Елис Брет Ийстън

Американски психар

Annotation

„Американски психар“ ни представя две години от живота на двайсет и шест годишния банкер Патрик Бейтмън – високообразован и напълно бездуховен млад човек, ненадминат специалист по модно облекло, редовен посетител на нюйоркските шикозни заведения, любител на изисканите питиета, наркотиците и порнофилмите, фин познавач на попмузиката, прототип на съвременния антигерой, самопровъзгласил се за сериен убиец и антропофаг. След поредната вечер, прекарана в иначе блестящо написани безсмислени ресторантски разговори, Бейтмън се забавлява, като изнасилва млади жени и убива когото свари, след което изяжда част от жертвите си сготвени или натюр. Романът често е схващан като сатира на юпи-културата и това би било възможно тълкуване, ако еротичните сцени и сцените на насилие не бяха повече от нормалното за подобен вид критическа литература и ако описанията им не се отличаваха с гротесков натурализъм, който препраща по-скоро към любимите на Бейтмън порнокасети и към филмите на Тарантино, отколкото към романите на Томас Харис. Впрочем никой от обкръжението на Бейтман не подозира за „страничната му дейност“, а адвокатът му, пред когото той, така да се каже, се изповядва, отказва да му повярва. Читателят също се пита кое е истина и кое плод на отегченото въображение на свръхзадоволения американски финансист. Но както и да си отговори, ще му остане удоволствието от майсторското перо на Елис, от искрящите от хумор диалози и, разбира се, от напрегнатото очакване на развръзката.

АМЕРИКАНСКИ

Майтапи

Утрин

"При Хари"

"Пастелите"

"Тунела"

Служба

Спортен клуб

Среща

Химическо чистене

"При Хари"

"Шезлонгите"

Заседание

Видеотека и "Д'агостино"

Козметичен салон

Среща с Ивлин

Вторник

"Дженезис"

Обяд

Концерт

Четвъртък следобед

Клуб "Йейл"

Убиване на куче

Момичета

На пазар

Коледен купон

"При Нел"

Пол Оуен

"Пол Смит"

Рожден ден с брат ми

Обяд с Бетани

Четвъртък

Уитни Хюстън

Вечеря със секретарката

Детектив

Лято

Момичета

Разправия с педал

Убиване на дете в зоопарка

Момичета

Плъх

Още една нощ

Момиче

Друг нов ресторант

Сготвя и яде момиче

"Узи" в спортния клуб

Преследване в Манхатън

"Хюи Луис енд дъ нюз"

В леглото на Кортни

"Смит и Воленски''

Нещо по телевизията

"Сандстоун"

Най-добрият град за бизнес

Щанги

Краят на осемдесетте

Аспен

Свети Валентин

Скитник на Пето авеню

Нов клуб

Таксиджия

"При Хари"

За книгата

За автора

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

АМЕРИКАНСКИ

ПСИХАР

Посвещавам на Брус Тейлър

БРЕТ

ИЙСТЪН

ЕЛИС

Това е една измислена история.

Всички лица, случки и диалози –

с изключение на случайно споменати общественици,

стоки или услуги – са плод на въображението

и нямат отношение към действителни личности,

нито пък имат за цел да поставят под съмнение

качеството на стоките или услугите

на която и да било фирма.

" И авторът на записките, и самите "Записки " са, разбира се, измислени. Тези хора като съчинителя на тези записки не само могат, но дори трябва да съществуват, като се имат предвид онези обстоятелства, при които поначало се е формирало нашето общество. Аз исках да обрисувам пред публиката по-ясно от друг път един характер от неотдавна миналото време. Той е един от представителите на поколението, което си отива. В откъса, озаглавен "Подземието" тази личност представя сама себе си, своите възгледи и сякаш иска да изясни причините, поради които се е явила и е трябвало да се появи в нашата среда. В следващия откъс идват вече самите "записки " на тази личност за някои събития от нейния живот. "

"Записки от подземието"

Фьодор Достоевски

"Хората дълбоко се мамят, като си мислят, че добрите обноски са само израз на хубави идеи. Има най-различни типове поведение, които могат да се изразяват с добри обноски. Именно в това е смисълът на цивилизацията – да правим нещата благоприлично, а не грубо. Една от грешките ни бе натуралистичното русоистко движение от шейсетте години с призива: " Защо не си кажеш онова, което мислиш? " В цивилизованото общество трябва да има някакви ограничения. Ако се водехме от всеки наш порив, щяхме да се избиваме един друг. "

Госпожица Добри обноски (Джудит Мартин)

" Нещата се разпадаха, но на кого ли му пукаше? "

"Токинг Хедс"

Майтапи

НАДЕЖДА ВСЯКА ТУКА ОСТАВЕТЕ е надраскал някой с кървавочервени букви върху фасадата на "Кемикъл Банк" недалеч от ъгъла на Единайсета улица и Първо авеню, а ярките букви са достатъчно едри, за да се забележат от задната седалка на таксито, провиращо се между автомобилите на излизане от Уолстрийт, обаче точно когато Тимъти Прайс съзира надписа, един автобус се изравнява с колата, та изрисуваната на него реклама за "Клетниците"[1] скрива всичко от погледа му, но на Прайс, който работи за "Пиърс енд Пиърс" и е на двайсет и шест, сякаш не му пука, защото казва на шофьора, че ще му даде пет долара, ако надуе радиото – по УКВ-то са пуснали Be my baby, – а таксиджията, чернокож неамериканец, само това и чака.

– Аз съм находчив – говори си Прайс. – Творческа личност съм, млад, безскрупулен, адски навит, адски печен. Накратко казано, обществото не може да си позволи да ме изгуби. Аз съм част от актива му.

Поуспокоява се, продължава да зяпа през мръсния прозорец на таксито, загледан може би в думата СТРАХ, изпръскана с червен спрей върху фасадата на "Макдоналдс" на ъгъла на Четвърта улица и Седмо авеню.

– Абе, както и да го сучеш, факт си е, че на никой не му дреме за бачкането, всеки си мрази работата и аз мразя моята, а и ти си ми казвал, че ненавиждаш твоята. Обаче какво да правя? Да се върна в Лос Анджелис ли? Няма да стане. Затова ли се преместих от Калифорнийския университет в Станфърд? Та мисълта ми е само аз ли смятам, че не печелим достатъчно пари?

Като във филм отнякъде изскача друг автобус и друга реклама на "Клетниците" скрива думата – определено не е предишният автобус, защото на тази реклама някой е написал ПУТКА върху лицето на Епонин. Тим си ги реди, без много да му мисли.

– Тук имам собствен апартамент. Имам си и жилище в Хамптънс, мамка му.

– Родители, копеле. Родители трябват.

– Изплащам си им го. Абе дай му жега на това шибано радио – подхвърля той между другото на шофьора, от говорителите все още гърми парче на "Кристалс".

– Не може повече – май отвръща таксиджията.

Тимъти не го и поглежда, ами продължава раздразнено:

– Само да сложат блаупунктове в такситата, и оставам да живея в тоя град. Защо не инсталират О Де Ем Три или О Де Це Две, или някоя друга стереосистема, а? – Тонът му става по-кротък.

– Една от двете. Хипарска работа, приятелче, много хипарска.

Сваля от врата си слушалките на уокмена, който изглежда скъп, и подхваща:

– Ама наистина, така мразя да се оплаквам – и от боклуците, и от болестите, и от този мръсен град, който е абсолютна кочина, и ти го знаеш, и аз го знам... – не спира да нарежда той, докато отваря новото си куфарче от телешка кожа, което си е купил от "Д. Ф. Сандърс". Слага уокмена вътре до мобилния "Панасоник" (преди имаше "НЕК 9000 Порта") и измъква днешен вестник. – Глей сега какво има в един-единствен брой... ммм... удушени фотомодели, бебета, хвърлени от покрива, убити деца в метрото, митинг на комунисти, очистен бос на мафията, някакви нацисти... – разлиства страниците с настървение.

– ...бейзболисти, хванали СПИН, пак някакви мафиотски лайна, бездомници, всякакви маниаци, педерасти мрат като мухи по улиците, жени износват чужди деца, отлага се представление на някаква сапунена опера, хлапетии нахлули в зоопарк и изгорили живи сума ти животни, като преди това ги измъчвали, пак нацисти... и най-смешното е, че всичко това става в този град, не някъде другаде, а точно тук... о, чакай, я виж, още има за нацистите, безизходица, задръстване, някакви търговци на бебета, на черно, разбира се, заразени със СПИН бебета, къща, рухнала върху дете, а – срутил се и един мост...

Гласът му внезапно секва, той впива поглед в един просяк на ъгъла на Втора и Пето авеню, поема дълбоко дъх и казва тихо:

– Двайсет и четвъртият, който виждам днес. Все си ги броя.

След малко, без да се обръща назад, пита:

– Защо не носиш онзи тъмносин блейзер със сивите панталони?

Прайс е облечен във вълнен костюм с копринени нишки от "Ерменегилдо Зеня", памучна риза с френски ръкавели от "Айк Бехар", копринена вратовръзка от "Ралф Лоран" и кожени патъци от "Фратели Росети". Очите му са забити в днешния брой на "Поуст". Чете някаква история – средна хубост – за двама души, изчезнали по време на празненство на борда на яхтата на полуизвестна нюйоркска знаменитост, докато корабчето обикаляло острова. Единствените следи били пръски съсирена кръв и три счупени чаши за шампанско. Полицията подозира, че става въпрос за жестоко убийство, а резки и драскотини по палубата навеждат на предположението, че е било извършено с мачете. Трупове не са открити. Заподозрени няма. Прайс се запи днес още от обед, не се спря и докато играеха скуош, а в "При Хари" – на три уискита "Джей енд Би", разредени с вода, продължи да боботи далеч по-интересни неща за сметката на Фишер, с която се занимава Пол Оуен. Няма да млъкне този Прайс.

– Болести! – възкликва той и лицето му се сгърчва от болка. – Сега пък пробутват теорията, че щом можеш да хванеш СПИН чрез секс с някой заразен, значи можеш да хванеш всичко, независимо дали е вирусно, или не – и болестта на Алцхаймер, и мускулна дистрофия, и хемофилия, левкемия, анорексия, диабет, рак, прогресивна склероза, цистит, че и дислексия, представяш ли си – заради една пичка...

– Не съм много сигурен, приятелче, ама мисля, че дислексията не е заразна.

– Абе кой ти знае! Ония като не знаят, иди го докажи.

На тротоара отвън черни охранени гълъби се бият за останки от хотдог пред кафенето "Грейс Папая", зяпат ги няколко травестити, а полицейска патрулна кола пълзи безшумно срещу движението в еднопосочна улица; сивото небе се е снишило, в едно такси, блокирано от задръстването отсреща, някакъв образ, които прилича на Луис Карутърс, маха с ръка на Тимъти, но Тимъти не му отвръща и онзи – със зализана назад коса, тиранти и очила с рогови рамки – разбира, че се е припознал, и пак се вторачва във вестника си "Ю Ес Ей Тудей". По-надолу на тротоара грозновата бездомна старица се опитва да разгони с камшик гълъбите, които не ѝ обръщат внимание и продължават да се кълват за останките от хотдога, а полицейската кола хлътва в един подземен паркинг.

– И тъкмо когато вече си започнал искрено и изцяло да приемаш живота, какъвто е, когато тялото ти някак се е настроило към тази лудост и всичко ти изглежда смислено и точно, ще се намери някоя побъркана бездомна негърка, на която всъщност ѝ се иска – слушаш ли ме, Бейтмън, – иска ѝ се, разбираш ли, да си живее по улиците, ето по тези улици, виждаш ли ги – сочи той с ръка, – а пък кметът ни не иска и да знае, не иска да остави проклетата кучка да прави каквото ѝ скимне – айде стига бе! – защото, ако я оставиш да пукне в студа, да се отърве от самоналожената си мизерия, ето че се връщаш там, откъдето си започнал, объркан и прецакан... номер двайсет и четири, хлъц, двайсет и пет... Кои ще бъдат у Ивлин? Чакай, сам мога да се досетя... – вдига ръка с безупречен маникюр.

– Ашли, Кортни, Мълдуин, Марина, Чарлс... Познах ли дотук? Може би и някой от "артистичните" приятели на Ивлин от прехваления Ийст Вилидж. Нали ги знаеш – все я питат дали има хубаво бяло сухо шардоне... – Плясва се с ръка по челото, затваря очи и започва да мрънка през зъби. – Край, писна ми. Зарязвам Мередит. Прекалява с усилията си да ме накара да я харесвам. Чупирам се. Не мога да разбера защо чак сега усетих, че се държи като водеща на телевизионно състезание... Двайсет и шест, двайсет и седем... Обяснявам ѝ, че съм чувствителен. Казах ѝ, че катастрофата с "Чалънджър" направо ме е срутила.

– Какво повече иска? Етичен съм, търпелив, животът ми напълно ме удовлетворява и съм оптимист за бъдещето... Не си ли и ти такъв?

– Да, но...

– И какво получавам в замяна – грънци... двайсет и осем, двайсет и девет, мамка им и просяци, цяла банда се е събрала тук. Знаеш ли какво... – Изведнъж млъква, някак съкрушено извръща глава от друг афиш за "Клетниците" и пита:

– Чете ли за онзи водещ на телевизионно състезание? Убил две момчета! Свинята му гадна! Ама че мръсник.

Чака някаква реакция. Но такава няма. И ето: стигаме Горен Уест Сайд.

Прайс казва на шофьора да спре на ъгъла на Осемдесет и първа и Ривърсайд, защото от тази страна улицата е затворена.

– Не си давай зор да зао... – започва той.

– Ако искате, мога да заобиколя – предлага шофьорът.

– Е, не си давай зор. – А настрани през зъби измърморва: – Шибан тъпанар.

Шофьорът спира. Други две таксита отзад надуват клаксоните си и ги подминават.

– Не трябва ли да вземем цветя?

– Айде сега. Ще я сринеш бе, Бейтмън. Защо ние да носим цветя на Ивлин! Я по-добре ми върни до петдесет – предупреждава той шофьора и с присвити очи се взира в червените цифри на апарата. – Проклети стероиди. Извинявай, поизнервен съм.

– Мислех, че си ги спрял.

– Абе, знаеш ли, започна да ми излиза акне по краката и ръцете и баните с билки не помогнаха, та вместо това ходих на нагревки в един салон за тен и се оправих. Ако знаеш само на какъв хал ми е стомахът. Ужас, Бейтмън, направо е остърган... – някак разсеяно бърбори той, докато чака шофьорът да му върне рестото. Не му оставя бакшиш, но онзи бездруго е благодарен и на това. – Чао, чифут такъв – намига му Прайс.

– Уф, мамка му и живот – пъшка той, докато отваря вратата. На излизане от колата съзира просяк. – Ей, че късмет, печелиш.

Онзи е навлякъл някакъв мръсен, въшлив зелен костюм, мазната му коса е опъната назад и открива небръснато лице, а Прайс на майтап му държи отворена вратата на таксито. Просякът е стъписан, промърморва нещо, но засраменият му поглед не се вдига от паважа, треперещата му ръка поднася към нас празна пластмасова чашка за кафе.

– Май не чака за таксито – презрително се хили Прайс и затръшва вратата. – Я го питай приема ли кредитни карти "Американ Експрес".

– Приемаш ли "Американ Експрес"?

Просякът кимва утвърдително и се отдалечава, тътрейки крака.

Времето е хладно за април и Прайс бърза по улицата към дома на Ивлин, като си подсвирква мелодията на If I were a rich man и размахва коженото куфарче, а от устата му топлият дъх излиза на кълбета пара. Насреща ни приближава мъж със зализана коса и очила с рогови рамки, облечен в бежов двуреден габардинен костюм от "Черути 1881". Носи същото кожено куфарче от "Д. Ф. Сандърс", каквото има Прайс, и Тимъти започва да гадае на глас:

– Това да не е Виктор Пауъл? Не е възможно.

Мъжът преминава под светлината на улична лампа, загриженият израз на лицето му за миг се сменя в усмивка, извила крайчеца на устните, а очите му се втренчват в Прайс, сякаш вижда познат, но почти мигновено разбира, че не познава Прайс, а пък в същото време на Прайс му става ясно, че това не е Виктор Пауъл, и човекът отминава.

– Слава богу – промърморва Прайс и вече сме почти у Ивлин.

– Много приличаше на него.

– С Пауъл на вечеря у Ивлин? Все едно да комбинираш каре с райе. – Прайс размисля малко и добавя: – Или пък бели чорапи със сиви панталони.

Забавяме малко ход и Прайс се втурва по външното стълбище към къщата, купена на Ивлин от баща ѝ, като сам се хока, задето забравил да върне на "Видео Хейвън" взетите под наем касети. Натиска звънеца. От съседната къща излиза жена (високи токчета, разкошен задник) и затваря вратата, без да я заключва. Прайс я проследява с поглед, но щом дочува приближаващи отвътре стъпки, обръща се и оправя вратовръзката си от "Версаче", готов да се озове срещу когото и да било. Отваря Кортни, облечена в кремава копринена блуза от "Криция" и пола от туид, ръждивочервена, също от "Криция". Носи обувки "Маноло Блахник" от копринен сатен с висок ток.

Потрепервам и ѝ подавам черното си вълнено палто от "Джорджо Армани", тя го поема и почти ме целува по дясната буза. Повтаря точно движенията, докато взема палтото на Прайс, също от "Армани". На сидиплейъра в хола се върти новият албум на "Токинг Хедс".

– Май закъснявате, момчета, а? – пита Кортни с палава усмивка.

– Абе натресохме се на някакъв смотан таксиметър-хаитянец – мърмори Прайс и ѝ връща въздушната целувка.

– Запазихте ли ни някъде маса, само не ми казвай, че в девет трябва да сме в "Пастелите".

Кортни окачва палтата ни в стенния гардероб и се усмихва.

– Тази вечер няма да излизаме, сладурчета. Знам, знам, опитах се да разубедя Ивлин, но съжалявам – ще вечеряме... суши.

Тим минава покрай нея по коридора в посока право към кухнята.

– Ивлин? Къде си, Ивлин? – вика той напевно. – Трябва да поговорим.

– Радвам се, че те виждам – казвам на Кортни. – Много си готина тази вечер. Лицето ти има някакъв... младежки блясък.

– Наистина умееш да очароваш дамите, Бейтмън. – В гласа ѝ не долавям сарказъм. – Да кажа ли на Ивлин за чувствата ти? – пита тя закачливо.

– Недей – отвръщам. – Но се обзалагам, че много ти се иска да го направиш.

– Хайде, стига. – Тя сваля ръцете ми от кръста си и поставя своите на раменете ми, завърта ме и ме насочва към кухнята. – Трябва да спасим Ивлин. От половин час украсява сушито. Опитва се да изпише отгоре твоите инициали: "П" с моруна, "Б" с риба тон, ама рибата тон ѝ се струва твърде бледа...

– Много романтично.

– ...а пък няма моруна да довърши "Б"-то – Кортни си поема дъх – и мисля, че накрая вместо твоите инициали ще изрисува тези на Тим. Имаш ли нещо против? – пита тя, не особено притеснена.

Кортни е гаджето на Луис Карутърс.

– Ще се пръсна от ревност и май ще е по-добре да си поговоря с Ивлин – отвръщам и се оставям Кортни леко да ме побутне към кухнята.

Ивлин е застанала пред плот от светло дърво, облечена в кремава копринена блуза и ръждивочервена пола от "Криция", досущ като Кортни. Дългата ѝ руса коса е опъната назад, стегната във възел на тила. Усеща, че съм влязъл, но дори не вдига очи от овалния неръждаем поднос "Уилтън", върху който умело е подредила сушито.

– О, скъпи, съжалявам. Наистина ми се искаше да идем в онова салвадорско бистро в Долен Ийст Сайд...

Прайс започва да ръмжи силно.

– ...но не можахме да направим резервация. Тимъти, престани да ръмжиш. – Тя взима парче моруна и внимателно го поставя в единия край на подноса, с което завършва някаква форма, приличаща на главно "Т". Изправя се и се отдръпва леко назад, за да го огледа. – Не знам. Станало ли е, не е ли...

– Казах ти да си държиш тук едно шише "Финландия" – мърмори Тимъти, който ровичка из бутилките в бар-шкафа. – Никога не купува от тази водка – оплаква се той сякаш на себе си, а всъщност на всички нас.

– О, Тимъти, престани. Не те ли задоволява "Абсолют"? – пита го Ивлин и някак замислено се обръща към Кортни. – Калифорнийското руло трябва да се подреди по ръба на подноса, нали така?

– Бейтмън, ще удариш ли едно? – въздъхва Прайс.

– "Джей енд Би" с лед – отговарям му и изведнъж ми идва наум, че Мередит не е поканена, и това ми се струва странно.

– О, Господи. Стана абсолютен миш-маш – изплаква Ивлин. – Направо ми се реве, кълна се.

– Сушито изглежда превъзходно – успокоявам я.

– Ами! На нищо не прилича – хленчи тя. – Погледни само!

– Глупости! Сушито си е прекрасно – продължавам и за да съм по-убедителен, гребвам с пръсти едно парченце от края и го лапвам, като сумтя от удоволствие, прегръщам Ивлин изотзад и с пълна уста успявам да кажа:

– Ммм, разкошно е.

Тя ме пошляпва игриво, явно доволна от реакцията ми, накрая внимателно допира бузата си до моята, сякаш за целувка, и пак се обръща към Кортни. Прайс ми подава чаша и тръгва към хола, като се опитва да махне нещо от блейзера си.

– Ивлин, имаш ли четка за дрехи?

Бих предпочел да гледам бейзболния мач или да се поизпотя на "гладиаторите" в спортната зала, можех да прескоча до онзи салвадорски ресторант, за който прочетох добри отзиви и в списание "Ню Йорк", и в "Таймс", вместо да ям тук, но на вечерите у Ивлин това им е хубавото, че съм близо до дома си.

– Нали може соевият сос да не е точно със стайна температура? – пита Кортни. – Мисля, че в едно от блюдата има лед.

Ивлин трупа внимателно ивици светлооранжев джинджифил до малка порцеланова купичка, пълна със соев сос.

– Не, не може. Хайде, Патрик, бъди така добър и извади бирата от хладилника. – Изглежда обаче, че ѝ писва да реди джинджифила, защото го трупва върху подноса.

– Недей, недей! Аз ще я извадя.

Премествам се все пак до хладилника. В кухнята се връща Прайс с мрачен поглед и пита:

– Кой, по дяволите, е онзи в хола?

Ивлин се прави, че не разбира.

– Кого имаш предвид?

Кортни предупреждава:

– Ивлин! Надявам се, че си им казала.

– Кой е? – питам и изведнъж ме обзема страх. – Виктор Пауъл ли?

– Не, Патрик, не е Виктор Пауъл – отговаря Ивлин разсеяно. – Един мой приятел, художник, казва се Сташ. И Вандън, гаджето му.

– О, значи онова нещо там е маце? – учудва се Прайс.

– Иди да хвърлиш едно око, Бейтмън. Я да видим дали ще отгатна. От Ийст Вилидж са, нали?

– Престани, Прайс – кокетничи тя и отваря бутилки бира. – Защо не? Вандън учи в "Камдън", а Сташ живее в Сохо, какво толкова.

Измъквам се от кухнята, минавам покрай гостната, където масата е вече подредена и восъчните свещи от "Зона" горят в сребърните свещници от "Фортуноф", и влизам в хола. Не мога да определя в какво е облечен Сташ, защото е изцяло в черно. Вандън има зелени кичури в косата си. Зяпа някакъв хевиметъл видеоклип по Ем Ти Ви и пуши цигара.

– Хмхм – прокашлям се аз.

Вандън поглежда към мен едва-едва, струва ми се, че е дрогирана до козирката. Сташ не помръдва.

– Здрасти. Аз съм Пат Бейтмън.

Протягам ръка, забелязвам отражението си в огледалото отсреща и се усмихвам на добрия си външен вид.

Тя поема ръката ми, без да продума. Сташ пък почва да си мирише пръстите.

Зарязвам ги и се връщам в кухнята.

– Разкарай я оттам! – беснее Прайс. – Гледа като откачена това Ем Ти Ви, а аз искам да видя предаването на Макнийл и Лерър.

Ивлин още не е свършила с отварянето на големите бутилки вносна бира и разсеяно отбелязва:

Бързичко трябва да излапаме това чудо, иначе всички ще се изтровим.

– Тя има зелен кичур в косата си – викам им. – И пуши.

– Бейтмън – казва Тим, без да откъсва очи от Ивлин.

– Да? – отвръщам. – Какво има, Тимъти?

– Голям си зевзек.

– О, остави Патрик на мира – обажда се Ивлин. – Той ми е комшийче. Не си зевзек, нали, Патрик?

Тя сякаш е на Марс и аз се насочвам към бара, за да си забъркам още едно питие.

– Комшийче – Тим кима с глава и се хили доволно, но след миг изражението му се променя на сто и осемдесет градуса и със зверски глас пак пита Ивлин дали има четка за дрехи.

Ивлин привършва с отварянето на бутилките японска бира и нарежда на Кортни да повика Сташ и Вандън от хола.

– Това трябва да го изядем веднага, иначе става отровно – мърмори на себе си тя, докато оглежда още веднъж цялата кухня, за да е сигурна, че нищо не е забравила.

– Дано успея да ги отлепя от новия видеоклип на "Мегадет" – отвръща ѝ Кортни, преди да излезе.

– Трябва да говоря с теб – казва Ивлин.

– За какво? – питам я и приближавам към нея.

– Не, не – тръсва тя глава и посочва към Тим, – трябва да говоря с Прайс.

Тим все още я гледа на кръв. Аз си трая, зазяпал съм се в чашата му.

– Хайде, бъди така добър – казва ми тя – и сложи сушито на масата. Темпурата е в микровълновата, а сакето всеки момент ще заври...

Гласът ѝ заглъхва, докато отвежда Прайс от кухнята.

Чудя се откъде Ивлин е взела това суши – и рибата тон, и моруната, и скумрията, и скаридите, и змиорката, дори рибата бонито изглеждат толкова пресни с купчинките горчица и с джинджифила, поръсен точно където трябва върху подноса от сервиза "Уилтън", – но ми допада мисълта, че не зная, няма да разбера и никога няма да попитам откъде е, и сушито ще си стои в средата на прозрачната маса от "Зона", купена на Ивлин от баща ѝ като някакъв тайнствен дар от Ориента, и докато оставям блюдото, зървам отражението си в стъкления плот на масата. Кожата ми изглежда по-тъмна на светлината на свещите, обаче подстрижката, която ми направиха миналата сряда в "Джио", е жестока. Наливам си още едно питие. Притеснява ме мисълта за наличието на натрий в соевия сос.

Четирима сме седнали около масата и чакаме Ивлин и Тимъти да се върнат – нали отидоха да търсят четка за дрехи. Седя начело на масата и опъвам яки глътки "Джей енд Би". Вандън се е настанила на другия край и без особен интерес чете някакво мърляво вестниче от Ийст Вилидж, името му е "Измама", а на първа страница огромно заглавие гласи: Центърът на града загива. Сташ е забучил японска клечка за хранене в самотно парче моруна, което лежи в средата на чинията му като приковано в хербарий лъскаво насекомо, а клечката стърчи право нагоре. От време на време той разхожда парченцето суши из чинията с помощта на клечката, но не поглежда нито към мен, нито към Вандън, нито към Кортни, която седи от едната ми страна и си пийва сливово вино от чаша за шампанско.

Така минават сигурно двайсет минути, преди Ивлин и Тимъти да се върнат. Ивлин изглежда съвсем леко зачервена. Тим ме гледа ядосано, сяда от другата ми страна с току-що налято питие и се навежда към мен да ми каже нещо, но в този миг Ивлин го прекъсва.

– Не там, Тимъти. – Ръката ѝ сочи празния стол до Вандън. – Момче-момиче, момче-момиче.

Ядосаният му поглед се прехвърля към Ивлин и той някак боязливо се премества до Вандън, която се прозява и прелиства вестника си.

– Е, хайде – обявява Ивлин усмихната, доволна от блюдото, което е сервирала, – започвайте да лапате.

Тогава забелязва парчето суши, което Сташ е забучил в чинията си. Навел се е ниско над чинията и нещо му говори. Лицето ѝ за миг помръква, ала събира смелост да се усмихне и изчуруликва:

– Иска ли някой сливово вино?

Всички мълчат, но след малко Кортни, която не откъсва  очи от чинията на Сташ, вдига колебливо чашата си и с нещо като усмивка изтърсва:

– Много е... вкусно, Ивлин.

Сташ не обелва дума, въпреки че навярно не се чувства много на място сред нас, тъй като по нищо не прилича на останалите мъже в стаята – косата му не е зализана назад, не носи тиранти, няма очила с рогови рамки, черните му дрехи не са му по мярка, не изпитва желание да запали пура, вероятно никога не би могъл да запази маса в "Камолс", изобщо пълна скръб. Поведението му обаче не може да бъде оправдано, седи там като хипнотизиран от блестящото парче суши и точно когато всички смятат да не му обръщат повече внимание, да гледат другаде и да си ядат порцията, той се изправя, сочи с показалец право в чинията и заявява:

– Нещо мърда!

Тимъти го поглежда с такова пълно презрение, че чак ми е трудно да го постигна, но се напрягам и правя каквото мога. На Вандън това ѝ се вижда забавно, ала за жалост то допада и на Кортни, та започвам да подозирам, че този Мунчо ѝ се струва привлекателен. Само че и аз да ходех с Луис Карутърс, щях да мисля същото. Ивлин се засмива незлобиво.

– О, Сташ, ще ни умориш от смях.

След миг със загрижен израз пита:

– Иска ли някой още темпура?

Ивлин е директор в "Еф У ай Ай", компания за финансови услуги.

– Дай на мен – обаждам се и вдигам от подноса едно парче, въпреки че не смятам да го ям, защото е пържено.

Всички около масата започват да се самообслужват и вече не обръщат никакво внимание на Сташ. Наблюдавам Кортни как дъвче и преглъща.

След дълго и някак съсредоточено мълчание Ивлин се опитва да подхване разговор.

– Вандън учи в "Камдън".

– Така ли? – пита Тимъти с леден глас. – Къде е това?

– Във Върмонт – отговаря Вандън, без да вдига очи от вестника си.

Поглеждам Сташ, за да разбера дали е доволен от наглата ѝ лъжа, ала той се държи, сякаш нищо не е чул, сякаш е в друга стая или в някой пънкрок-клуб в търбуха на града. Притеснява ме и това, че останалите реагират по същия начин, а всички знаем, убеден съм, че "Камдън" е в Ню Хампшър.

– А ти къде си учила? – пита Вандън с въздишка, като вижда, че никой не се интересува от нейния "Камдън".

– Завърших "Дьо Розе", а после бизнес школа в Швейцария... – започва Ивлин.

– И аз се измъкнах жива от една швейцарска бизнес школа – обажда се Кортни, – само че в Женева. А Ивлин беше в Лозана.

Вандън захвърля вестника на масата до Тимъти и се подсмихва презрително, дори курвенски, и макар да ми е някак криво, че Ивлин не схваща нейното високомерие и не ѝ го връща, уискито ме е размекнало до състояние, в което дори не ми се приказва. Ивлин навярно си мисли, че Вандън е много готина, отвеяна и малко объркана, като всички артистични натури. Прайс вече не яде, Ивлин също; намирисва ми на кокаин, но не съм сигурен. Тимъти едновременно отпива яка глътка от чашата си и вдига вестника, като се усмихва на себе си.

– Центърът на града загива – чете той, после сочи с пръст всяка дума поотделно и повтаря. – На кого ли пък му дреме?

– Ей – провиква се Вандън обидено. – Това ни засяга.

– О-хохо – смее се Тим предизвикателно. – Това ни засяга, така ли? Ами кланетата в Шри Ланка, скъпа? Те не ни ли засягат? Кажи де, Шри Ланка не ни ли засяга?

– На това във Вилидж му викаме безразличие – свива рамене Вандън. – Разбира се, че и това ни засяга.

Сташ проговаря неочаквано, без да вдига очи от сушито.

– Казва се Тонка. – В гласа му се долавя досада, но говори равно и тихо. – Тонка се казва, а не Шри Ланка. Разбрахте ли? Тонка!

Вандън свежда поглед и измънква само едно "О".

– Мисълта ми беше дали знаеш какво става в Шри Ланка. Знаеш ли например, че там сикхите избиват израелците с тонове? – бъзика я Тимъти. – Това не ни ли засяга?

– Някой иска ли ролце капамаки? – прекъсва го бодро Ивлин и повдига с ръка една чиния.

– Хайде стига, Прайс! – обаждам се и аз. – Има по-важни неща от Шри Ланка, които ни вълнуват. Разбира се, че външната ни политика е важна, но има по-належащи проблеми.

– Като какви например? – упорства той, без да изпуска Вандън от погледа си. – Впрочем защо имам лед в соевия сос?

– Е – започвам колебливо, – ами най-напред трябва да свършим веднъж завинаги с апартейда. И да обуздаем надпреварата в ядреното въоръжаване, да сложим край на тероризма и на глада по света. Да си осигурим силна национална отбрана, да не допуснем разпространение на комунизма в Централна Америка, да съдействаме за мирното разрешаване на конфликта в Близкия изток и да се пазим от военна намеса отвъд океана. Трябва да направим всичко, за да бъде Америка уважавана световна сила. Това обаче не бива да омаловажава вътрешните ни проблеми, които са също толкова, ако не и по-важни. По-добри и по-достъпни грижи за възрастните хора, ограничаване на епидемията от СПИН и откриване на лекарство за болестта, почистване на околната среда от токсичните отпадъци и промишленото замърсяване, подобряване на качеството на преподаване в началните и средните училища, затягане на законите срещу престъпността и наркотиците. Трябва да направим така, че обучението в колеж да е достъпно и за средната класа, да не закриваме службите за социално подпомагане на възрастните хора, да запазим природните си ресурси и резерватите, да намалим влиянието на комисиите за политическо действие...

Всички на масата са ме зяпнали от неудобство, дори и Сташ, но вече съм подкарал здравата и не мога да спра.

– В икономическо отношение обаче сме гола вода. Трябва да намерим начин за удържане на инфлацията и за намаляване на бюджетния дефицит. Освен това сме длъжни да осигурим преквалификация и работа за безработните, както и да защитим съществуващите в Америка работни места от нечестния внос от чужбина. Трябва да изведем Америка начело в новите технологии. Едновременно с това ни е необходимо съживяване на икономическия растеж и разрастване на производството. Да задържим ниски данъците върху доходите и лихвените проценти, създавайки по-добри възможности за дребния бизнес, да контролираме сливанията на големи корпорации и тяхното поглъщане.

Прайс едва не изплюва шведската си водка след този коментар, но аз се опитвам да хвана погледа на всеки един от присъстващите, най-вече на Вандън, която, ако махне зеления кичур и кожените изгъзици по тялото си и се поосвежи с малко аеробика и с блуза от "Лора Ашли", може да стане и красива. Защо обаче се чука със Сташ? Толкова е тромав и безличен, подстриган е грозно и има поне пет килограма в излишък; под черната тениска няма дори грам мускулче.

– Но не можем да пренебрегнем и социалните си нужди. Стига са се подигравали хората със социално-осигурителната ни система. Трябва да дадем храна и подслон на бездомните, да оказваме отпор на расовата дискриминация и да разширяваме гражданските права, като настояваме за равни права на жените, но да поизменим закона за абортите така, че да бъде защитено правото на живот, а и жената да има право на избор. Трябва още да наложим по-строг контрол върху притока на нелегални имигранти. Да насърчаваме връщането към традиционните нравствени ценности, да премахнем секса и насилието по телевизията, в киното, в поп музиката, навсякъде. Най-важното е да и възпитаваме младите хора в дух на социална загриженост към всички и на по-малко материализъм.

Допивам си уискито. Всички ме гледат смълчани. Кортни се усмихва и изглежда доволна. Тимъти само клати глава. Сякаш не може да повярва на ушите си. Ивлин е тотално озадачена от посоката, в която е тръгнал разговорът, и изправя се малко несигурно и пита иска ли някой десерт.

– Имам... сорбе – предлага тя сякаш в транс. – С вкус на киви, карамбола, черимоя, кактусов плод и уф... как му викаха... – Спира за миг тъпашкото монотонно изреждане и се мъчи да се сети за последния плод. – Ох, да бе, японска круша.

Никой не продумва. Тим бързо ми хвърля един поглед. Поглеждам Кортни, после Тим, накрая Ивлин. Ивлин улавя погледа ми и загрижено се взира в Тим. Аз също се обръщам към него, после поглеждам Кортни и пак се втренчвам в Тим, който още веднъж ме стрелва с очи, преди да отговори бавно и несигурно:

– Кактусова круша.

– Кактусов плод – поправя го Ивлин.

Поглеждам подозрително Кортни и след като тя си избира черимоя, казвам:

– Киви.

Тогава Вандън също си поръчва киви, а Сташ бавно и с отчетливо натъртване на всяка сричка изръсва:

–  Шоколадови пръчици.

За миг Ивлин се стъписва, щом чува това, но бързо надява на лицето си маска на учтивост и добронамереност, отвръщайки:

– О, знаеш ли, Сташ, нямам шоколадови пръчици, въпреки че без съмнение би било много екзотично да се прави с тях сорбе. Вече казах, че имам черимоя, кактусова круша, карамбола... Ох, да му се не види, исках да кажа кактусов плод...

– Знам, чух те. Чух много добре – прекъсва я той. – Изненадай ме.

– Е, добре – отговаря Ивлин. – Кортни? Ще ми помогнеш ли?

– Разбира се.

Кортни става, а аз проследявам как токчетата ѝ чаткат в посока към кухнята.

– Никакви пури, момчета! – провиква се Ивлин оттам.

– Не съм си помислял дори – процежда Прайс и прибира пурата в джоба на сакото си.

Сташ продължава да гледа сушито втренчено, с внимание, което ме плаши, и надявайки се да усети сарказма, го питам:

– Пак ли мръдна или що?

Вандън е направила ухилено лице от калифорнийската питка, която си беше сложила в чинията, обръща я към Сташ да я види и пита:

– Царю?

– Готино е – сумти Сташ.

Ивлин се връща за маргарита със сорбе в чаши "Одеон" и с неотворена бутилка "Гленфидич", която си остава непокътната, докато ядем десерта.

Кортни трябва да си тръгва по-рано, за да вземе Луис от служебен банкет в "Бедлъм", новия клуб, открит в центъра на града. Сташ и Вандън ни напускат малко след това – трябвало да "маркират" нещо си някъде в Сохо. Само аз забелязвам как Сташ взима парчето суши от чинията си и го пъхва в джоба на тъмнозеленото си кожено яке. Споменавам това пред Ивлин, докато тя реди чиниите в съдомиялната машина, и тя ме поглежда с неприязън, от която разбирам, че тази вечер чукането май ще се отмени. Въпреки това не си тръгвам. Както и Прайс между впрочем. Изтегнал се е на пода върху килим от края на осемнайсети век и пие еспресо от чашка "Сералийн" в спалнята на Ивлин. Примъквам си чаша "Абсолют" с боровинков сок и се изтягам на леглото на Ивлин с бродирана възглавница "Джени Б. Гууд". Ивлин е седнала пред тоалетката и разресва косите си, копринена рокля от "Ралф Лоран" на бели и зелени райета обгръща красивото ѝ тяло, очите ѝ съзерцават отражението в огледалото.

– Аз май съм единственият, който разбра, че Сташ помисли парчето суши за... – леко се покашлям и продължавам –  ...домашен любимец.

– Моля те, престани да каниш артистичните си приятели на вечеря – обажда се уморено Тим. – Писна ми все да  съм единственият, който не е разговарял с извънземни.

– Е де , веднъж е станало така, голяма работа – отбелязва Ивлин, докато оглежда по-отблизо едната си устна.

– Ааа, ами в "Одеон"? – мърмори Прайс.

Разсеяно се питам защо ли не съм бил поканен на вечерята с художниците в "Одеон". Да не би Ивлин да е започнала да си подбира компанията? Вероятно е така. Представям  си как Ивлин се усмихва, без да издава, че е гузна, на цяла маса приятели на Сташ, които се забавляват, като строят къщички от пържените картофи или се преструват, че печената сьомга е жива, и разхождат порциите си по масата, рибките си приказват една с друга за "артистичния живот", за нови галерии или пък онези се опитват да ги вкарат в картофените къщички...

– Ако си спомняш добре, и аз не съм срещала извънземни – заявява Ивлин.

– Да, но Бейтмън ти е гадже, така че трябва да го броиш за такъв – кикоти се Прайс и аз хвърлям по него възглавницата. Той я улавя и я мята обратно по мен.

– Остави Патрик намира. Той ми е комшийче – отвръща Ивлин, като разтрива някакъв крем по лицето си. – Нали не си извънземен, скъпи?

– Трябва ли изобщо да удостоявам такъв въпрос с отговор? – въздъхвам.

– О, миличък – цупи се тя срещу отражението ми в огледалото. – Знам си аз, че не си извънземен.

– Това страшно ме успокоява – промърморвам на себе си.

– Да, обаче Сташ беше онази вечер в "Одеон" – продължава Прайс и поглежда към мен. – В "Одеон", слушаш ли ме, Бейтмън?

– Не, нямаше го – казва Ивлин.

– Ами, там беше, само че тогава не се казваше Сташ. Името му бе Подкова, или Магнит, или Лего, или нещо почти толкова пълнолетно – хили се Прайс. – Вече започвам да забравям.

– Тимъти, какво всъщност целиш с това? – пита Ивлин уморено. – Дори не те слушам.

Тя навлажнява топчица памук и започва да търка с нея челото си.

– Не, не, бяхме с него в "Одеон" – изправя се Прайс с известно усилие и остава седнал на пода. – Не мога да ти кажа защо, но много добре си спомням, че той поръча онази риба-капучино.

– Карпачо – поправя го Ивлин.

– Не, скъпа Ивлин, любов на живота ми. Съвсем точно си спомням, че той поръча риба-капучино – упорства Прайс с поглед, забит в тавана.

– Каза карпачо – не отстъпва тя и почиства с памучето клепачите на очите си.

– Ами! Направо си го каза капучино. Та нали ти го поправи.

– А пък ти дори не го позна, когато го видя тази вечер.

– Да, ама го помня. – Прайс се обръща към мен. – Ивлин го нарече "добродушния ваятел на тела". Да-да, точно така ни го представи. Да пукна, ако лъжа.

– О, млъкни, моля те – отвръща тя отегчено, но поглежда към Тимъти в огледалото със закачлива усмивка.

– Исках само да кажа, че не вярвам името на Сташ да се появявало в светските хроники на W[2], което мислех, че е критерият, по който избираш приятелите си.

Прайс отвръща на погледа ѝ с лакома, похотлива усмивка. Разсейвам се и зяпам втренчено водката с боровинков сок в чашата си; прилича на разредена кръв с кубче лед и резен лимон в нея.

– Какво става между Кортни и Луис? – питам с надежда да прекъсна флирта им.

– Уф!– изпъшква Ивлин и пак насочва вниманието си към своето отражение в огледалото. – Най-ужасното е не че Кортни вече не харесва Луис, а това, че...

– Да не би да са ѝ отнели картата за покупки с намаление в "Бергдорф"? – пита нетърпеливо Прайс.

Избухвам в смях. Двамата плясваме длани високо във въздуха.

– Не, не – продължава Ивлин, също развеселена. – Проблемът  е в това, че тя е влюбена истински в един посредник за недвижими имоти. Някакъв мръсник от "Топло гнездо".

– Да, Кортни здраво го е закъсала – казва Тим и си оглежда маникюра. – Обаче какво ще кажете за... Вандън, а?

– О, само това не – простенва Ивлин и се захваща с косата си.

– Вандън е нещо средно между... "Лимитид" и избелял "Бенетон" – казва Прайс със затворени очи и вдигнати нагоре ръце.

– Неее – усмихвам се и се опитвам да се включа в раз- опора. – Износен "Фиоручи".

– Да – съгласява се Тим. – Точно така – добавя той вече с отворени очи, обгръщащи Ивлин отвсякъде.

– Престани, Тимъти – възмущава се Ивлин. – Тя си е просто момиче от Камдън. Какво очакваш?

– Майко мила! – възкликва Тимъти. – Писна ми да слушам за проблемите на момиченца от "Камдън". Ох, този мой приятел, аз го обичам, ама той обича друга и, ох, как копнеех за него, а той не ми обръщаше никакво внимание и дъра-дъра, дъра-дъра... чак да ти се придрайфа. Колежански пикли. Обаче това показва нещо, знаеш ли. И то много тъжно нещо, нали, Бейтмън?

– Да, показва. Много е тъжно.

– Виждаш ли? И Бейтмън е съгласен с мен – самодоволно ѝ заявява Прайс.

– Ами! – С хартиена салфетка "Клийнекс" Ивлин започва да изтрива от лицето си всичко, с което го бе наплескала. – Патрик не е циник, да знаеш, Тимъти. Той си ми е добро момче комшийче, нали, скъпи?

– Не съм – прошепвам на себе си. – Аз съм гаден, шибан психар.

– И какво толкова? – въздъхва тя. – да не би тя да е най-голямата красавица на света?

– Ха така! Подценяването на века! – възкликва Прайс.

– Обаче и Сташ не е най-големият красавец на света. Те са си лика-прилика, идеална двойка. Да не са се запознали случайно в "Любовна връзка"[3] или нещо от този род?

– Хайде, стига сме ги одумвали! – предлага Ивлин.

– Сташ наистина е талантлив и аз съм сигурна, че подценяваме Вандън.

– Това девойче... – Прайс се обръща към мен. – Слушаш ли, Бейтмън, това девойче – Ивлин ми го каза, – това девойче взело под наем касета с филма "Точно по пладне"[4], защото мислела, че в него се разказва за... хлъц! ... производители на марихуана.

– А, сега ми идва наум – обаждам се. – Не можахме да разберем от какво живее този Сташ, който, предполагам, има и второ име, но не желая да ми го казваш, Ивлин.

– Първо на първо, той е много свестен и възпитан – отбранява се тя.

– Абе човекът си поиска сорбе с шоколадови пръчици, ехеей! – провиква се Тимъти с престорено учудване. – Къде отиваш ти?

Ивлин не обръща внимание на подигравката и сваля обеците си в стил Тайна Чоу.

– Той е скулптор – отсича тя.

– Дрън-дрън – отвръща ѝ Тимъти. – Нали говорих с него в "Одеон". – Пак се обръща към мен. – Точно когато си поръча риба-капучино и ако беше сам, сигурни щеше да си поиска и сьомга с мляко. Та той ми каза тогава, че организирал купони и на практика това го превръщало в... не съм сигурен за точната дума, Ивлин, поправи ме ако сбъркам... доставчик на храни. Точно яка, той е доставчик на храни! А не някакъв си шибан  скулптор!

– Уф, я се успокой – съветва го Ивлин и разтрива още крем по лицето си.

– Все едно да кажем, че ти си поетеса.

Тимъти е доста поркан и започвам да се чудя няма ли да се разкара.

– Е – започва Ивлин, – някога бях...

– Ти си една гадна машина за думи! – изтърсва Тим.

Приближава се до нея и леко се привежда, за да види отражението си в огледалото.

– Да не би да си напълнял в последно време, Тим? –  пита тя замечтано. Оглежда главата му в огледалото и добавя: – Лицето ти изглежда по-заоблено.

В отговор Тимъти подушва врата ѝ и пита:

– Какво е това вълшебно... ухание?

– "Обсешън" – усмихва се кокетно Ивлин и леко побутва Тимъти настрани. – Парфюм "Обсешън". Патрик, кажи на приятелчето си да не ми виси на главата.

– Ааа, чакай, чакай. – Тимъти вдишва дълбоко и шумно. Не е "Обсешън". Това е... това е... – той изкривява лице в уж ужасена гримаса... – та това е, майчице, това е "К. Т. Инстатан"! Крем за бързо почерняване!

Ивлин мълчи и преценява какво да каже. Още веднъж оглежда главата на Прайс.

– Ти да не оплешивяваш?

– Ивлин, не сменяй темата, ами... – Изведнъж Тимъти замлъква и истински разтревожен, прокарва ръка по косата си. – Като спомена това, та се сетих да те питам: не съм ли попрекалил с гела, а?

– Може би – отвръща тя. – А сега намери си нещо за занимание и седни някъде.

– Е, нищо, поне не е зелена и не съм я подстригвал с ножчето за масло – успокоява се Тим, намеквайки явно за боядисания кичур на Вандън и за евтината, грозна подстрижка на Сташ. Грозна, защото е евтина.

– Абе ти май наистина си напълнял – вече по-сериозно казва Ивлин.

– Стига бе, Ивлин, не съм.

Тим е пообиден, почти готов да се отдръпне от нея.

– Лицето ти определено изглежда по-заоблено. Не е така... изваяно.

– Не може да бъде.

Той се взира в огледалото. Тя продължава да реши косата си, но някак разсеяно, защото гледа Тим. Той забелязва това, подушва врата ѝ, струва ми се дори, че я близва с език, и се ухилва.

– Ама това наистина е "Инстатан", нали? Хайде, пред мен можеш да си признаеш. Нали го усещам.

– Не – отговаря Ивлин сериозно. – По "Инстатан" си падаш ти.

– Ами, нищо подобно. Поддържам си тена с нагревки в един салон. Честно ти казвам. А пък ти използваш "Инстатан".

– А пък ти си фантазираш – мънка тя неубедително.

– Не се майтапя, казвам ти. Ходя в един салон за тен. Е, скъпичко излиза, но пък... – Прайс леко пребледнява.

– "Инстатан" е все пак, нали?

– Ау, каква смелост: да признаеш, че посещаваш салон за тен.

– Значи "Инстатан" – злорадства Тим.

– Не слушам какво ми говориш – отвръща Ивлин и пак започва да разресва косата си. – Патрик, би ли съпроводил приятелчето си до изхода?

Обаче Прайс пада на колене до нея и започва да души голите  ѝ крака, а тя се смее. Нещо в мен се стяга.

– Ох, стига де – стене тя високо. – Махай се оттам.

– Ти си портокалче – смее се той, все още на колене, с глава  в скута ѝ. – Приличаш на портокалче.

– Не се занасяй. – Гласът ѝ става нисък и дрезгав от болезнен екстаз. – Нахал такъв.

Наблюдавам ги, изтегнат на леглото. Тимъти се е заврял в  скута ѝ и се опитва да пъхне главата си под роклята от "Ралф Лоран". От удоволствие Ивлин е отметнала назад глава и се опитва да го отблъсне, ама някак игриво, като леко го потупва по гърба с четката от "Ян Хове". Почти съм сигурен, че Тимъти и Ивлин се свалят. Тимъти е единственият интересен човек сред познатите ми.

– Време е да се махаш – задъхано казва тя накрая.

Вече се е отказала да се бори с него.

Той вдига очи към нея и с ослепителна усмивка заявява:

– Как то заповяда дамата.

– Благодаря – отговаря тя с глас, в който сякаш долавям леко разочарование.

Тимъти се изправя.

– Ще вечеряме ли заедно? Какво ще кажеш за утре?

– Трябва да питам приятеля си – отбелязва тя и ми се усмихва   от огледалото.

– Облечи си онази сексапилна черна рокля от "Ан Клайн", чу ли? – шепне той в ухото на Ивлин, подпрял

ръце на раменете ѝ. – Бейтмън не е поканен.

Разсмивам се незлобиво и ставам от леглото, за да го изпратя.

– Ей, чакай бе! Забравих си еспресото!

Ивлин се залива от смях и плясва с ръце, доволна от това, че на Тимъти не му се тръгва.

– Хайде, приятелю – избутвам го грубичко през вратата.–  Раздаваме пижамите.

Той обаче успява да ѝ изпрати въздушна целувка, преди да го отмъкна извън спалнята. Не обелва дума, докато го изпращам до външната врата.

После си наливам бренди и отпивам от голямата италианска чаша на квадрати. Когато се връщам в спалнята, заварвам Ивлин в леглото да гледа по телевизията програмата "Хоумшопинг Клъб". Изтягам се до нея и разхлабвам възела на вратовръзката "Армани". Накрая я питам, без да я поглеждам:

– Защо не се хванеш с Прайс?

– За бога, Патрик – отвръща тя. – Откъде накъде Прайс? Хм, Прайс?

Казва го така, сякаш вече е спала с него.

– Той е богат.

– Всеки е богат.

Опитва се да се съсредоточи върху телевизионния екран.

– И лови окото.

– Всеки лови окото, Патрик.

– Има страхотно тяло.

– Всеки има страхотно тяло днес.

Оставям чашата на нощното шкафче и се претъркулвам върху нея. Целувам и лижа врата ѝ, а тя зяпа безучастно големия екран на "Панасоник"-а и само намалява звука с дистанционното. Запретвам нагоре ризата си "Армани" и поставям ръката ѝ върху тялото си, за да усети колко железни са стомашните ми мускули, даже ги раздвижвам, зарадван от светлината в стаята, която ще ѝ покаже бронзовия тен и стегнатата ми диафрагма.

– Знаеш ли – казва тя отчетливо, – Сташ е серопозитивен. И... – Нещо на екрана привлича вниманието ѝ, тя усилва за малко звука, после пак го намалява. – И... мисля, че тази вечер ще спи с Вандън.

– Хубаво – отвръщам и захапвам леко кожата на врата ѝ, а ръката ми лежи върху твърдата ѝ студена гърда.

– Голяма напаст си.

Леко възбудена, тя шари с ръце по широките ми здрави рамене.

– Не е  вярно – въздъхвам. – Аз съм просто твоят годеник.

Петнайсетина минути се опитвам да правя секс с нея, накрая се отказвам.

– Нищо, друг път ще си в по-добра форма – утешава ме тя.

Пресягам се за чашата с бренди. Допивам я. Ивлин е пристрастена към антидепресанта парнат. Лежа до нея и гледам  "Хоумшопинг Клъб" с изключен звук – появяват се стъклени кукли, бродирани възглавници, лампа с формата на футболна топка. Ивлин започва да се унася.

– Използваш ли миноксидил? – пита ме тя след известно време.

– Не – отвръщам. – За какво ми е?

– Отпред косата ти май оредява – промърморва тя.

– А, няма такова нещо.

Трудно е да се каже. Косата ми е много гъста и не мога да преценя дали оредява. Всъщност едва ли.

Прибирам се пешком у дома, пожелавам "лека нощ" на някакъв портиер, когото не познавам, и се отпускам в хола си високо над града, а в ъгъла от стереошкафа "Вурлицер 1015"  (който не е толкова добър, колкото рядко срещаният  модел "Вурлицер 850") се носи песента The lion sleeps tonight в изпълнение на Тоукънс. Онанирам, като си представям първо Ивлин, после Кортни, след туй Вандън и пак Ивлин, точно преди да получа слаб оргазъм с мисълта за полуголата манекенка в оскъден бански костюм, която видях днес на реклама за модна къща "Калвин Клайн".

Утрин

Осветен от майската зора, холът на апартамента ми изглежда така: над газовата камина от бял мрамор и гранит виси оригинална картина на Дейвид Оника. Платното е с размери два на метър и половина и представлява портрет на гола жена, издържан предимно в убити сиви и масленозелени тонове. Жената седи на шезлонг и гледа Ем Ти Ви на фона на марсиански пейзаж – бляскава морава пустиня, из която са пръснати мъртви, изкормени риби и парчета от строшени сребърни чинии, образуващи полукръга на изгряващо слънце над жълтата глава на жената, и всичко това – в черна алуминиева рамка. Насреща има дълъг бял диван и телевизор "Тошиба" с осемдесетсантиметров екран, с висока контраста и разделителна способност, с отделен шкаф за видеото, снабден със свръхмодерна електронна система НЕК за наслагване на образи; озвучаването става с вградени говорители и петватов лицев усилвател за всеки канал. В стъклената кутия под телевизора се мъдри видео "Тошиба" – суперкачествена машина от типа "Бета" с вградено устройство за смесване, включващо и възможност за надписи с осемстранична памет, широколентови глави за запис и за възпроизвеждане и настройка за автоматичен запис на осем предавания за три седмици напред. Във всеки един от ъглите на хола стои по една ветроупорна халогенна лампа. Тънки бели венециански щори покриват и осемте прозореца, опиращи в пода и в тавана. Пред дивана има масичка за кафе от "Търчън" със стъклен плот и дъбови крака. Въпреки че не пуша, върху нея са поставени кристални пепелници от "Фортуноф", около които са подредени стъклени фигурки на животни от "Стюбен". До музикалния шкаф "Вурлицер" е концертният роял "Болдуин" от черен абанос. Подът на целия апартамент е покрит с бял дъбов паркет, полиран с безцветен лак. В другия край на стаята до писалището и плетената кошница за вестници и списания от "Джио Понти" има цялостна стереоуредба "Сансуи" (компактдиск, дек, тунер и усилвател с високи два метра тонколони "Дънтек Совърейн 2001" в кутии от бразилско палисандрово дърво. Ниско легло от матраци върху дъбова каса заема средата на спалнята. До стената стои телевизор "Панасоник" с осемдесет и пет сантиметров плосък екран и стереозвук, а в стъклената витрина под него има видео "Тошиба". Не съм сигурен дали електронният будилник "Сони" е точен и затова се надигам и се взирам в мигащите цифри на лицевия панел на видеото, после взимам безжичния телефон "Еторе Сотсас" от стъклено-металното нощно шкафче до леглото и набирам номера на телефонна служба "Точно време". В единия ъгъл има стоманено-дървен стол с кремава кожена тапицерия, създаден по проект на Ерик Маркъс, а в другия – стол от специално огънат шперплат. Килим от "Мод Сиена" в бежово и бяло с черни точки покрива по-голямата част от пода. Едната стена е изцяло заета от четирикрилен, необикновено лъскав гардероб от махагон. В леглото съм с копринена пижама "Ралф Лоран", а като ставам, навличам отколешен червен халат от индийска  вълна и отивам в банята. Докато пикая, правя опит да видя подпухналото си отражение в стъклената рамка на бейзболния плакат, закачен над тоалетната. След това навличам боксьорски шорти от "Ралф Лоран" с монограм и пуловер "Феър Айл" и нахлузвам копринени чехли "Енрико  Идолин" на точици, връзвам си найлонова торбичка с лед на  лицето и започвам сутрешните упражнения за разпускане. После заставам в банята пред хромоакрилния умивалник "Уошмобил", снабден с поставка за сапуна, халка за чаша и хоризонтални пръчки за кърпите – купих го от "Хейстингс Тайл", за да го ползвам, докато се шлифоват с пясък мраморните умивалници, които поръчах от Финлндия, – и се взирам в огледалото, откъдето наднича отражението на лицето ми, все още с найлоновата торбичка с лед на него. В метална неръждаема чаша отливам малко дезинфекциращ препарат "Плакс" и около половин минута плакна с него устата си. Изстисквам паста "Рембранд" върху четката с дръжка, имитация на костенуркова черупка, и започвам да търкам зъбите си (с твърде лош вкус от снощи, за да лъснат идеално, а може и да съм ги мил, преди да си легна) и да ги плакна с "Листерин". След това проверявам ръцете си и поизтърквам ноктите с пиличка. Свалям торбичката с лед от лицето си и го почиствам с лосион, преди да го намажа с билкова маска за лице, която държа десет минути, докато проверявам ноктите на краката си. Тогава използвам лъскачката за зъби "Пробрайт", а после и другата – "Интерплак", която върти четките с 4200 оборота в минута и сменя посоката на въртене четирийсет и шест пъти в секунда; по-дългата четка почиства между зъбите и масажира венците, а по-късата лъсва емайла на зъбите. Още веднъж изплаквам устата си – този път със "Сепакол". Измивам маската на лицето с ментов разтвор. Душът е с универсална, въртяща се във всички посоки цедка и с възможност да се нагласява на желаната височина. Изработен е от златночерен австралийски месинг и е покрит с бял емайл. Под душа първо използвам почистващ гел, който се разпенва от водата, после измивам тялото си с меденобадемов разтвор, а лицето – с парещ гел. Шампоанът "Видал Сасун" е особено добър за премахване на засъхналата пот, солите, мазнините и прахоляка, който сплесква косата върху темето и придава старчески вид. Сешоарът също е добър – силициевата технология позволява изсушаване, без струята въздух да притиска косата надолу, което предизвиква същия ефект. В празнични дни или преди среща предпочитам да ползвам "Зелен натурален съживяващ" шампоан, сешоара и "Нутриънт Комплекс". Това е препарат, съдържащ Д-пантенол – съставка на витамин Б-комплекс, полисорбат осемдесет с почистващо действие върху темето и билки. В събота и в неделя обикновено ходя в "Блумингдейл" или в "Бергдорф" и по съвета на Ивлин си взимам "Европейска хранителна добавка" и шампоан "Фолтен" за изтъняваща коса, съдържащ комплекс от въглехидрати, които проникват в  короните на косъма, заздравяват го и му придават блясък. Ползвам и "Виваген" – нов продукт на "Редкен", който предотвратява отлагането на минерали и удължава жизнения цикъл на косата. Луис Карутърс пък ми препоръчва "Арамис Нутриплекс" – подхранваща смес, която стимулира и кръвообращението. Щом излизам изпод душа и се изтривам  с хавлията, навличам пак боксьорските шорти "Ралф Лоран", но преди да нанеса пяната за бръснене "Мус-А" от "Пур Ом", около две минути държа върху лицето си нагорещен пешкир, за да омекнат и най-твърдите косъмчета от брадата. После задължително се намазвам с накисващ препарат (предпочитам "Клиник") и го оставям за  около минута да попие. Може да се изплакне, и може да се остави и върху него да се нанесе кремът за бръснене (за предпочитане с четка, омекотяваща косъма), което  както установих, улеснява бръсненето. Това не позволява на пяната да засъхне и намалява триенето между кожата и  ножчето. Преди да започне бръсненето, самбръсначката  трябва да се накисне в гореща вода, а след това – да се движи по посока на косъма с лек натиск върху кожата. Край ушите и около брадичката се оставя за най-накрая, защото там космите са по-твърди и им трябва повече време да омекнат. Самобръсначката се изплаква и изтръсква добре, за да няма по нея вода. Когато свърши  бръсненето, лицето се наплисква обилно със студена вода, за да не  остане по него пяна. За предпочитане е да се използва лосион за след бръснене с ниско съдържание на спирт.В никакъв случай одеколон, защото високият му спиртен градус изсушава кожата и я състарява. Добре е лицето да се почисти с памуче, напоено с препарат за унищожаване на бактериите без спирт. Най-накрая се нанася омекотител за кожа. Лицето се наплисква с вода, преди да се намаже с омекотяващ лосион, който задържа влагата.

След това се нанася омекотяващ гел, също производство на "Пур Ом", който много добре успокоява кожата. Ако лицето е сухо и по него останат бели люспи (което придава състарен вид), трябва да се използва почистващ лосион, който измива люспите и прави кожата по-нежна, пък и потъмнява цвета ѝ. За подмладяване на кожата използвам балсам "Бом Дезиьо" и още един "защитен" лосион. След като изтрия косата си с хавлиена кърпа, сипвам отгоре и малко лосион за почистване на кожата под нея. Леко я подсушавам със сешоара, за да я пооформя, и сипвам още малко от лосиона, като я разресвам с четка "Кент" с естествен косъм и накрая я приглаждам назад с едър гребен. Намъквам отново пуловера "Феър Айл" и чехлите на точици, отивам в хола и пускам новия компактдиск на "Токинг Хедс", но апаратът започва да прескача, та се налага да извадя диска и да поставя друг – за почистване на лазерните лещи. Те са много чувствителни и лесно се замърсяват от прах, дим или влага. Замърсените лещи не могат да разчитат правилно цифровата информация на диска и машината започва да заглъхва, прескача пасажи, променя оборотите и изкривява звука. Почистващият диск има четка, която автоматично се настройва към лещите, след което дискът се завърта, премахвайки и най-дребните частици. Когато отново пускам записа на "Токинг Хедс", компактдискът работи нормално. Прибирам си вестника "Ю Ес Ей Тудей", който лежи пред входната врата на пода в коридора, и го взимам с мен в кухнята, където глътвам две хапчета адвил, съдържащи комплекс от витамини и калий, с цяло шише минерална вода "Евиан", защото прислужницата – възрастна китайка, е забравила да включи съдомиялната машина вчера, преди да си тръгне, и трябва да си сипвам сока от лимон и грейпфрут в една от чашите за вино "Сен Реми", които купих от "Бакара". Поглеждам към неоновия часовник над хладилника, за да се уверя, че имам достатъчно време да закуся, без да бързам. Застанал прав до плота – остров насред кухнята, изяждам едно киви и нарязана на филийки японска круша (струват по четири долара в "Гристид"), пакетирани в алуминиеви кутийки, западногерманско производство. Взимам една кифла, торбичка билков чай без танин и кутия с овесени ядки от един от шкафовете с големи стъклени витрини отпред, които покриват почти цяла стена в кухнята; рафтовете вътре са от неръждаема стомана, отвън рамката е боядисана в тъмносиво-син металически цвят. Изяждам половин кифла, затоплена в  микровълновата фурна и намазана с масло.

След това излапвам една купа овесени ядки със соево мляко и пшенични зрънца, поливам я с още една бутилка "Евиан" и с  малко билков чай. До машината за печене на хляб "Панасоник" и кафемашината "Солтън" стои кафеварката за еспресо (странно защо все още топла), която купих от "Хамахер Шлемер" (термоизолиращата чаша към нея от неръждаема стомана заедно с чинийката и лъжичката са оставени до мивката изцапани), и микровълновата фурна "Шарп", модел "Ер-1810 А Карусел II" с въртяща се поставка, която включвам, за да си сгрея останалата половин  кифла. До тостера "Солтън Соната", кухненския комбайн "Кюизинарт Литъл Про", сокоизстисквачката, "Акме" и дестилационния апарат "Сърдечно твой" за домашно производство на алкохол лъщи огромният чайник от неръждаем метал, литър и половина, който изсвирва  мелодията на "Чай за двама", щом водата в него кипне. С него си правя още една неголяма чаша чай. Погледът ми се задържа малко по-дълго върху електрическия нож"Блек енд Декър", който лежи върху шкафа до мивката, включен в контакт на стената; освен че реже, с него може и  да се бели, а има и няколко допълнения – назъбен нож, нож за белене и подвижна дръжка. Костюмът, който обличам днес, е от "Алън Флъсър". Моделът е осъвременен вариант на стила от трийсетте, за предпочитане с удължени рамене и цепка отзад на сакото. Реверите трябва да са широки около десет сантиметра, с върхове, които стигат почти до раменете. Използвани обикновено при двуредните сака, реверите с удължен връх се смятат за по-елегантни от срязаните. Ниско разположените джобове са  с капаци, над които има процеп, поръбен от двете страни с тънка и тясна ивичка плат. Четири копчета долу отпред оформят квадрат, а по-нагоре, където се събират реверите, има още две. Панталоните са с басти, скроени така, че да продължават линията на широкото сако. Удължената талия е малко по-висока отпред. По средата откъм гърба има специални гайки за тиранти. Вратовръзката е копринена, на точици, от "Валентино Кутюр". Обувките, тип мокасини от крокодилска кожа, са от "А. Тестони". Докато се обличам, по телевизията върви "Шоуто на Пати Уинтърс". Този път гости в студиото са жени, страдащи от раздвоение на личността. Камерата показва безлична възрастна жена, доста пълничка, а зад кадър Пати я пита:

– Добре де, това шизофрения ли е или какво? Кажете ни.

– Не, не, в никакъв случай. Хората с раздвоение на личността не са шизофреници – отговаря жената и поклаща отрицателно глава. – Ние например не сме опасни.

– Ясно. Добре тогава – започва Пати, застанала сред зрителите в студиото с микрофон в ръка, – коя бяхте миналия месец?

– Миналия месец сякаш най-много бях Поли.

Режисьорът включва в близък план угриженото лице на някаква домакиня от публиката, но преди тя да се види на монитора, камерата се връща отново на жената с раздвоение на личността.

– Така, така – нарежда Пати, – а сега коя сте?

– Ами... – уморено мънка онази, сякаш ѝ е писнало да ѝ задават този въпрос, на който е отговаряла хиляди пъти по един и същи начин и никой не ѝ е повярвал. – Този месец съм... агнешки котлет. Да, предимно... агнешки котлет.

Следва дълга пауза. Камерата дава отблизо зяпнала от учудване лелка от зрителите да клати глава, докато друга ѝ шепне нещо в ухото.

Обувките ми, тип мокасини от крокодилска кожа, са от "А. Тестони".

Докато ровя из дрешника в коридора за шлифера си, намирам шал "Бърбери" и подходящо палто с избродиран на него кит (каквито носят децата), изцапан отпред с нещо като засъхнал шоколадов сироп, което прави реверите по-тъмни. Слизам с асансьора и с леко поклащане на китката навивам ръчния си часовник "Ролекс". Казвам "добро утро" па портиера, излизам навън и спирам такси, с което потеглям към Уолстрийт.

"При Хари"

Двамата с Прайс вървим по улица Хановер в най-тъмните мигове на здрача и сякаш водени от невидим радар, мълчаливо приближаваме "При Хари". Тимъти не е обелил дума, откакто си тръгнахме от "Пи енд Пи". Дори не казва нищо за грозния скитник, седнал превит на улица Стоун, но пък не пропуска да подсвирне на една мацка – с големи цици, руса, разкошен задник и дълги крака, която отминава към улица Уотър. Прайс изглежда нервен и напушен и не ми се ще да го питам какво му е. Носи ленен костюм от "Канали Милано", памучна риза от "Айк Бехар", копринена вратовръзка от "Бил Блас" и кожени обувки с бомбета и връзки от "Брукс Брадърс". Аз съм в лек ленен костюм, с широк панталон, с памучна риза и копринена вратовръзка на точки, всичките от "Валентино Кутюр", и кожени обувки с дупчици на високите бомбета от "Алън Едмъндс". Хлътваме в "При Хари" и веднага забелязваме Дейвид ван Патън и Крейг Макдърмот на една маса най-отпред. Ван Патън е облечен в двуредно вълнено спортно сако с копринени нишки и панталон с пригладени ръбове от същата материя от "Марио Валентино", отдолу личи памучна риза от "Гитмън Брадърс", а копринената му вратовръзка на точки е от "Бил Блас"; носи кожени обувки от "Брукс Брадърс". Макдърмот е в ленен костюм с широки панталони, ленена риза от "Базил" и копринена вратовръзка от "Джоузеф Абуд", на краката си има мокасини от "Сузън Бенис Уорън Едуардс".

Двамата са се привели над масата и пишат нещо върху хартиени салфетки, пред единия има скоч, пред другия – мартини. Махат ни с ръка да отидем при тях. Прайс захвърля коженото си куфарче "Туми" на един от празните столове и отпрашва директно към бара. Подвиквам му да ми вземе едно "Джей енд Би" с лед и сядам при Ван Патън и Макдърмот.

– Здрасти, Бейтмън – поздравява ме Крейг с глас, от който личи, че не е на първото мартини. – Я кажи, отиват ли мокасини с пискюли на делови костюм, или не? Не ме гледай така, сякаш съм се чалдисал.

– Уф, не занимавай Бейтмън с глупости – прозява се Ван Патън и разсеяно отпива от чашата си.

В ръката си държи златна химикалка "Крос", която танцува пред лицето му.

– Ван Патън? – обръща се към него Крейг.

– Какво?

Макдърмот се поколебава за миг, после изтърсва приглушено:

– Що не вземеш да млъкнеш.

– С какво се занимавате бе, смотаняци такива? – питам ги.

В същия момент забелязвам Луис Карутърс, застанал пред бара до Прайс, който не му обръща никакво внимание. Карутърс е зле облечен: двуреден вълнен костюм с четири копчета на сакото, купен навярно от "Чапс", раирана памучна риза, копринена вратовръзка, вързана на фльонга, и очила с рогови рамки от "Оливър Пийпълс".

– Виж сега, Бейтмън, пращаме тези въпроси в GQ[5] започва да обяснява Ван Патън.

Луис ме вижда, усмихва се бегло и ми се струва, че дори се изчервява, после се обръща с лице към бара. Не знам защо, но барманите все го пренебрегват.

– Хванахме се на бас кой от нас ще влезе първи в рубриката "Въпроси и отговори", така че сега чакам отговор. Как мислиш, а? – упорства Макдърмот.

– За кое бе? – питам раздразнено.

– За мокасините с пискюли бе, копеле.

– Добре де, пичове... – започвам, като внимателно подбирам думите. – Мокасината с пискюли по традиция се смята за неофициална обувка...

Обръщам се да видя какво става с Прайс, защото ми се пие, та две не виждам. Той минава покрай Луис, който му протяга ръка. Прайс се усмихва, казва му нещо и тръгва към нашата маса. Луис пак се опитва да привлече вниманието на бармана и пак не успява.

– Но вече се възприема и като официална, защото много се носи, нали така? – подхвърля Крейг нетърпеливо.

– Да – кимам. – Особено ако е от черна щавена кожа, няма проблеми.

– А ако е кафява? – подозрително пита Ван Патън.

Помислям малко и отговарям:

– Прекалено е спортна за делови костюм.

– Какво си приказвате бе, отрепки?

Прайс ми подава питието, сяда и кръстосва крака.

– Добре де, добре – обажда се Ван Патън. – Слушай сега моя въпрос. От две части е... – Прави драматична пауза. – Яките със заоблени ъгли за официални ли се смятат днес или за неофициални? И още, какъв възел на вратовръзка стои най-добре на тях?

С все още напрегнат глас бесният Прайс отговаря веднага точно и високо, така че да надвика гюрултията в "При Хари":

– Този вид яки са много функционални и подхождат както на костюми, така и на спортни сака. За специални случаи трябва да са колосани, а за особено официални трябва да са защипани с игла.

Тук спира, въздиша, за миг ми се струва, че е забелязал някого. Обръщам се да видя. Прайс продължава:

– Ако отгоре се носи блейзер, яката трябва да изглежда мека и може да е с игла, както и без игла. Тъй като по принцип се смята за по-елегантна, възелът на вратовръзката може да е малък. – Отпива от чашата си и разменя кръстосаните крака. – Следващият въпрос?

– Черпи го едно пиене – обажда се Макдърмот.

– Прайс? – казва Ван Патън.

– Какво? – отвръща Прайс, докато оглежда кръчмата.

– Цена нямаш.

– Я слушайте, къде ще вечеряме? – питам.

– Донесъл съм верния господин Загат – отговаря Ван Патън, изважда от джоба си продълговатия тъмночервен справочник и го размахва пред Тимъти.

– Урааа – казва Прайс с безизразен глас.

– Въпросът е какво искаме да излапаме – това казвам аз.

– Нещо русо с големи цици – подметва Прайс.

– Какво ще кажете за салвадорското бистро? – пита Макдърмот.

– Слушайте, след това трябва да се отбием в "Тунела", така че нека да е някъде наблизо – обажда се Ван Патън.

– Айде стига бе! В "Тунела" ли ще ходим? – възмущава се Макдърмот. – Оная мацка, дето я забърсах оттам миналата седмица...

– Ааа, не, писна ми – изревава Ван Патън.

– Какво ти става? – крясва му Макдърмот.

– Нали и аз бях там. Не ща да ми разказваш отново.

– Ама не съм ти казал какво стана после – казва Макдърмот и вдига нагоре вежди.

– Ей, пичове, кога е било това? – питам. – Защо не сте ме поканили?

– Абе нали беше на някаква обиколка. Трай сега и слушай. Значи сбарвам го онова гадже от "Васар"[6] в "Тунела" – жестоко парче, големи цици, разкошни крака, абе, тяло, та дрънка – и го черпя няколко чаши шампанско, било в града за пролетната ваканция, и аха – за малко да ми го налапа още в Залата с полилеите. Подкарвам го аз към къщи...

– Чакай, чакай – прекъсвам го. – А може ли да попитам къде е през това време Памела?

Крейг се сепва.

– Ох, твойта мама. Абе, Бейтмън, не разбираш ли, че искам да ми духат. Ще ми се да хвана някое гадже, което да ми даде да...

– Не искам да слушам – казва Ван Патън и си запушва ушите с длани. – Сега ще изтърси някаква гадост.

– Не се превземай – ухилва му се Макдърмот. – Не ща перверзии. Искам само половин час да поседя върху лицето на някое гадже.

Хвърлям по него пластмасовата бъркалка от чашата си.

– Та отиваме у дома и слушайте какво става. – Той се надвесва над масата. – Тя се е наляла с шампанско достатъчно, за да оправи и носорог, и...

– И ти даде да я чукаш без презерватив? – пита някой от нас.

Макдърмот поглежда отчаяно към тавана.

– Абе това гадже е от "Васар", а не от "Куинс".

Прайс ме потупва по рамото.

– Какво иска да каже?

– Няма значение, слушайте сега – продължава Макдърмот. – И какво прави тя, а, сещате ли се? – Следва драматична пауза. – Съгласи се само да ме изцърка на ръка... и знаете ли как? През цялото време беше с ръкавица.

Той се отпуска назад в стола си и отпива от чашата си с доволен вид.

Всички посрещаме новината смълчани. Никой не се присмива на признанието му, нито на неспособността му да действа по-настъпателно с някакво си гадже. Никой не казва нищо, но всички си мислим едно и също: "Никога не се захващай с маце от "Васар".

– Абе на тебе ти трябва някое девойче от "Камдън" – обажда се Ван Патън, вече посъвзел се от историята на Макдърмот.

– Ууу, страхотно – обаждам се и аз. – Някое, дето си мисли, че няма нищо лошо в това да се чука с брат си.

– Да, ама и си мисли, че СПИН е някаква нова рокгрупа от Англия – уточнява Прайс.

– Къде ще е вечерята? – пита Ван Патън и разсеяно зяпа въпроса, написан на салфетката му. – Мамка му, къде отиваме бе?

– Да не повярваш, ама мацетата си мислят, че много ни е страх от тия работи, от болестите де – добавя той след малко, като поклаща глава.

– Да ме убият, не слагам презерватив – заявява Макдърмот.

– Четох една статия, даже си я преснимах – започва Ван Патън. – И там пишеше, че шансът да хванеш СПИН е нула, точка, нула, нула, нула, пет на сто или нещо подобно, дори и да си чукал най-разбрицаната курва или проститутка.

– Мъжете просто не се заразяват.

– Да, ама само белите.

– И онова маце през цялото време беше с ръкавица, а? –  пита Прайс, който все още не може да се съвземе от шока. – А стига бе! По-добре да се беше оправил сам!

– Я чуй това: "Патката и така се вдига." Фокнър – намесва се Ван Патън.

– Абе ти кой колеж си завършил? "Пайн Менър"[7]? –  пита го Прайс.

– Господа – обявявам, – вижте кой идва насам.

– Кой? – пита Прайс, без да се обръща.

– Ще ти помогна – най-големият хитрец в "Дрексъл Нърнхам Ламбърт".

– Конъли? – сеща се Прайс.

– Здрасти, Престън – казвам аз и се здрависвам с Престън.

– Братоци – обръща се Престън към цялата маса, – съжалявам, че няма да мога да вечерям с вас сега.

Престън е в двуреден вълнен костюм от "Аликзандър Джулиън", памучна риза и копринена вратовръзка от "Пери Елис". Навежда се над масата, като се подпира с ръка на облегалката на стола ми.

– Наистина съжалявам, ама нали знаете – задължения.

Прайс ме поглежда с укор и прошепва:

– Абе тоя беше ли поканен?

Свивам рамене ѝ си допивам уискито.

– Какво прави снощи? – пита го Макдърмот и добавя:

– Готин е този плат,

– Коя оправи снощи? – поправя го Ван Патън.

– Аа, не, не – отговаря Престън. – Вечерта бе много изискана и благоприлична. Никакви гаджета, никакво духане и никакъв алкохол. Бях в руската чайна с Александра и родителите ѝ. Я чуйте, тя вика на баща си Били. Обаче бях скапан и пих само една "Столичная". – Той сваля очилата си (които, разбира се, са "Оливър Пийпълс") и се прозява, докато чисти стъклата им с носна кърпичка "Армани". – Не съм много сигурен, но онзи православен келнер май ми е сипал нещо приспивателно в борша снощи. Направо съм гроги.

– И какво ще правиш сега? – пита Прайс с явно безразличие.

– Трябва да върна едни видеокасети, после ще учим виетнамски с Александра и накрая съм на някакъв мюзикъл на Бродуей, май е английски – отговаря Престън, като оглежда заведението.

– Абе, Престън – обажда се Ван Патън, – знаеш ли, смятаме да изпратим въпроси до GQ. Искаш ли и ти да се включиш с един?

– А, разбира се, даже съм го намислил – отговаря Престън. – Значи така, ако сте със смокинг, как ще се предпазите от набиране на ризата нагоре?

Ван Патън и Макдърмот мълчат цяла минута, накрая със сериозно изражение Крейг казва:

– Добър въпрос.

– Ами ти, Прайс? Нямаш ли въпрос? – пита Престън.

– Имам – въздъхва Прайс. – Ако всичките ти приятели са идиоти, престъпление ли е или е божа работа да им пръснеш черепите с магнум трийсет и осми калибър?

– Ааа, не става за GQ – заявява Макдърмот. – Опитай да го пробуташ в "Солджър ъф форчън".

– Или във "Веиити Феър" – допълва Ван Патън.

– Абе, кой е онзи там? – пита Прайс и се взира към бара. – Не е ли Рийд Робинсън? А между впрочем, Престън, номерът е следният: правиш си един илик отпред на ризата и с копче, зашито от вътрешната страна на панталона, я прикрепваш към него. Така тя няма да се вдига нагоре, когато сядаш. Ама този не е ли наистина Рийд Робинсън? Страшно прилича на него.

Впечатлен от разяснението на Прайс и все още полунаведен, Престън бавно се извръща, слага очилата си и се вторачва в бара.

– Не, това е Найджъл Морисън.

– Ааа – възкликва Прайс. – Някой от онези млади британски педали, дето са на стаж в...

– Откъде знаеш, че е педал? – питам го.

– Та те всички са педали – вдига рамене Прайс. – Британците де.

– Да, ама ти откъде разбра, Тимъти? – хили се Ван Патън.

– Ами видях го да чука Бейтмън в мъжкия кенеф на "Морган Стенни".

Въздъхвам с досада и се обръщам към Престън.

– Къде всъщност стажува Морисън?

– Абе не помня точно – почесва се той по главата. – Май е в "Лазард".

– Къде, къде? – не мирясва Макдърмот. – да не е в "Първа бостънска"? Или в "Голдмън", а?

– Абе не съм много сигурен – казва накрая Престън.

– Може и да е в "Дрексъл". Ама той е само заместник-аналитик по корпоративни финанси, а грозното му гадже с черни зъби движи покупките на някаква скапана фирма.

– Къде ще ядем все пак? – питам и търпението ми е спаднало на нула. – Трябва да направим резервация. Нямам намерение да вися прав в някой бар.

– Ама с какво е облечен тоя Морисън? – пита се на глас Престън. – Наистина ли е с костюм и с карирана риза?

– Това не е Морисън – обажда се Прайс.

– Кой е тогава? – упорства Престън и пак сваля очилата си.

– Това е Пол Оуен – отвръща Прайс.

– Не е Пол Оуен – казвам. – Пол Оуен е от другата страна на бара. Ей там.

Оуен е застанал до бара, облечен в двуреден вълнен костюм.

– Той е счетоводител на "Фишер" – припомня някой.

– Късметлия е копелето – промърморва друг.

– Късметлия е еврейското му копеле – заключава Престън.

– Айде стига бе, Престън – възмущавам се. – Това няма нищо общо.

– Как да няма бе, нали съм го виждал в службата, говори по телефона с шефа и си върти в ръцете свещник менора. А миналия декември домъкна в офиса елха за Ханука, копелето му мръсно – разказва Престън, внезапно оживен.

– А ти си въртиш гъза, Престън – засичам го спокойно.

– Не менора, а гъза си въртиш.

– Абе, Бейтмън, да ида ли да поръчам на Фреди от бара да ти изпържи няколко картофени палачинки, а? – Престън е истински разтревожен. – Дето евреите им викат латкес?

– Не ща – отвръщам му. – Но ти внимавай с антисемитските изказвания.

Гласът на разума. Прайс се навежда напред, за да ме потупа по гърба.

– Доброто комшийче, а?

– Да, доброто комшийче, което според теб разрешило на някакъв британец, аналитик по корпоративни финанси, да му пръсне задника – иронизирам го аз.

– Казах само, че си гласът на разума – хили се Прайс.

– Не съм казвал, че не си педал.

– Или дървен философ – добавя Престън.

– Точно така. – Впервам очи право в Прайс. – Питай Мередит дали съм педераст. Ще ти каже, ако успее да извади оная ми работа от устата си.

– Мередит е пачавра – обяснява Прайс, без да е особено засегнат. – Затова ѝ теглих шута.

– Ей, пичове, слушайте да ви разкажа един виц – потрива ръце Престън.

– Престън – казва му Прайс, – ти целият си един виц. Знаеш, че не си поканен на вечеря. Впрочем имаш готино сако, не се връзва с панталона, обаче цветовете се допълват.

– Голям мръсник си бил бе, Прайс, чак ме заболя сърцето  – отговаря му подигравателно Престън. – Няма значение, слушайте сега: значи Джон Фицджералд Кенеди и Пърл Бейли се запознават на някакъв прием и отиват в Овалния кабинет да се изчукат. Чукат се те веднъж и на Кенеди му се доспива и... – Престън спира. – Уф, чакайте сега да се сетя как беше... А, да, Пърл Бейли му казва: "Абе, господин президент, искам още веднъж", а той ѝ вика: "Сега ще си подремна, пък след половин час... – Престън пак спира, съвсем объркан. – ...не, след час май беше... нищо де, след половин час, значи, ще се събудя и пак ще го направим, но през това време с едната ръка трябва да ме държиш за патката, а с другата за ташаците." Тя казва: "Окей", обаче защо трябва с едната ръка да ви държа за патката, а... с другата за ташаците..." – Престън забелязва, че Ван Патън се разсейва, като драска нещо по салфетката.

– Ей, Ван Патън, слушаш ли ме?

– Слушам бе – раздразнено отвръща Ван Патън. – Давай по-бързичко към края. Едната ръка на патката, другата – на ташаците, е ѝ?

Луис Карутърс все още стърчи до бара и чака да му налеят нещо за пиене. Сега пък ми се струва, че копринената му вратовръзка е от "Агнес Би". Не се вижда добре.

– Да, ама аз не слушам – обажда се Прайс.

– И той ѝ казва: "Ами защото..."

Престън пак запецва и поглежда към мен.

– Не ме гледай – казвам му. – Не аз разказвам виц.

– И той казва... уф, изхвърча ми от акъла.

– Това ли е краят? Изхвърча ми от акъла? – пита Макдърмот.

– Не бе, казва ѝ той: "Ами защото..." – Престън слага ръка на челото си и се замисля. – Уф, направо не ми се вярва, че мога да го забравя...

– О, Престън – въздъхва Прайс. – Ти си едно страхотно тъпо копеле.

– Изхвърча ми от акъла? – обръща се към мен Крейг.

– Абе нещо не мога да схвана.

– Ааа, да бе, да – извиква Престън. – Сетих се. "Защото последния път, когато чуках негърка, ми сви портфейла."

И избухва в смях. След няколко мига мълчание всички започват да се смеят с изключение на мен.

– Точно така, това беше краят – гордо и с облекчение заявява Престън.

Ван Патън го приветства с вдигнат нагоре палец. Дори Прайс се смее.

– Мамка му – казвам, – това е ужасно.

– Защо? – пита Престън. – Ташаклийско е.

– Вярно, Бейтмън – добавя Макдърмот. – Я се усмихни.

– О, забравих бе. Бейтмън ходи с някоя от Американския съюз на цветнокожите – майтапи се Прайс. – Какво не ти харесва във вица?

– Не е смешен – отговарям му. – Расистки е.

– Ужасно копеле си, Бейтмън – казва Престън. – Трябва да спреш да четеш биографиите на Тед Бънди. – Престън се изправя и поглежда "Ролекс"-а си. – Е, момчета, трябва да изчезвам. Ще се видим утре.

– Да, пак по ракиено време, в същата кръчма – уточнява Ван Патън.

Престън се навежда още веднъж, преди да си тръгне.

– Защото последния път, когато чуках негърка, ми сви портфейла.

– Добре де, разбрах, разбрах – избутвам го с ръце.

– Запомнете, момчета: малко са нещата в живота, които действат така добре, както "Кенууд".

Престън най-сетне се разкарва.

– Ябадабадуу – извиква Ван Патън.

– Абе не ви ли се струва, че пещерният човек е имал повече мозък в главата си от нас? – пита Макдърмот.

"Пастелите"

Направо ми се плаче, когато пристигаме в "Пастелите", защото съм сигурен, че няма да има свободни места, но масата, на която ни настаняват, се оказва добра и ме облива вълна на страхотно облекчение. Управителят на ресторанта в "Пастелите" е познат на Макдърмот и въпреки че направихме резервация само преди минути от таксито, ни превеждат покрай навалицата около бара към розовата, ярко осветена зала на ресторанта и сядаме в едно сепаре за четирима най-отпред. Да се уреди резервация в "Пастелите" е наистина невъзможно и Ван Патън, моя милост и дори Прайс сме впечатлени, изглежда дори, че малко завиждаме на постижението на Макдърмот. След като се натоварихме в таксито на улица Уотър, изведнъж се сетихме, че никъде не сме направили резервация, и докато обсъждахме предимствата на едно ново калифорнийско-сицилианско бистро в Горен Ийст Сайд (което така ме изнерви, че ми идеше да сдъвча справочника "Загат"), постепенно се стигна до съгласие. Единствено Прайс нещо се противеше, но накрая сви рамене и заяви: "Дреме ми на оная работа", и използвахме портативния му безжичен телефон, за да запазим маса. Той включи уокмена си и така го наду, че чувахме записа на Вивалди въпреки шума на градското движение, който нахлуваше в таксито през полуотворените прозорци. По пътя Ван Патън и Макдърмот подхвърляха подигравателни шегички за големината на пишката му, към които се включих и аз. Пред "Пастелите" Тим сграбчи салфетката на Ван Патън с внимателно редактирания окончателен вариант на въпроса му до GQ, смачка я и я хвърли на някакъв скитник, сгушил се до входа на ресторанта с табелка в треперещите ръце с надпис: ГЛАДЕН СЪМ И НЯМАМ ДОМ МОЛЯ ПОМОГНЕТЕ МИ.

Нещата, изглежда, се нареждат добре. Главният келнер ни изпраща по един "Белини"[8] с комплименти на заведението, което не ни пречи да си поръчаме още нещо за пиене. От тонколоните звучи песента Then he kissed те на "Ронетс", нашата келнерка е със страхотно тяло и дори Прайс сякаш се поотпуска, въпреки че мрази това заведение. Отгоре на всичко точно срещу нас са седнали четири мацета, всичките изглеждат страхотно – руси и с големи цици; едната е облечена в двулицева вълнена рокля-риза "Калвин Клайн", втората е с плетена вълнена рокля и елече с копринени връзчици от "Джефри Бийн", третата носи симетрична плисирана пола от тюл, бродиран нагръдник от фино кадифе от "Кристиан Лакроа" и обувки с високи токчета "Сидони Ларици", а четвъртата е с черна рокля без презрамки и с пайети под жакет от вълнен креп, шит от "Бил Блас". От тонколоните гърми Dancing in the street на "Шърлис" и звукът, кънтящ от високия таван на залата, е толкова силен, че трябва да крещим, за да стигнат поръчките ни до ушите на стегнатата келнерка, облечена в двуцветен вълнен костюм от "Мирон дьо Премонвил" и с кадифени боти, която – почти съм сигурен – флиртува с мен: усмихва ми се сексапилно, докато за мезе поръчвам сепия със златист хайвер, и ме гледа така сластно и втренчено, когато поръчвам задушено в гърне със сос от зелени домати, че се налага да сведа адски сериозен и умислен поглед към розовия "Белини" в чаша за шампанско, за да не си помисли, че проявявам прекален интерес към нея. Прайс си поръчва мексикански хлебчета и еленово месо със сос от кисело мляко, украсено с папрат и резенчета манго. Макдърмот поръчва сашими с козе сирене и пушена патица с цикория и кленов сироп. Ван Патън пък избира наденичка, печена в раковина, и сьомга на скара с малинов оцет и гуакамоле. Климатичната инсталация в ресторанта е надута до краен предел и започвам да съжалявам, че не си взех новия пуловер "Версаче", който купих миналата седмица от "Бергдорф". Щеше да ми отива на костюма.

– Моля, бихте ли разкарали тия работи – обръща се Прайс към момчето с количката за съдове, като сочи към чашите с "Белини".

– Чакай, Тим – обажда се Ван Патън. – По-спокойно. Аз ще ги изпия.

– Това е евробоклук, Дейвид – обяснява му Прайс.

– Евробоклук.

– Можеш да пийнеш моето, Ван Патън – казвам.

– Чакай – провиква се Макдърмот и задържа момчето с ръка. – И аз не си давам моето.

– Защо бе? – пита Прайс. – Да не искаш да сваляш оная арменка до бара?

– Коя бе? – Ван Патън се оживява и опъва врат, за да види мацето.

– Прибирай ги всичките – нарежда Прайс, съвсем нервиран.

Момчето покорно вдига чашите от масата, покланя се на цялата маса и изчезва.

– Защо се правиш на началник? – хленчи Макдърмот.

– Ей, пичове, я вижте кой влиза. – Ван Патън дори подсвирва. – Майко мила!

– Мамка му, дано не е пак оня идиот Престън – въздъхва Прайс.

– Ааа, не, не – отвръща Ван Патън със злокобен глас.

Още не ни вижда.

– Виктор Пауъл? Пол Оуен? – питам разтревожено.

– Двайсет и четири годишен и струва, да кажем, отблъскващо количество мангизи – насочва ни Ван Патън и се подсмихва хитро. Онзи явно го забелязва, защото се ухилва толкова широко, че чак зъбите му ще изпадат. – Абсолютен лайнар.

Проточвам врат, но не мога да видя нищо.

– А, сигурно е Скот Монтгомъри – казва Прайс. – Нали? Скот Монтгомъри е.

– Може и той да е – дразни го Ван Патън.

– Скот Монтгомъри, това джудже – презрително казва Прайс.

– Браво, Прайс – хвали го Ван Патън. – Ти си безценен.

– Гледай само как ще му се израдвам. – Прайс се извръща. – Все едно че виждам земляк от Джорджия.

– Леле – обажда се Макдърмот, – само как се е издокарал, ще получа стрес.

– Аз вече получих – добавя Прайс. – Тоест стреснах се.

– Ау – включвам се и аз, – какво елегантно морскосиньо!

– Какво фино каре – шепне Ван Патън.

– Малко е прекалил с бежовото – констатира Прайс.

– Ето го, идва – поизправям се аз на стола.

Скот Монтгомъри приближава сепарето ни, облечен в двуреден тъмносин блейзер с копчета, имитиращи черупка на костенурка, раирана риза от парен, мачкан памук, поръбена с изпъкващи червени конци, крещяща копринена вратовръзка с бели, сини и червени шарки от "Хюго Бос" и тъмновиолетови вълнени панталони от "Лазо" с четири басти отпред и срязани под ъгъл джобове. В ръката си носи чаша шампанско, която подава на момичето с него. Тя прилича на фотомодел: откъм цици – горе-долу, задник – никакъв, дълги крака. Облякла е пола от вълнен креп и велурено елече от кашмир, през свитата ѝ ръка е преметнато велурено палто, също от кашмир – всичко от "Луис Дел'Олио". Обувки с високи токчета от "Сузън Бенис Уорън Едуардс". Очила от "Ален Микли". Чанта от пресована кожа "Хермес".

– Здрасти, аверчета. Как я карате? – Монтгомъри говори с тежък акцент, характерен за Джорджия. – Т'ва е Ники. Ники, т'ва е Макдоналд, т'ва – Ван Бурън, Бейтмън.

– Страхотен тен имаш бе – и гус'ин Прайс.

Той се здрависва само с Тимъти, после си взема чашата с уиски от Ники. Тя се усмихва учтиво като някакъв робот, навярно не знае английски.

– Монтгомъри – заговаря го Прайс съвсем спокойно, без да откъсва очи от Ники. – Какво става с теб?

– Гле'ам, аверчета, че сте се уредили със супермаса.

Показа'а ли ви сметката? Майтапя се бе.

– Слушай, Монтгомъри – продължава Прайс, втренчен в Ники, с учтив тон, сякаш говори на някой непознат.

– Кога ще те пробвам на скуош?

– Обади ми се – разсеяно отговаря Монтгомъри, докато оглежда ресторанта. – Тва там не е ли Тайсън бе? Ето ти една визитка.

– Чудно! – Прайс прибира картичката в джоба си. – Какво ще кажеш за четвъртък?

– Не мога. Утре отивам в Далас, но... – Монтгомъри вече си тръгва, за да не изпусне някой друг, и придърпва Ники със себе си. – Дру'ата седмица може.

Ники ми се усмихва, после свежда поглед към пода – от розови и сини варовикови плочи, подредени в триъгълни шарки, – сякаш там, долу бе отговорът, обяснението, причината защо се влачи с Монтгомъри. Разсеяно се питам дали не е по-възрастна от него и дали не се опитва да флиртува с мен.

– Ще се видим по-късно – казва Прайс.

– Да, да, аверчета...

Монтгомъри вече е насред ресторанта. Ники се промушва между масите след него. Сбъркал съм – има си задниче момичето.

– Осемстотин милиона – Макдърмот подсвирва и клати глава.

– Завършил ли е колеж? – питам.

– Ха познай кой – казва Прайс.

– "Ролинс"[9]? – гадая аз.

– Дръж се да не паднеш – предупреждава ме Макдърмот. – "Хамдън-Сидни"[10].

– Eгa ти паразита, голям смотаняк е – заключава Ван Патън.

– Да, ама струва осемстотин милиона – повтаря натъртено Макдърмот.

– Иди тогава да му направиш един минет, та да млъкнеш най-после – сопва му се Прайс. – Седнал да ми се превъзнася по някакво джудже!

– Обаче гаджето си го биваше – отбелязвам.

– Ааа, супер е – съгласява се Макдърмот.

– Дума да няма – кима Прайс утвърдително, но със злоба.

– Абе – опечалено казва Ван Патън, – аз я познавам тая.

– Ай стига бе! – възкликваме всички в хор.

– И къде я забърса, в "Тунела" ли? – заяждам го.

– Не – отговаря той и отпива от чашата си. – Фотомодел е. Не яде нищо, пълна алкохоличка, адски нервна кучка. Сто процента французойка.

– Ще ме умориш от смях бе – прекъсвам го, но не съм много сигурен лъже ли, или не.

– Да чукнем басче, искаш ли?

– И какво от това? – свива рамене Макдърмот. – Ще го отнесе като бръмбар сламка.

– Стига бе. Тая пие по литър "Столичная" на ден, повръща я и пак си я изпива – обяснява Ван Патън. – Пълна алкохоличка е, Макдърмот, не разбираш ли?

– Долна пълна алкохоличка – промърморва Прайс.

– Няма значение – заявява смело Макдърмот. – Много е готина. Искам да я чукам. И да се оженя за нея. И да ми роди деца.

– Не се излагай бе – кори го Ван Патън на майтап. – да не си луд да се жениш за някаква, дето освен водка с боровинков сок друго не може да роди.

– Прав е – обаждам се.

– Да. А пък му се ще да награби и оная арменка на бара – хили се Прайс. – Какво ще ти роди тя, а? Сигурно бутилка "Корбел" и литър сок от праскови?

– Коя арменка бе? – пита Макдърмот съвсем изнервен и пак извива нагоре врат.

– Уф, писна ми от вашите тъпотии – въздъхва Ван Патън.

Управителят се отбива за малко при нас, за да поздрави Макдърмот, изведнъж забелязва, че на масата ги няма задължителните коктейли "Белини" и хуква нанякъде, преди някой от нас да успее да го спре. Чудя се откъде ли Макдърмот познава така добре Ален – може би чрез Сесилия? Това малко ме вкисва, но за да сме квит, решавам да им покажа новата си визитна картичка. Изваждам я от портфейла от кожа на газела ("Барни" за 850 долара), хвърлям я на масата и чакам как ще реагират.

– Какво е това? – оживява се Прайс.

– Нова визитна картичка – отвръщам с привидно безразличие, но не мога да сдържа гордата си усмивка. – Какво ще кажете?

– Оо! – Макдърмот я вдига от масата и я върти между пръстите си, истински впечатлен. – Много е готина. Ето, виж. – Подава я на Ван Патън.

– Вчера ги взех от печатницата – отбелязвам.

– Готин цвят – установява Ван Патън, докато я разглежда отблизо.

– Да, цвят на кост – пояснявам. – А шрифтът се нарича Siliart rail.

– Silian rail ли? – пита Макдърмот.

– Да. Не е лош, нали?

– Много е готин, Бейтмън – някак предпазливо казва това завистливо копеле Ван Патън. – Обаче това е нищо... – изважда портфейла си и слага на масата до пепелника друга картичка. – Вижте тази.

Всички се надвесваме да разгледаме картичката на  Дейвид и Прайс проговаря първи.

– Жестока е.

Болезнена завист ме обзема, когато виждам колко елегантен е цветът ѝ и колко изискан е шрифтът. Стискам здраво юмрук, докато Ван Патън уточнява:

– Цвят на яйчена черупка и шрифт Romalian. – Обръща се към мен. – Как ти се струва?

– Готина е – отвръщам с пресъхнало гърло и кимам на момчето с количката, което ни носи още по един "Белини".

– А стига бе! – превъзнася се Прайс, който е вдигнал картичката, за да я разгледа по-добре на светлината, и не забелязва питиетата. – Супер е! Да се чуди човек откъде такъв вкус у скапаняк като теб!

Гледам картичката на Ван Патън, гледам моята и направо не мога да повярвам, че на Прайс повече му харесва тази на Ван Патън. Зашеметен от този факт, отпивам от чашата си и поемам дълбоко дъх.

– Чакайте малко – обажда се Прайс. – Още нищо не сте видели. – Изважда своята от вътрешния джоб на сакото си и бавно я обръща с лицето към нас, за да я разгледаме.

– Вижте моята.

Е, не мога да си кривя душата, признавам, страхотна е.

Изведнъж ресторантът сякаш отлита нанякъде, шумът се отдалечава, всичко губи значението си пред тази визитна картичка. Ясно чуваме гласа на Прайс.

– Удължен шрифт, бледосива хартия...

– Мамка му – възкликва Ван Патън. – Никога не съм виждал...

– Готина е, да, много е готина – принуден съм да призная. – Ама чакайте. Дайте да видим каква е на Монтгомъри.

Прайс я изважда нехайно, но не виждам как може да пренебрегне нежния, почти бял цвят на хартията и елегантната ѝ плътност. Съвсем неочаквано започвам да съжалявам, че подхванах тази тема.

– Пица ми се яде. Хайде да си поръчаме пица – предлага Макдърмот. – Не иска ли някой да си поделим една пица, а? С цаца? Мммм. Май Бейтмън е навит – потрива той нетърпеливо ръце.

Вземам картичката на Монтгомъри и я опипвам с върха на пръстите си, за да усетя качеството на хартията.

– Готина е, нали? – пита ме Прайс с тон, който показва, че усеща завистта ми.

– Да – казвам небрежно и я връщам на Прайс, сякаш не съм толкова впечатлен, а всъщност не мога да го преглътна.

– Пица с цаца – напомня ми Макдърмот. – Умирам от глад.

– Никаква пица – отвръщам му, поуспокоен от това, че картичката на Монтгомъри пак се връща във вътрешния джоб на Тимъти.

– Хайде де – хленчи Макдърмот. – Дай да поръчаме една пица.

– Млъкни бе, Крейг – обажда се Ван Патън, който наблюдава как една келнерка взима поръчка от сепарето отсреща. – Вместо да опяваш, повикай оная здрава мацка.

– Ама тя не е на нашата маса – инати се Макдърмот, докато подмята в ръце папката с менюто, която е задигнал от количката на минаващ сервитьор.

– Нищо де, повикай я – настоява Ван Патън. – Поискай и чаша вода или "Корона", или нещо друго.

– Защо пък точно нея?

Въпросът ми не е отправен към някого конкретно. Картичката ми лежи на масата до ваза от синьо стъкло с орхидея, никой не ѝ обръща внимание. Вземам я внимателно и я прибирам в портфейла си.

– Много прилича на онова гадже, дето работи на щанда на Жоржет Клингър в "Блумингдейл" – обяснява Ван Патън. – Викнете я бе.

– Иска ли някой пица, или не? – нервничи Макдърмот.

– Как разбра? – питам Ван Патън.

– Оттам купувам парфюми за Кейт – отговаря ми той.

Прайс започва да маха с ръце и привлича вниманието на всички ни.

– Абе да не би да съм забравил да ви кажа, че Монтгомъри е джудже?

– Коя е Кейт? – питам.

– Кейт е мацето, с което ходи Ван Патън – обяснява Прайс и поглежда назад към масата на Монтгомъри.

– А какво стана, с госпожица Китридж? – питам.

– Да бе – усмихва се Прайс. – Къде ли е Аманда?

– По-кротко бе, пичове. Вярност ли? Как пък не.

– А не се ли боиш, че може да хванеш нещо? – пита го Прайс.

– От кого – от Аманда или от Кейт? – питам.

– Нали се разбрахме, че не можем да се заразим. – Ван Патън повишава глас. – Значиии... майната му. Млъквайте.

– Абе не ви ли казах...

Още четири чаши с "Белини" кацват на масата. Така стават общо осем.

– Уф, писна ми – въздъхва Прайс и се опитва да хване сервитьора, преди да е изчезнал нанякъде.

– Пицичка с цаца... пицичка с цаца. – Макдърмот май си намери мантра за вечерта.

– Скоро ще ни наобиколят страстните иранки – боботи Прайс.

– Нали казахте, че вероятността е нула, точка, нула, нула и не знам колко процента... чувате ли бе? – пита Ван Патън.

– ...пицичка с цаца... пицичка с цаца... – И Макдърмот удря с ръка по масата. – Мамка му, що не ме слушате бе?!

Още не мога да се съвзема от картичката на Монтгомъри – елегантния цвят и плътността на хартията, шрифта, печата. Посягам с юмрук срещу Крейг, като да го ударя, и се разкрещявам:

– Никой не ще да яде пикливата ти пица с цаца! Пицата трябва да е втасала добре и да прилича малко на хляб, трябва да има мазна коричка, разбра ли? А тук ги правят с тънки кори, защото скапаният главен готвач прекалява с месенето на тестото! Пиците му изсъхват и се трошат! Ясно ли ти е?!

Почервенял от гняв, удрям чашата с коктейла в масата и когато вдигам очи, виждам, че мезетата са вече тук. Стегнатата келнерка е застанала до масата и ме гледа и втренчено. Избърсвам с ръка лицето си и ѝ се усмихвам дружески. Тя не помръдва, зяпнала ме е, сякаш съм някакво чудовище (всъщност изглежда уплашена). Обръщам се към Прайс (за какво, за помощ ли?), а той потупва джоба на сакото си и промърморва:

– Пури.

– Не мисля, че са трошливи – плахо отбелязва Макдърмот.

– Сладурче – казвам, без да му обръщам внимание, хващам келнерката за ръката и я придърпвам към мен. Тя се опъва, но ѝ се усмихвам и пристъпва малко по-близо.

– Сега ние тук ще похапнем богато... – започвам да ѝ обяснявам.

– Ама аз не съм поръчал това – възмущава се Ван Патън, вперил очи в чинията си. – Исках миден колбас.

– Млъквай – изкрещявам му, а към нея се обръщам ухилен като идиот, ама красив идиот. – Значи така, ние сме редовни клиенти тук и вероятно ще поръчаме от скъпото бренди или някакъв коняк, знам ли, та искаме да се отпуснем и да се потопим в цялата тази – размахвам ръка атмосфера. Сега слушай. – Със свободната си ръка изваждам портфейла. – Значи след това искаме да се изкефим с готини кубински пури и не щем да ни досаждат разни простаци...

– Простаци – повтаря Макдърмот и кима на Ван Патън и на Прайс.

– Да, простаци и неразумни чичковци или туристи, които неизбежно ще започнат да се оплакват от нашия невинен порок... Така че – завирам петдесетачка в костеливата ѝ ръчица, – ако може, гледай да не ни досаждат, много ще сме ти благодарни. – Погалвам ръката ѝ, преди да свия пръстите ѝ в юмрук върху банкнотата. – А ако някой все пак се оплаче... – тук правя пауза – просто го изритай.

Тя кимва безмълвно и се отдръпва със същия объркан изpaз на лицето.

– Освен това – добавя Прайс с усмивка, – ако още веднъж чаши с "Белини" се приближат в радиус от десет метра от масата, ще подпалим управителя. Така да знаеш, можеш да го предупредиш.

След дълго мълчание, през което съзерцаваме мезетата, Ван Патън проговаря:

– Бейтмън?

– Какво?

Боцвам парче риба и го топвам в златистия хайвер, после оставям вилицата.

– Върхът си – измърква той.

Прайс забелязва друга сервитьорка да се задава с поднос, на който има четири чаши с познатата розова течност, и не издържа.

– Мамицата им на тия, ще ме съсипят...

Но тя сервира питиетата на масата до нас, където седят четирите мацки.

– Готина е – заявява Ван Патън, който е зарязал мидения колбас.

– Да, здраво гадже – съгласява се Макдърмот. – Определено си я бива.

– Става – мръщи се Прайс. – Ама я ѝ вижте коленете.

Докато мацето се върти около масата, я оглеждаме хубаво и въпреки че краката ѝ са дълги и с добър тен, забелязвам, че едното ѝ коляно е по-голямо от другото. Лявото ѝ коляно всъщност е с по-голяма капачка и този почти незабележим дефект ни отблъсква. Загубваме интерес към нея. Ван Патън пак се взира в мезето си объркано, после поглежда към чинията на Макдърмот и констатира:

– Ама и на тебе са ти объркали поръчката. Това е суши, а не сашими.

- Абе майната му – въздъхва Макдърмот. – И без това не сме дошли заради храната.

Някакъв тип, който много прилича на Кристофър Лодър, приближава към масата ни, потупва ме по рамото и казва:

– Здрасти, Хамилтън. Страхотен тен имаш.

И отминава към мъжката тоалетна.

– Страхотен тен имаш, Хамилтън – имитира го Прайс и реди парчета мексикански хляб до хляба в моята чим пика.

– Стига де – отвръщам. – Надявам се, че не съм се изчервил.

– Всъщност къде ходиш, Бейтмън? – пита Ван Патън.

– За тена де?

– Да, Бейтмън, къде ходиш? – Макдърмот също изглежда истински заинтересуван.

– Ами къде! Като всеки друг – в козметичен салон.

– Аз пък – започва Ван Патън и спира, за да привлече вниманието ни – си имам легло и апарат за тен вкъщи.

И лапва голямо парче от мидения колбас.

– Стига бе! – недоумявам.

– Има, има – потвърждава Макдърмот с пълна уста. – Виждал съм го.

– Ама това е идиотско – заявявам.

– Защо пък да е идиотско? – пита Прайс и ровичка с вилицата из чинията си.

– Знаеш ли колко скъпо излиза абонаментът за козметичен салон? – пита ме Ван Патън. – Знаеш ли колко е за една година?

– Ти не си добре – промърморвам.

– Я гледайте, пичове, Бейтмън се възмути – отбелязва Ван Патън.

Изведнъж до масата изниква сервитьор с количка и без да пита дали сме свършили, ни прибира мезетата, които едва сме наченали. Никой не протестира, само Макдърмот пита:

– Абе тоя май ни отнесе мезетата, или се лъжа?

И започва да се смее неопределено. Ама като вижда, че на никой не му е до смях, млъква.

– Отнесе ги, защото порциите са толкова мижави, та сигурно е решил, че отдавна сме ги изяли – казва Прайс унило.

–Обаче това да си сложиш апарат за тен вкъщи наистина е голяма щуротия – казвам на Ван Патън, а тайно си мисля, че всъщност е много шик, само че в моя апартамент няма място за такова нещо. Освен за правене на тен, става и за много други работи.

– Кой е този с Пол Оуен? – чувам Макдърмот да пита Прайс.

– Някакъв майстор от "Кидър Пийбоди" – разсеяно му отговаря Прайс. – Познавал Маккой.

– Защо тогава седи с тези дървеняци от "Дрексъл"?

– Интересува се Макдърмот. – Това там не е ли Спенсър Уин?

– Да нямаш халюцинации? Това не е Спенсър Уин.

Поглеждам към Пол Оуен. Седнал е в едно сепаре с още трима типове – единият от тях сякаш е Джеф Дювал, с тиранти, зализана назад коса, очила с рогови рамки, всичките пият шампанско – и между другото се чудя как ли Оуен се е уредил със счетоводството на "Фишер". Още не съм огладнял, но вечерята ни пристига почти веднага след мезетата и започваме да се храним. Макдърмот си разкопчава тирантите. Прайс му казва, че е мърляч. Чувствам се като хипнотизиран, но успявам да откъсна очи от Оуен и поглеждам в чинията си (задушеното е във форма на жълт шестоъгълник, с парченца пушена сьомга и сос от зелени домати по края), после забелязвам тълпата от чакащи за места. Изглеждат озверени, пияни от безплатните коктейли, съсипани от висене в очакване да се освободи някоя скапана маса до входа за кухнята, въпреки че са направили резервация. Ван Патън нарушава мълчанието на масата, като хвърля вилицата и избутва стола си назад.

– Какво има? – питам го и вдигам глава.

Вилицата в ръката ми застива над чинията, сякаш ръката ми не желае да развали подредбата в нея. Въздишам и отпускам ръката си, съвсем отчаян.

– Мамка му! Забравих да запиша на Манди филма по кабелната телевизия – избърсва си той устата със салфетката и става. – Ще се върна.

– Тя не може ли да си го запише? – обажда се Прайс.

– Да не си превъртял?

– Тя е в Бостън при зъболекаря си – свива рамене Ван Патън.

– И какво ще правиш? – питам го неуверено. Мисълта за визитната му картичка още не излиза от главата ми. – Да не смяташ да се обаждаш на телевизионната компания?

– Не – отвръща той. – Имам звукозадействащ телефон, който е свързан с програматора на видеото, купих го от "Хамахер Шлемер".

Той тръгва и по пътя си закопчава тирантите.

– Много тежкарски го даваш – казвам едва чуто.

– Ей, кажи какво да ти поръчаме за десерт – провиква с Макдърмот.

– Нещо с шоколад и без тесто – отвръща той.

– Абе Ван Патън да не би да се е отказал от спортуването? – питам. – Изглежда ми подпухнал.

– Да, така изглежда – кима Прайс.

– Нямаше ли членска карта за клуб "Вертккал"?

– Не знам – мънка Прайс и гледа в чинията си.

Изведнъж я отблъсква настрани и прави знак на сервитьорката за още една водка "Финландия" с лед. Друга стройна келнерка се приближава към нас с бутилка шампанско "Перие-Жуе", неотлежало, и казва, че с него ни черпи Скот Монтгомъри.

– Неотлежало, да еба и хитреца – съска Прайс, поизправя се, за да види масата на Монтгомъри. – Смотаняк –  прави му знак с вдигнат нагоре палец. – Толкова е дребен, че едва го виждам. Май го сбърках с Конрад. Карай.

– Къде е Конрад? – питам. – Трябва да му кажа здрасти.

– Онзи тип, дето те нарече Хамилтън.

– Това не беше Конрад – отвръщам.

– Сигурен ли си? Много приличаше на него – казва Прайс, без да придава особено значение на това, защото най-нахално зяпа в деколтето на келнерката, което се е разтворило, когато се е навела, за да измъкне тапата на бутилката.

– Не, това не беше Конрад – казвам, учуден от това, че не познава колегите си. – Този беше по-добре подстриган.

Мълчим, докато мацето разлива шампанското. Щом тя си тръгва, Макдърмот ни пита дали сме харесали кухнята. Отговарям, че задушеното е било чудесно, само дето са попрекалили със соса от зелени домати. Макдърмот кима.

– И други са ми казвали същото. Ван Патън се връща.

– Тоалетната им не е от най-готините.

– Какво ще кажете за десерт? – предлага Макдърмот.

– Само ако е сорбе с "Белини" – прозява се Прайс.

– Абе я направо да плащаме и да се вдигаме – обажда се Ван Патън.

– Май стана време за лов на пиленца, господа – добавям.

Мацето ни донася сметката. Сумата е четиристотин седемдесет и пет долара – доста по-малко, отколкото сме очаквали. Поделяме си я, но ми трябват пари в брой, затова плащам с платинената си карта "Американ Експрес" и прибирам банкнотите им, предимно нови петдесетачки. Макдърмот иска да му върна десет долара, защото миденият му колбас струвал само шестнайсет долара. Бутилката шампанско от Монтгомъри остава на масата недопита. Отвън, на тротоара пред входа на "Пастелите", седи друг скитник с надпис, от който нищо не се разбира. Неуверено проси от нас по някой цент или нещо за ядене.

– Тоя тип наистина изглежда много зле – констатирам.

– Ей, Макдърмот – подмята Прайс, – защо не му хвърлиш вратовръзката си?

– Глупости. Какво ще прави с нея? – питам, докато зяпам нещастника.

– Абе срещу нея може да му дадат едно предястие в "Джамс" – майтапи се Ван Патън и ме сръгва в ребрата.

Макдърмот обидено разглежда вратовръзката си и мърмори нещо неясно.

– Съжалявам... обаче идва такси – провиква се Прайс и маха с ръка. – ...И с него – пиенето.

– Към "Тунела" – казва Макдърмот на шофьора.

– А така, Макдърмот – насърчава го Прайс, докато сяда на предната седалка. – Май те хвана тръпката, а?

– Това е, защото не съм смотан педал като тебе – отвръща му Макдърмот и се вмъква в колата преди мен.

– Ако не знаеш, сега ти става ясно, че пещерните хора са имали повече акъл в главите си от нас – обяснява Прайс на шофьора.

– Това вече съм го чувал – обажда се Макдърмот.

– Ван Патън – питам, – ти видя ли с какво шампанско ни почерпи Монтгомъри?

– Ама почерпи ли? Не може да бъде! – отговаря Ван Патън. – Чакай, ей сега ще се сетя. "Перие-Жуе"?

– Печелиш! – извиква Прайс. – Неотлежало.

–Да еба и хитреца – заключава Ван Патън.

"Тунела"

Не знам защо, но всички мъже в "Тунела" тази вечер са в смокинги, с изключение на един бездомник на средна възраст, седнал до кофа за боклук само на метър-два от заградителните въжета отстрани на входа, със стиропорна чашка в ръка, протегната за подаяние към всеки, който би му обърнал внимание. Докато заобикаляме тълпата около въжетата, водени от Прайс, който дава знак на един от портиерите, Ван Патън размахва пред лицето на просяка чисто нова банкнота от един долар и погледът на онзи светва, но Ван Патън си прибира долара в джоба и влизаме в клуба с дузина куверти за пиене и два пропуска за салона за специални гости на подземния етаж. Вътре ни посрещат други двама портиери, облечени в дълги вълнени сака и с вид на германци, които ни питат защо не сме със смокинги. Прайс урежда проблема много елегантно с някакъв негов си номер – вероятно им бута бакшиш или ги премята със старата си членска карта. Не се намесвам, дори съм застанал с гръб към тях, като се опитвам да чуя как Макдърмот се оплаква на Ван Патън за това колко неразумно съм постъпил, като съм отказал да опитам пицата в "Пастелите", но трудно долавям думите му, защото от озвучителната уредба гърми I feel free в изпълнение на Белинда Карлайл. В джоба на сакото си от "Валентино" имам нож с назъбено острие и ми иде да изкормя Макдърмот още тук, на входа, да му разфасовам лицето и да го разпоря отзад по гръбнака, но в този момент Прайс най-сетне ни дава знак да влизаме и изкушението да убия Макдърмот отстъпва пред нетърпеливото очакване за една приятна вечер с шампанско, свалка с някое готино гадже, а защо не и танци под звуците на стари парчета или онзи нов хит на Джанет Джаксън, който толкова много ми харесва.

В преддверието по пътя към същинския вход музиката не е толкова силна и минаваме покрай три красавици. Едната е издокарана с черно вълнено елече с копчета отстрани, панталони от вълнен креп и кашмирена блуза с висока яка – всичко от "Оскар де ла Рента"; втората е с двуредно дълго сако от вълна, мохер и найлон, панталони, тесни като джинси, и мъжка памучна риза – всичко от "Стивън Спрауз"; а най-готината носи карирано вълнено елече, вълнена пола от "Барни" и копринена блуза "Андра Габриел". Определено проявяват интерес към нас и ние им отвръщаме на вниманието, извъртайки глави към тях с изключение на Прайс, който ги подминава невъзмутимо и изтърсва нещо неприлично по техен адрес.

– Мамка му, Прайс, що не се стегнеш малко! – възмущава се Макдърмот. – Какво ти става? Тия трите бяха жестоки.

– Сигурно, ама ако плямпаш на фарси – отговаря Прайс и му подава няколко куверта за алкохол като за сдобряване.

– Какво? – намесва се Ван Патън. – Не изглеждаха да са испанки.

– Слушай, Прайс, ако искаш да изчукаш нещо, не е лошо да си промениш поведението – съветва го Макдърмот.

– Ти ли ще ми говориш за чукане бе? – контрира го Прайс. – Ти, който оная вечер си се оставил да те изцъркат на ръка?

– Така няма да те огрее скоро, Прайс – защитава се Крейг.

– Абе, ти да не мислиш, че като ми се чука, се държа както когато съм сред вас?

– Мисля – отговарят в хор Макдърмот и Ван Патън.

– Знаете ли – намесвам се, – понякога наистина е възможно да не действаш така, както би искал, за да получиш секс. Надявам се, Макдърмот, че с това няма да те накарам да загубиш наново девствеността си.

Ускорявам крачка, за да настигна Прайс.

– Разбира се, че не, но това не обяснява защо Тим се държи така кретенски – подтичва подире ми Макдърмот.

– Да не би пък на мацките да им пука? – репчи се Прайс.

– Като им кажа колко печеля на година, хич не им дреме за поведението ми.

– И как им снасяш тази ценна информация? – дразни го Ван Патън. – Викаш: ето ти едно питие, а между другото, получавам сто и осемдесет бона на година, колко взимаш ти? Така ли?

– Сто и деветдесет – поправя го Прайс. – Да, така правя. Мацетата не си падат по недомлъвки.

– А по какво, ваше всезнайно благородие? – иронизира го Макдърмот и в движение му прави поклон.

Ван Патън избухва в смях и без да спират, двамата се поздравяват с вдигнат палец.

– Ей – смея се и аз, – ако знаехте, нямаше да питате.

– По стабиляги, които могат да ги водят два пъти седмично в "Льо Сирк" и редовно в "При Нел". Или пък да ги запознаят с Доналд Тръмп – обяснява им Прайс.

Подаваме кувертите на симпатично девойче в сако от плътен вълнен плат и копринено шалче от "Хермес". Тя ни пропуска и Прайс ѝ намига, а Макдърмот мърмори:

– Тук само от един поглед можеш да прихванеш някоя болест. Пълно е със съмнителни гаджета.

– Абе, нали ти казах нещо – успокоява го Ван Патън и спокойно му повтаря какво е чел. – За нас няма страшно. Шансът е нула, точка, нула, нула... ъъъ, един процент...

Слава богу, звуците на New sensation на "Инексес" заглушават думите му. Музиката е надута до краен предел и разговор може да се води само с надвикване. Клубът е претъпкан. Единствената светлина идва от прожекторите над дансинга. Всички са облечени в смокинги. Всички пият шампанско. Тъй като имаме само два пропуска за специалния салон в приземния етаж, Прайс ги пробутва на Макдърмот и Ван Патън и те нетърпеливо ги размахват пред лицето на портиера, който пази на стълбите. Той е облечен в двуреден вълнен смокинг, памучна риза с тясна яка от "Черути 1881" и карирана чернобяла папийонка от "Мартин Дингмън Некуеър".

– Ей – крещя на Прайс, – защо не се вмъкнахме ние с пропуските?

– Защото – надвиква той музиката – ни трябва малко боливийски барут...

Следвам го по тесния коридор, минаващ успоредно на дансинга, прекосяваме бара и накрая попадаме в Залата с полилеите, която е фрашкана с типове от "Дрексъл", от"Лемън", от "Кидър Пийбоди", от "Първа Бостънска", от "Морган Стенли", от "Ротшийлд", от "Голдмън" и дори от  "Ситибанк", всичките в смокинги и с чаши шампанско в ръцe. Почти неусетно New sensation преминава в The Devil inside, а Прайс съзира Тед Мадисън, облегнат на парапета в дъното на салона, облечен в двуреден вълнен смокинг, памучна риза с малка яка от "Пол Смит", папийонка и пояс от "Рейнбоу Некуеър", диамантени копчета на ръкавите от "Трианон", обувки от шагренова кожа "Ферагамо" и старинен часовник "Хамилтън" от "Сакс". Двойни влакови релси, осветени от зелен и розов прожектор, минават покрай Мадисън и потъват в тъмнината. Прайс изведнъж се спира и се взира встрани от Тед, който се усмихва, щом разпознава Тимъти, а Прайс гледа замечтано релсите, сякаш са някакво олицетворение на свободата, на бягството от действителността, за които е бленувал. Аз обаче крещя в ухото му:

– Ей, я виж, Теди!

Това прекъсва бляновете му, той тръсва глава, сякаш да ги прогони напълно, пренастройва погледа си и извиква решително:

– Ааа, не, това не е Мадисън, това е Търнбол!

Типът, когото смятах за Мадисън, отвръща на поздрава на двама други и ни обръща гръб. Тогава изневиделица зад Прайс изниква Ебърсол, стисва с ръка Тимъти през прага и на шега се опитва да го удуши. Прайс отстранява ръката му, здрависва се с него и казва:

– Как си, Мадисън?

Мадисън, когото помислих за Ебърсол, носи разкошно двуредно ленено сако "Хакет" от "Бергдорф Гудмън". В едната си ръка държи незапалена пура, а в другата – полупълна чаша шампанско.

– Господин Прайс – вика Мадисън, – радвам се да ви видя.

– Мадисън – крещи му в отговор Прайс, – нуждаем се от твоите услуги.

– Да не си търсите белята? – усмихва се Мадисън.

– Не, нещо по-спешно.

– Разбира се – казва Мадисън и неизвестно защо ми кима някак сдържано. – Бейтмън, страхотен тен имаш.

Зад Мадисън стои някакъв образ, който много прилича на Тед Драйър. Облечен е в двуреден смокинг с шал-яка, памучна риза и копринена папийонка – всичко (почти съм сигурен) от "Поло", марка "Ралф Лоран". Мадисън непрекъснато се върти насам-натам, за да поздравява разни хора, които щъкат из навалицата.

Накрая Прайс съвсем се изнервя.

– Слушай, трябват ни наркотици – казва му той, доколкото чувам.

– Търпение, Прайс, търпение – провиква се Мадисън. – Ще говоря с Рикардо.

Но продължава да стърчи и да кима на тия, дето минават край нас.

– Защо не го направиш още сега! – крещи му Прайс.

– Вие защо не сте със смокинги бе? – вика Мадисън.

– Колко ни трябва? – пита ме Прайс със съвсем отчаян вид.

– Един грам ще стигне – отвръщам, надвиквайки музиката. – Утре рано трябва да съм в службата.

– Имаш ли в тебе сухо?

Не мога да лъжа, кимвам утвърдително и му давам четирийсет долара.

– Един грам – предава той поръчката на Тед.

Мадисън избутва напред приятеля си.

– Ей, това е Мой.

– Един грам. – Прайс бута парите в ръката му. – Твой? Какво твой?

Онези двамата се хилят, Тед енергично клати глава и изкрещява  някакво име, което едва долавям.

– Не твой, казва се Мой.

– Ааа, добре. Приятно ми е, мой човек – Прайс повдига китката с часовника "Ролекс" на нея и почуква с показалец циферблата.

– Ей сега се връщам – извиква Мадисън. – Не оставяйте момчето да скучае. Не си стискайте кувертите.

Той изчезва. Мой-Твой-Кой също потъва в навалицата. Промъквам се след Прайс до парапета.

Ще ми се да запаля пура, ама нямам кибрит, затуй я въртя под носа си и се наслаждавам на аромата ѝ, а мисълта, че идат и наркотици, ме успокоява, взимам два куверта от Прайс и се опитвам да го уредя с една водка "Финландия" с лед, но се оказва, че нямат – поне така ми обяснява сопнато барманката, която има страхотно тяло и е толкова готина, че решавам все пак само заради това да ѝ оставя тлъст бакшиш. Поръчвам една водка "Абсолют" за Прайс и уиски "Джей енд Би" с лед за мен. За миг си помислих дали да не си направя кодош с Тим и да му донеса един "Белини", но се сещам, че тази вечер е малко раздразнителен и няма да схване майтапа, та се отказвам. Промъквам се обратно през тълпата, подавам му "абсолютката", той я взима, без да ми благодари, и я удря на екс. Оглежда чашата, намръщва се и ми хвърля унищожителен поглед. В отговор свивам безпомощно рамене. Той пак се втренчва в релсите. Малко са мацките тази вечер в "Тунела".

– Ей, знаеш ли, че утре вечер ще излизам с Кортни?

– С нея? – извиква той в отговор, без да откъсва очи от релсите . – Страхотно.

Дори през шума усещам сарказма в гласа му.

– Защо не? Карутърс е запрашил нанякъде и не е в града.

– По-добре си плати за компаньонка – казва той огорчено.

– Че защо?

– Защото чукането ще ти излезе много по-евтино.

– Ааа, тоя номер няма да мине – викам му.

– Абе, и аз така си мислех по едно време. – Прайс разклаща чашата и ледът в нея потропва. – Обаче и Мередит се оказа същата. Иска да ѝ се плаща. Всичките са от един дол дренки.

– Прайс? – Удрям една яка глътка от уискито. – Ти си безценен...

Той посочва зад гърба си.

– Накъде ли водят тия релси?

Появяват се лазерни светлини.

– Не знам – отговарям след дълга пауза, колко дълга – и това не знам.

Омръзва ми да гледам Прайс, който стои неподвижен и безмълвен. Извръща поглед от релсите само за да потърси Мадисън или Рикардо. Кьораво маце не се вижда, навсякъде само колеги от Уолстрийт в смокинги. Единствената жена, която забелязвам, танцува сама в един ъгъл под звуците на парче, което мисля, че се казваше Love Triangle. Облечена е в някакъв жакет с пайети от "Роналдъс Шамаск", опитвам се да я разгледам по-добре, но очакването на кокаина ме изнервя и започвам да дъвча крайчеца на един куверт, пък и някакъв тип от Уолстрийт, който прилича на Борис Кънингам, застава точно пред мен и от гърба му не мога да видя нищо. Вече се каня да прескоча пак до бара, но точно тогава Мадисън се появява отново – след двайсет минути – задъхан, ухилен до уши, здрависва се със запотения и помръкнал Прайс, който си тръгва толкова бързо, че Тед дори не успява да го потупа приятелски по гърба и ръката му увисва във въздуха.

Поемам след Прайс обратно покрай бара и дансинга, подминаваме стълбите към приземния етаж и дългата опашка пред дамската тоалетна, което изглежда доста странно, тъй като тази вечер в клуба почти няма жени, и накрая хлътваме в мъжката. Вътре няма никого, вмъкваме се и двамата в една кабина и той залоства вратата.

– Целият треперя – проговаря Прайс и ми подава малкото пликче. – Ти го отвори.

Поемам го от него, внимателно разгръщам крайчетата му и излагам грамчето прашец на слабата неонова светлина –  вижда ми се по-малко.

– Я – шепне Прайс с изненадващо тих глас, – не е кой знае колко много, а?

И се навежда напред да го разгледа.

– Може и така да ни се струва от светлината – успокоявам го.

– Какво му става на тоя Рикардо? – чуди се той и зяпа кокаина.

– Шшт – прошепвам и вадя платинената си карта "Американ Експрес". – Хайде, давай.

– Това копеле да не продава вече на милиграми? – възмущава се Прайс и гребва от прашеца със собствената си кредитна карта "Американ Експрес", поднася я до носа си и вдишва дълбоко с ноздрите. Мълчи известно време и след това изсъсква:

– Мамка му на тоя педал!

– Какво има?

– Пробутал ни е от слабия, копелето му мръсно!

Той чак се задъхва от яд. Опитвам малко и стигам до същия извод.

– Да, от слабия е, ама мисля, че ако глътнем повечко, ще свърши работа...

Но Прайс не ме слуша, защото е побеснял, лицето му е станало мораво, по бузите му се стичат струйки пот. Крещи, сякаш е моя вината, сякаш аз съм предложил да купим праха от Мадисън.

– Искам да се изкефя, Бейтмън – бавно започва Прайс и гласът му постепенно се издига. – Разбираш ли, не ми трябва този ученически боклук!

– Можеш да си го сложиш в кафето с мляко – провиква се някой от съседната кабина.

Прайс се втренчва в мен с широко отворени от недоумение очи, изведнъж се извръща с лице към алуминиевата преграда между двете кабини и започва да блъска по нея с ръка.

– По-кротко де – усмирявам го. – Хайде, давай, колкото има – толкова.

Прайс пак се обръща към мен и след като прокарва ръка по зализаната си назад коса, сякаш става малко по-спокоен.

– Май си прав. – И леко повишава глас. – Ама това копеле от другата страна дали ще ни разреши?

Известно време чакаме отговор, после чуваме гласа.

– Абе, хич да не ви пука...

– Еби се в гъза! – изревава Прайс.

– Еби се ти в гъза! – отвръща онзи.

– Не, ти се еби! – крещи неистово Прайс и се опитва да се покатери по алуминиевата преграда, но аз го смъквам с една ръка, а от другата страна досадникът пуска водата и бърза да се измъкне от тоалетната.

Прайс се отпуска на вратата на кабината и ме гледа безпомощно. С трепереща ръка избърсва все още моравото си лице и стиска здраво очи. Устните му са побелели, под едната му ноздра е полепнал малко кокаин. Без да отваря очи, тихо казва:

– Добре, давай сега.

– Така те искам – насърчавам го.

Един след друг гребваме с картите от плика, докато вече не може да се вземе нищо с тях, и тогава попиваме прашеца с пръсти и облизваме върховете им. При мен ефектът е почти нулев, но с още едно уиски "Джей енд Би" може и да се получи нещо.

Излизаме от кабината и мием ръцете си, като се взираме в отражението си в огледалото. Когато решаваме, че всичко е наред, поемаме обратно към Залата с полилеите. Става ми горещо и съжалявам, че не си оставих палтото "Армани" на гардероба, но независимо от оплакванията на Прайс настроението ми се подобрява и след минута вече съм на бара и се опитвам да привлека вниманието на готината барманка. Чакам доста дълго и накрая вадя двайсетачка и я слагам пред нея. Това помага. Поръчвам две двойни водки "Столичная" с лед. Тя ги налива пред мен.

Гот ми е и извиквам:

– Ей, не учиш ли в Нюйоркския университет?

Тя поклаща отрицателно глава, без дори да се усмихне.

– Да не би да си от "Хънтър"?

Пак отрицателно кимане. И в "Хънтър" не учи.

– Значи в Колумбийския? – викам този път на майтап.

Тя не вдига очи от водките. Решавам да прекратя разговора и удрям кувертите на барплота до двете чаши, които слага пред мен. Тя обаче пак клати глава и ми изкрещява:

– Минава единайсет, кувертите не важат, даваме само срещу пари. Това прави двайсет и пет долара.

Без да протестирам, вадя портфейла от кожа на газела и подавам петдесетачка, която тя поглежда презрително, и с въздишка се обръща към касата, за да ми върне рестото.

Опитвам се да хвана погледа ѝ и се провиквам над шума от Pump up the volume и тълпата наоколо.

– Ти си една долна кучка и ми иде да те заколя и да си поиграя с кръвта ти.

Но на лицето ми грее усмивка.

Не оставям на тъпата путка нито цент бакшиш и намирам Прайс, който пак се е забил при релсите и стиска с две ръце стоманените решетки. Пол Оуен, който води сметките на "Фишър", е облечен в двуреден вълнен смокинг с шест копчета отпред, застанал е до Прайс и крещи нещо.

Подавам водката на Прайс и кимвам на Пол. Прайс мълчи, не ми казва дори едно "благодаря". Държи чашата и тъжно гледа релсите. Неочаквано запремигва и навежда глава към питието, а когато блясват светлинните ефекти, изправя рамене и започва да си мърмори нещо.

– Не ти ли е гот? – питам го.

– Ти как си? – провиква се Оуен.

– На върха на щастието – отговарям.

От говорителите се лее някаква безкрайна песен, в която една мелодия преминава в друга чрез няколко еднообразни такта между различните части. Звукът е толкова силен, че е невъзможно да се разговаря, което обаче е добре дошло за мен, щом се налага общуване с хитрец като Оуен. В Залата с полилеите сякаш вече има повече жени и се опитвам да хвана погледа на една от тях – с тяло на фотомодел и с огромни цици. Прайс ме сръгва с лакът в ребрата и се навеждам над него, за да го питам дали да не вземем още едно грамче кокаин.

– Защо не сте в смокинги? – пита ни Оуен, който стои зад мен.

– Чупирам се – изкрещява ми Прайс. – Зарязвам всичко.

– Какво зарязваш? – крещя и аз, съвсем объркан.

– Това – вика той и от погледа и жестовете му оставам с впечатлението, че говори за водката в ръката му.

– Недей – казвам. – Дай ми я на мен.

– Слушай, Патрик – гласът му става неистов, – чупирам се, не разбираш ли?

– Къде отиваш? – Съвсем не знам какво да кажа. – Да потърся ли Рикардо?

– Чупирам се! – пищи той. – Чу-пи-рам... се!

Започвам да се смея, защото не мога да разбера какво иска да ми каже.

– Добре де, къде отиваш?

– На майната си!

– Не ми казвай – извиквам му. – Търговско банкерство, нали?

– Не, Бейтмън. Говоря сериозно, копеле. Чупирам се. Изчезвам.

– Добре де, къде? – Все още се подсмихвам, объркан съм, а и трябва да надвиквам музиката. – В "Морган Стенли" ли? Или отиваш на почивка? Кажи де?

Той се извръща от мен, без да отговори, забил е поглед в релсите, сякаш иска да разбере къде свършват, да види какво има зад тъмнината. Започва да става досаден, но пък да говориш с Оуен е още по-кофти.

– Кажи му да не се притеснява, да се радва на живота – провиква се Оуен.

– Ти още ли си във "Фишър"?

Не се сещам какво друго да го питам.

– Какво? – пита той. – Чакай. Това не е ли Конрад?

Посочва ми някакъв тип с шал-яка, обикновен смокинг, памучна риза и папийонка – всичко от "Пиер Карден", който стои недалеч от бара, точно под полилея, с чаша шампанско в ръка, и разглежда ноктите си. Оуен вади пура и иска огънче. Съвсем ми доскучава и тръгвам към бара без да му се извинявам, че отивам да поискам кибрит от готината барманка. Залата е фрашкана с хора, всички като че ли са ми познати – всички изглеждат еднакво. Тютюнев дим от пурите се носи тежко над главите им, а от говорителите отново звучи парче на "Инексес", надули са го по-силно отвсякога, но за какво? Без да искам, докосвам веждата си и пръстите ми овлажняват. Взимам от бара кибрит. На връщане, както си пробивам път през навалицата, се сблъсквам с Макдърмот и Ван Патън, които почват да ме крънкат за още куверти. Давам им всичките, дето останаха, защото знам, че вече не важат. Тълпата ни е притиснала от всички страни точно в средата на залата и кувертите  май не са достатъчен стимул за тях, тъй като не се втурват към бара.

– Ама че гадна работа – казва Ван Патън. – Долу е пълно с грозотии. Нищо свястно.

– Мазето съвсем е западнало – провиква се Макдърмот.

– Намерихте ли дрога? – пита ме Ван Патън. – Мярнахме Рикардо.

–Не – викам. – Не стана. Мадисън се оля, не можа да намери.

– Сервитьор, мамка ти мръсна, сервитьор! – крещи зад гърба ми някакъв тип.

– Безсмислено е – извиквам. – Нищо не чувам.

– Какво казваш? – крещи и Ван Патън. – Нищо не чувам.

Изведнъж Макдърмот ме сграбчва за ръката.

– Какво прави тоя идиот Прайс? Погледни там.

Като на забавен кинокадър едва-едва се обръщам и виждам Прайс, кацнал на парапета пред релсите. Опитва се да запази равновесие, някой му е дал чаша с шампанско, разперил е и двете си ръце, затворил е очи, сякаш ще благославя тълпата. Семафорите зад него примигват, машината за пушек работи с пълна сила и сива мъгла обгръща почти изцяло фигурата му. Той крещи нещо, но не мога да чуя какво – шумът от препълнената зала се надпреварва с оглушителната музика от тонколоните, затова започвам с лакти да си пробивам път към Прайс, без да го изпускам от погледа си. Минавам покрай Мадисън, Мой, Търнбол и Кънингам. Но навалицата става все по-гъста и дори не си заслужава да правя опит да стигна до Прайс. Само някои го гледат как пази равновесие на парапета със затворени очи и крещи нещо. Внезапно усещам някакво облекчение от това, че съм заседнал сред навалицата и не мога да го доближа, да го спася от унижението, на което се излага. Изведнъж, в промеждутък на заглъхване на музиката и шума, чувам крясъците му.

– Чао! – чуват го и други, и тълпата най-сетне му обръща внимание. – Тъпи копелета!

Той прави грациозна извивка в кръста, скача от парапета между релсите и хуква по тях, от чашата в ръката му хвърчат пръски разпенено шампанско. На светлината на мигащия семафор виждам как се препъва един-два пъти, ала успява да се задържи прав, не спира да бяга и изчезва в тъмнината. До парапета седи пазач, който обаче не помръдва, докато Прайс изчезва в тъмното. Само поклаща глава.

– Прайс! Върни се! – крещя, но тълпата аплодира изпълнението му.

– Прайс! – извиквам още веднъж, ала гласът ми е заглушен от ръкоплясканията, а и Прайс едва ли може да ме чуе от толкова далеч. Пък и да ме чуе, едва ли ще ме послуша. Наблизо стои Мадисън и протяга ръка, сякаш за да ме поздрави за нещо си.

– Тоя пич е голям палавник.

Макдърмот изниква до мен и ме дръпва за рамото.

– Да не би Прайс да знае някакъв друг изход за специални гости, който не ни е известен?

Изглежда доста угрижен.

Навън пред входа на "Тунела" наистина се чувствам гот, но малко съм уморен, а в устата ми има сладникав вкус на "Нутрасуийт", въпреки че ударих вътре още две водки и половин уиски. Дванайсет и половина е и ние зяпаме как колите се опитват да направят ляв завой към Западната магистрала. Тримцата – Ван Патън, Макдърмот и аз, обсъждаме възможностите да потърсим онзи нов клуб "Некение". Усещам, че съм леко пиян, но не съвсем замаян.

– Ще обядваме ли заедно? – Прозявам се. – Утре?

– Не мога – отвръща Макдърмот. – Ще се подстригвам В "Пиер".

– А какво ще кажете за закуска? – предлагам.

– Не става – обажда се Ван Патън. – Ще си правя маникюра в "Джио".

– Добре, че ме подсети – казвам и оглеждам едната си ръка. – И аз съм за маникюр.

– Дай да се видим на вечеря – предлага ми Макдърмит.

– Имам среща, мамка му.

– А ти? – обръща се Макдърмот към Ван Патън.

– И аз не мога. Трябва да намина към "Сънмейкърс". После имам малко частен бизнес.

Служба

В асансьора Фредерик Дибъл ми разправя за някакъв материал на шеста страница или от клюкарските колони – за Ивана Тръмп, а после за някакъв нов италиано-тайландски ресторант в Горен Ийст Сайд, където ходил предната вечер с Емили Хамилтън, и започва да му превъзнася кухнята. Извадил съм си позлатената химикалка "Крос", за да запиша името на заведението в тефтерчето си с адреси. Дибъл е с леко раиран двуреден вълнен костюм "Канали Милано", памучна риза "Бил Блас", копринена вратовръзка на ситно каре "Бил Блас Сигначър", а през ръка е преметнал шлифер "Мисони Уомо". Прическата му изглежда доста добре и си личи, че не е била от евтините. Разглеждам я с възхищение, докато той си тананика мелодийката, която се чува от говорителите в асансьора – някаква версия на Sympathy for the Devil. Тъкмо се решавам да питам Дибъл дали е гледал "Шоуто на Пати Уинтърс" по телевизията тази сутрин (беше за аутизма), и стигаме неговия етаж, който е под моя. Той излиза и ми повтаря името на ресторанта:

– Запомни, "Тайдиалано". – След което добавя: – Чао, Маркъс.

Вратите се затварят. Аз съм с кариран вълнен костюм с широки панталони от "Хюго Бос", копринената ми вратовръзка също е "Хюго Бос", памучната ми риза е от "Джоузеф Абуд", а обуквите – от "Брукс Брадърс". Твърде дълго си търках зъбите тази сутрин и все още в дъното на гърлото си усещам вкуса на кръвта от венците. Накрая изплакнах устата си с "Листерин" и сега всичко отвътре ми гори, но излизам усмихнат от асансьора и минавам покрай поразения от махмурлук Уитън Горн, размахвайки в ръка новото си кожено куфарче от "Ботега Венета".

Секретарката ми Джийн, която е влюбена в мен и за която в крайна сметка вероятно ще се оженя, е седнала зад бюрото си и както винаги, за да привлече вниманието  ми, се е издокарала с нещо невероятно скъпо и адски неподходящо – кашмирена жилетка от "Шанел", кашмирена  блуза и шал, обеци от фалшиви перли и панталони от вълнен креп от "Барни". Свалям от врата си уокмена, докато приближавам към нея. Тя вдига глава и се усмихва стеснително.

– Май закъсня, а?

– Забавих се в часа по аеробика. – Правя се на тежкар.

– Съжалявам. Някакви съобщения?

– Рики Хендрикс се обади, за да отложи уговорката ви. Не каза какво и защо се отлага.

– От време на време се боксираме с Рики в "Харвард клуб" обяснявам ѝ. – Друго?

– И... Спенсър иска да пиете по едно на "Флютис Пиър" 17...

– Кога? – питам.

– След шест.

–Невъзможно – отсичам вече на път към кабинета си. – Отложи го.

Тя се надига иззад бюрото и влиза след мен.

– Да, и какво трябва да му кажа? – пита развеселено.

– Просто... кажи... не – съветвам я, докато събличам шитото си "Армани" и го поставям на закачалката "Алекс Льоб", която купих от "Блумингдейл".

– Просто... казвам... не? – повтаря тя.

– Гледа ли "Шоуто на Пати Уинтърс" тази сутрин?–  питам. – За аутизма?

– Не – усмихва се тя, сякаш е очарована от пристрастеността ми към "Шоуто на Пати Уинтърс". – Как беше?

Вдигам от бюрото сутрешния "Уолстрийт Джърнъл" и преглеждам по диагонал заглавията на първа страница всички без изключение еднакво неясни и безсмислени.

– Струва ми се, че докато го гледах, имах халюцинации. Всъщност не знам. Не съм сигурен. Не помня. – Мърморя си, захвърлям "Уолстрийт Джърнъл" и взимам днешния "Файнаншъл Таймс". – Наистина не знам.

Тя стои и чака инструкции. Въздъхвам, скръствам ръце и присядам върху стъкления плот на бюрото "Палацети", от двете ми страни вече светят халогенните лампи.

– Добре, Джийн. За дванайсет и трийсет ми трябва резервация за трима в "Камълс", ако не стане, опитай в "Крейонс". Записа ли?

– Да, сър – отговаря тя шеговито и се обръща да си върви.

– Ох, почакай – извиквам ѝ, защото съм се сетил нещо.

– Трябва ми и резервация за двама в "Аркадия" за осем часа довечера.

Тя се обръща с леко помръкнало лице, но все още усмихната.

– О, нещо... интимно ли е?

– Глупости. Забрави го – казвам. – Аз ще свърша тази работа. Благодаря ти.

– Нищо не ми пречи да се обадя.

– Не, не – махам ѝ с ръце да си ходи. – Бъди добричка и ми донеси едно "Перие", става ли?

– Изглеждаш чудесно днес – казва тя, преди да излезе.

Права е, но не казвам нищо – просто се взирам в картината на Джордж Стъбс, закачена на отсрещната стена, и се чудя дали да не я преместя, защото е много близо до стерео-УКВ-приемника "Айва" и двукасетъчния магнетофон, до полуавтоматичната въртяща се масичка, графичния тон-изравнител и колоните – всичко в приглушено синьо, за да подхождат на цветовете в кабинета. Картината на Стъбс може би трябва да отиде над статуята на добермана в реални размери (взех я за седемстотин долара от "Красавицата и звяра" в "Тръмп Тауър"), която стои в ъгъла, а може би ще стои по-добре над античната масичка "Пакрицини" до добермана. Ставам и разчиствам от нея спортните списания от четирийсетте години, за всяко от които дадох по три десетачки във "Фънчис", "Банкърс", "Гакс" и "Глийкс", после откачам картината от стената, закрепвам я върху масичката, сядам пак зад бюрото и започвам да си играя с моливите в старата германска халба, която купих от "Мантикс". Картината изглежда еднакво добре и на двете места. Имитация на стойка за чадъри "Блек Форест" (за шестстотин седемдесет и пет долара от "Юбер  де Форж") се кипри в друг ъгъл и едва сега забелязвам, че в нея няма нито един чадър.

Пускам си касета на Пол Батърфийлд, отново се отпускам в стола зад бюрото и разгръщам "Спортс Илюстрейтид" от миналата седмица, но не мога да се съсредоточа върху нищо за четене. Не ми излиза от акъла онова идиотско легло с апарат за тен, което си бил купил Ван Патън.

Надигам се, вдигам телефона и звъня на Джийн.

– Да? – чувам гласа ѝ.

– Джийн. Слушай, провери откъде може да изпадне някое легло за печене.

– Какво? – пита тя, сякаш не може да повярва на ушите си, но съм сигурен, че се подсмихва.

– Абе, нали знаеш, за тен – повтарям с небрежен тон.

– За... тен на кожата.

– Добре... – Отговорът ѝ е малко колеблив. – Нещо друго?

–Ааа, да, напомни ми да върна видеокасетите, които взех снощи от видеотеката.

Играя си, като отварям и затварям капака на сребърната кутия за пури, която стои до телефона.

– Друго? – пита тя и добавя закачливо: – Остава ли поръчката за "Перие"-то?

– А, да, разбира се. Няма да е лошо. И, Джийн?

– Да – отговаря тя и търпеливият ѝ тон ме успокоява.

– Нали не ме мислиш за смахнат? – питам. – Заради леглото за печене де?

След кратка пауза чувам гласа ѝ.

– Е, наистина е малко необикновено – признава тя и съм сигурен, че много внимателно подбира думите си.

– Но всъщност не чак толкова. Иначе как ще поддържаш този страхотен тен на кожата?

– Браво на теб – хваля я и затварям телефона.

Велика е моята секретарка.

След пет минути влиза в кабинета ми с "Перие", голям резен лимон и делото Рансъм, което не е длъжна да ми носи. Малко съм трогнат от почти пълната ѝ преданост към мен. Чак се чувствам поласкан.

– В дванайсет и трийсет в "Камълс" ще те чака запазена маса – обявява тя тържествено, докато налива "Перие"-то от бутилката в стъклена чаша. – В салона за непушачи.

– Друг път да не се обличаш така – съветвам я след бърз оглед. – Благодаря ти, че ми донесе папката Рансъм.

– Ммм... – тя се спира точно преди да ми подаде чашата и пита: – Моля? Не разбрах.

– Казах – повтарям спокойно и с усмивка – повече да не се обличаш така. Защо не ходиш с рокля? Или с пола?

Джийн замръзва на място, оглежда се и с кретенска усмивка пита нерешително:

– Не харесваш дрехите ми, така ли?

– Хайде, не се сърди. – Отпивам от "Перие"-то. – Ти си много по-красива.

– Благодаря ти, Патрик – казва тя саркастично, но съм убеден, че утре ще е с рокля.

Телефонът на бюрото ѝ звъни. Нареждам ѝ да казва, че ме няма. Тя се обръща и тръгва.

– И високи токчета – отбелязвам. – Харесвам високи токчета.

Тя тръсва шеговито глава, докато излиза, и затваря вратата зад себе си.

Изваждам джобен часовник "Панасоник" с вграден УКВ-радиоприемник и телевизор с осемсантиметров диагонал на екрана и се опитвам да намеря нещо за гледане, за предпочитане "Опасност!", преди да включа компютърния терминал.

Спортен клуб

Спортният клуб "Ексклузив", в който членувам, е частен и   се намира само на четири преки от апартамента ми в Горен Уест Сайд. За двете години, откакто съм негов член, са го ремонтирали и префасонирали три пъти, но въпреки че имат най-новите машини – гладиатори "Науишус", "Юнивърсъл" и "Кайзер", все още пазят старите обикновени тежести, които също обичам да вдигам.

Клубът разполага с десет тенис корта, четири зали за аеробика, два плувни басейна, машини за тренировка по гребане и ски бягане, за контролиране на кръвоносната ситема и кръвното налягане, лични спортни програми, зала за масаж, сауна, солариум и кафене с бар. Всичко е по проект на Джей Джей Фогел, който проектира и "При Пети", новия клуб на Норман Прагър. Годишната такса е пет хиляди долара.

Сутринта беше хладно, но когато излизам от службата, ми се струва, че е по-топло. Облечен съм в двуреден раиран костюм "Ралф Лоран" с шест копчета отпред, памучна риза на тънко райе "Сий Айлънд" с френски копчета на ръкавелите. С облекчение свалям дрехите си в съблекалнята с климатична инсталация, навличам черни спортни шорти с бял колан и ивици отстрани и потник, марка "Уилкис". Материята им е смесица от памук и синтетика, толкова са тънки, че мога да ги нося сгънати при другите неща в куфарчето. След като се преобличам, закачам уокмена на колана на шортите, слагам слушалките на ушите и си пускам една касета с компилации на Стивън Бишъп и Кристъфър Крос, която ми записа Тод Хънтър. Преди да вляза в гимнастическия салон, се оглеждам в огледалото, но това, което виждам, не ми харесва. Затова отварям куфарчето и вадя гребен и пяна за коса, за да пригладя прическата си, намазвам лицето си с малко дехидратиращ крем, а едно петънце под долната устна покривам с малка лепенка "Клиник". Доволен от външния си вид, надувам музиката в слушалките и излизам от съблекалнята.

Черил, трътлесто маце, което е влюбено в мен, седи зад бюрото си за записване на посетителите и чете клюкарската страница на "Ню Йорк пост". Лицето ѝ светва, когато ме вижда да приближавам по коридора. Поздравява ме, но аз я подминавам, като ѝ хвърлям само един бегъл поглед, защото както никога досега няма навалица пред машината "Стеърмастър" за безкрайно изкачване на стълби, за която обикновено се чака двайсет минути. На нея се развиват най-голямата група мускули от кръста до коленете и се изразходват повече калории за минута, отколкото при аеробиката. Може би в това отношение я превъзхожда само машината за ски бягане.

Може би трябваше да започна със стречинг, но тогава щеше да се наложи да се редя на опашка. Някакъв педераст вече чака след мен и сигурно оглежда гърба, задника и мускулите на краката ми. Днес няма готини гаджета в залата. Само пръчове от Уест Сайд, които ми приличат на безработни актьори и сервитьори от нощни заведения. На машината за помпане на бицепси забелязвам и Мълдуин Батнър от "Сакс", с когото заедно учихме в "Екзитър". Облякъл е спортни шорти, чиито крачоли стигат до коленете му, и потник от изкуствена материя, а на краката си има маратонки "Рийбок". Потя се двайсет минути на "Стеърмастър"-а, после го отстъпвам на якия русоляв педал, който още чака реда си, и се отдавам на упражнения за разтягане. През това време отново се сещам за "Шоуто на Пати Уинтърс" от тази сутрин. Темата на предаването бяха огромните цици и показаха някаква мърла, която си мислела, че гърдите ѝ са много големи, та си направила операция за намаляването им. Веднага се обадих по телефона на Макдърмот, който също гледаше, и до края на репортажа обсъждахме колко тъпа е тази патка. Петнайсетина минути правя стречинг упражнения, после се отправям към машините "Наутилус".

Някога имах личен треньор, Луис Карутърс ми го бе препоръчал. Но след като през есента ми налетя веднъж, реших да си разработя сам програма, която включва и аеробика, и тренировки. При вдигането на тежести редувам обикновените  щанги и гири с машините с хидравлична, пневматична или електромеханична съпротивителна сила. Повечето от машините са много полезни, тъй като педали, свързани с компютър, и ти дават възможност да променяш съпротивителната тяга, без да се налага да ставаш от уреда. Освен това не се получава пренатоварване на мускулите, а да се нараниш е почти невъзможно. Все пак си харесвам щангите, които предлагат универсалност и свобода на действие, макар че на машините има по-разнообразни възможности за вдигане.

На машините за развиване на мускулите на краката правя комплекс от пет упражнения, всяко от което извършвам по десет пъти. Толкова правя и за мускулите на гърба. За стомашните мускули правя шест по петнайсет пъти, а за бицепсите – седем по десет пъти. Преди да се прехвърля на щангите, двайсет минути въртя педалите на  велоергометъра, като през това време преглеждам новия брой на списание "Мъни". На щангите изпълнявам по петнайсет пъти три упражнения за краката – за разпъване, за мускулите и преси. После – три упражнения по двайсет пъти за мишците, три по двайсет вдигания на щангата в наведено положение за мускулите на гърба и по двайсет изхвърляния и изтласквания. За мускулите на гърдите правя три по двайсет преси, легнал върху пейка. За раменните мускули изпълнявам три спускания и повдигания на щангата зад главата и изтласквания в седнало положение. Накрая за трицепсите изпълнявам три по двайсет набирания и лицеви опори на пейка. След няколко упражнения за разтягане взимам бърз душ и отивам във видеотеката, където връщам две касети, взети под наем в понеделник – "Тя в мъжкия изправителен интернат" и "Двойно тяло", но всъщност пренаемам касетата с филма "Двойно тяло", защото искам тази вечер да го гледам още веднъж, въпреки че едва ли ще има време да онанирам при сцената с умъртвяването на една жена с бормашина, тъй като в седем и половина имам среща с Кортни в "Кафе Люксембург".

Среща

След упражненията в "Екеклузив" и един як масаж шиацу  на път за вкъщи спирам пред една вестникарска будка и разглеждам рафта с надпис "Само за възрастни", без да свалям слушалките на уокмена – идващите от тях успокояващи звуци на "Канон в ре мажор" на Пахелбел някак допълват големите ярки снимки в списанията, които разгръщам. Купувам си "Лесбийки с вибратор" и "Путка върху путка" заедно със "Спортс Илюстрейтид" и новия брой на "Ескуайър", въпреки че съм абониран за последните две и дори вече ги получих по пощата. Изчаквам да се разкарат всички от будката и тогава отивам да платя. Когато ми подава списанията и рестото, продавачът сочи с пръст клюновидния си нос и ми казва нещо. Намалявам музиката от уокмена, повдигам едната слушалка и го питам:

– Какво има?

Той пак докосва носа си и с почти неразбираем диалект казва   нещо като "Ношът ви кърфи".

Оставям на рафта куфарчето си "Ботега Венета" и повдигам  пръст към лицето си. Той се овлажнява и почервенява  от кръв. Бъркам в палтото от "Хюго Бос", вадя носна кърпа "Поло" и избърсвам кръвта. Кимам за благодарност на продавача, слагам си отново тъмните очила"Уейфарър", тип авиаторски, и си тръгвам. Мамка му на тоя иранец.

Във фоайето на сградата, в която живея, се спирам пред портиерната и се опитвам да привлека вниманието па някакъв непознат за мен чернокож испаноговорещ пазач. Той дърдори по телефона със съпругата си или с търговския си посредник, а може би с някой закъсал за крек наркоман. Когато най-после го осенява гениалната мисъл, че искам да му кажа нещо, въздъхва, обръща нагоре очи и вика на другия да не затваря.

– К'во шъ убичати? – промърморва.

– Вижте – започвам с най-учтивия тон, на който съм способен, – бихте ли уведомили домоуправителя за това, че таванът ми се е пропукал и...

Спирам дотук. Той ме зяпа така, сякаш съм прекрачил някаква тайнствена граница, и започвам да се чудя коя ли дума така го озадачи. "Домоуправител"? Или "таван"? А може би учтивото "бихте ли"?

– К'во ишкати? – въздъхва той тежко, втренчен отчаяно в мен.

Поглеждам мраморния под, също въздъхвам тежко и опитвам пак.

– Абе, не знам. Кажете на домоуправителя, че искам да говоря с него. Аз съм Бейтмън... от апартамент 10-И.

Когато вдигам глава да видя дали това е вече по-ясно, очите ми срещат безизразната маска на тъпото му лице. Аз съм призрак за този човек, мисля си. Аз съм нещо нереално, не съвсем осезаемо, при това явно му преча. Той кимва, връща се на телефона и продължава разговора си на диалект, какъвто никога не съм чувал.

Прибирам си пощата – каталог за поло, разписка от "Американ Експрес", юнският брой на "Плейбой", покана за служебен банкет в един нов клуб на име "Бедлъм". После отивам при асансьора и докато влизам, разглеждам рекламната брошура на "Ралф Лоран". Натискам бутона за моя етаж и бутона за затваряне на вратите, но някой се вмъква на бегом и инстинктивно се обръщам да го поздравя. Оказва се актьорът Том Круз, който живее в надстройката, и без да го питам, натискам бутона за неговия етаж, той ми кимва в знак на благодарност и забива поглед в бързо редуващите се светещи номера на етажите над вратите. В действителност той е по-нисък, отколкото изглежда на екрана, носи черни очила "Уейфарър", също като моите. Облечен е в сини джинси, бяла трикотажна фланелка и сако от "Армани".

За да наруша видимо неловкото мълчание, прочиствам леко гърлото си и казвам:

– Мисля, че бяхте много добър в "Барман". Много хубав филм, да, както и "Топ гън". Него наистина си го биваше.

Той извръща очи от мигащите числа и ме поглежда право в очите.

– Филмът се казваше "Коктейл" – отговаря ми тихо.

–  Моля? – мънкам объркано.

Той също прочиства гърлото си.

– "Коктейл". А не "Барман". Филмът де, казваше се "Коктейл".

Настъпва по-дълга пауза, единствено шумът от въжетата, издигащи асансьора, нарушава настъпилата явна и тежка тишина между нас.

– Ама, разбира се... Точно така – казвам, сякаш заглавието на филма току-що е озарило паметта ми. – "Коктейл", така беше, да. Браво, Бейтмън, къде ти е акълът? – Въртя глава, сякаш да се отърва от грешката, и за да замажа нещата, протягам ръка. – Здравейте. Аз съм Пат Бейтмън.

Круз се здрависва с мен нерешително.

– Е, как е – продължавам, – харесва ли ви да живеете тук?

Той мисли дълго, преди да отговори:

– Май да.

– Страхотно е. Нали?

Той кима, без да ме погледне, а аз отново натискам бутона за моя етаж, съвсем неволно. Пак стоим и мълчим.

– Значи... "Коктейл" – проговарям след малко. – Така се казваше, наистина.

Той не продумва, дори не кимва с глава, а е вперил в мен очи, сваля тъмните си очила и с лека гримаса ме осведомява:

– Носът ви... ъъъ, кърви.

Онемявам за миг, после се сещам, че трябва да направя нещо. Правя се на объркан, недоверчиво опипвам носа си, вадя носната кърпичка "Поло" – вече изцапана с кафяви кървави петна – и избърсвам ноздрите си. С всичко това се справям отлично.

– Сигурно е от налягането – отбелязвам. – Много бързо се изкачихме нависоко.

Той кимва, но не казва нищо. Гледа мигащите номера на етажите.

Асансьорът спира и когато вратите се отварят, му викам на Том:

– Аз съм голям ваш почитател. Толкова се радвам, че най-после се видяхме.

– О, да.

Круз ме дарява с известната си усмивка и посяга към бутона за затваряне на вратите.

Момичето, с което имам среща тази вечер – Патриша Уоръл (русокоса, фотомодел, наскоро напуснала "Суийт Брайър" още след първия семестър), е оставило две съобщения, записани на телефонния секретар. Страшно важно било да ѝ се обадя. Докато разхлабвам синята копринена вратовръзка "Бил Робинсън", чийто десен е вдъхновен от Матис, набирам телефонния ѝ номер и прекосявам апартамента с безжичния апарат в ръка, за да включа климатичната инсталация.

Тя отговаря след третия сигнал.

– Ало?

– Патриша. Здравей. Пат Бейтмън е.

– О, здравей. Слушай, говоря по другия телефон. Може ли да ти звънна после?

– Ами... – колебая се аз.

– Виж, от спортния ми клуб се обаждат. Нещо са объркали сметката ми. След секунда ще ти се обадя.

– Добре – отвръщам и затварям.

Отивам в спалнята и свалям всичките дрехи, с които бях днес: вълнен костюм, десен рибена кост, с широки панталони от "Джорджо Кореджиари", памучна риза "Ралф Лоран" и обувки "Коул Хаан" от чортова кожа. Навличам боксьорски шорти, които купих от "Барни" за шейсет долара, и започвам да правя разпускащи упражнения с телефона в ръка в очакване Патриша да се обади. След десет минути телефонът звъни, изчаквам шест сигнала, преди да се обадя.

– Здравей. Патриша съм.

– Можеш ли да изчакаш така? Говоря по другия.

– Разбира се.

Оставям я да почака две-три минути, след това се обаждам:

– Здрасти. Съжалявам.

– Няма нищо.

– Добре. Ще вечеряме някъде – казвам. – Мини да ме вземеш   към осем.

– Ммм, виж, точно за това исках да говоря с теб – започва тя бавно.

– О, не – ръмжа. – Какво има сега?

– Ами виж, има един концерт в "Рейдио Сити" и...

– Не, не, не – заявявам категорично. – Никаква музика.

– Ама чакай, бившето ми гадже, този дето учи в "Сара Лоурънс" и свири на пиано, е в подгряващата група...

Тя спира, сякаш вече е решила да не приеме предложението ми.

– Ааа, не, Патриша! – Не отстъпвам, а наум си викам: "Мама му стара, откъде се взе тая идиотщина, защо точно довечера?"

– О, Патрик – хленчи тя в слушалката. – Много ще е готино.

Вече съм съвсем сигурен, че шансовете да чукам Патриша тази вечер са доста големи, но не и ако ходим на концерт, където бившето ѝ гадже (каквото Патриша няма) ще свири с подгряващата група.

– Не си падам по концертите – казвам, докато влизам в кухнята. Изваждам от хладилника бутилка вода "Евиан".

– Не обичам концертите. Не харесвам музиката на живо.

– Но този концерт не е като другите – вече по-неубедително добавя тя. – Местата са много добри.

– Слушай. Няма нужда да спорим – казвам. – Щом ти се ходи, върви.

– Ама аз си мислех, че ще бъдем заедно – опитва се тя да ме разчувства. – Мислех, че ще вечеряме, че ще бъдем заедно. Само двамата.

– Знам, знам – отвръщам. – Обаче виж, всеки е свободен да прави каквото му се ще. Искам ти да можеш да правиш това, което искаш.

Тя мълчи известно време, преди да опита отново.

– Но музиката ще бъде много хубава... Знам, че може да ти прозвучи тъпо, обаче... наистина е страхотна. Те са една от най-добрите групи, които си виждал. Чудесни са, забавни са, свирят разкошно и много искам да ги видиш и чуеш. Ще прекараме добре, гарантирам ти – навива ме тя с гаснещ ентусиазъм.

– Не, не, върви ти – казвам. – Забавлявай се.

– Патрик – едва не проплаква тя. – Билетите се два.

– Казах ти, че не обичам концертите. Бръмва ми главата.

– Добре. – В гласа ѝ се долавя почти истинско разочарование. – Скучно ще ми е без теб, но както и да е.

– Нали ти казах, върви и се весели. – В същото време отвивам капачката на бутилката "Евиан" и обмислям следващия ход. – Не се притеснявай за мен. Ще ида сам в "Дорсия". Не ми е за пръв път.

Настъпва дълга, много дълга пауза, през която си мисля: "Аха, я да видим сега дали толкова много ти се ходи на тоя пършив концерт." Отпивам голяма глътка вода от шишето и чакам да ми каже в колко часа ще доприпка при мен.

– "Дорсия" ли? – накрая пита тя подозрително. – Да не искаш да кажеш, че си запазил маса там? За нас двамата де?

– Да – забивам я окончателно. – За осем и половина.

– Ами... – Тя успява да се разсмее ѝ започва да заеква.

– Добре де, аз всъщност съм ги виждала... исках ти да ги чуеш как свирят, но щом не щеш... няма значение де.

– Слушай. Какво решаваш? – питам направо. – Ако няма да идваш, ще трябва да поканя друг. Нямаш ли случайно телефонния номер на Емили Хамилтън?

– Е де, Патрик, не бъди... зъл – смее се тя нервно. – Те ще свирят още две вечери, така че мога да ги видя и утре. Само се успокой, чуваш ли?

– Добре – отвръщам. – Спокоен съм.

– Та в колко казваш да дойда? – пита Ресторантската Курва.

– В осем – сопвам ѝ се, защото вече ми писна от нея.

– Чудесно – изчуруликва тя и добавя сластно: – Ще се видим точно в осем.

И стои на телефона, сякаш трябва да ѝ казвам още нещо, може би да я поздравя за правилния избор. Но нямам време  за подобни глупости и затварям бързо телефона.

Веднага щом свършвам разговора с Патриша, се втурвам през стаята, грабвам справочника "Загат" и трескаво ровя из него за телефона на "Дорсия". С треперещи пръсти набирам номера. Заето. Обзет от паника, включвам апарата на постоянно автоматично набиране. Пет минути нищо освен сигнал "заето", злокобен и непоколебим. Най-сетне – свободно. В секундите, преди да отговорят, адреналин нахлува в кръвта ми и имам чувството, че ще се  пръсна.

– "Дорсия" – обажда се глас, но от шума зад него не мога да определя дали е жена или мъж. – Моля, изчакайте.

Шумът от навалицата е почти като на препълнен футболен стадион и едва събирам кураж да не затворя телефона. Чакам така може би пет минути, дланта ми се изпотява и  ме заболяват пръстите да стискам слушалката, разкъсван между съзнанието за безполезността на усилието и надеждата, че може да имам късмет. Започвам и да се ядосвам, че не направих резервация по-рано, а можеше и  Джийн да свърши тази работа. Гласът отново се обажда, този път по-грубо.

– "Дорсия".

– Ммм, прощавайте, знам, че е малко късно, но не е ли възможно да запазя една маса за двама за осем и половина, може и за девет? – питам със затворени очи и здраво стиснати клепачи.

Никакъв отговор, само шумът на тълпата в заведението, оглушителен дори за мен. Отварям очи и си представям пак главният келнер прелиства книгата за резервации, за да види дали някоя не е отменена. И в този момент го чувам да се хили, отначало тихо, но постепенно минава в гръмогласен смях, който изведнъж спира, когато ми затваря телефона.

Тотално сбъркан и побеснял, започвам да обмислям какво да правя сега, в ухото ми бръмчи сигналът на отворения телефон. Стягам се, броя до шест и взимам отново справочника "Загат". Постепенно паниката ми отминава и започвам да се концентрирам върху едничката цел – да уредя резервация за осем и половина някъде, дори да не е толкова модно заведение като "Дорсия", но поне да е от следващата поред категория. В крайна сметка успявам – в "Баркадия" запазвам маса за двама за девет часа, и то само защото някой се е отказал. Патриша може би ще бъде разочарована, но мисля, че в "Баркадия" ще ѝ хареса – масите не са нагъчкани една до друга, осветлението е меко и предразполагащо, а кухнята е Нова Югозападна. Пък и да не ѝ хареса, майната ѝ на тая мръсница, да не би да ме осъди за това?

Доста се поизпотих в спортния клуб днес след работа, но напрежението пак ме връхлита, затова правя деветдесет коремни преси, сто и петдесет лицеви опори и двайсетина минути тичам на място, докато слушам новия компактдиск на Хюи Люис. Взимам горещ душ, след което използвам нова четка от "Касуел Маси" и измивам тялото си с "Грюн", намазвам се с овлажнител от "Лубридерм" и слагам на лицето си крем "Нютрогена". Колебая се между два костюма. Единият е "Бил Робинсън" от вълнен креп, купих го от "Сакс" с памучна жакардова риза "Шаривари" и вратовръзка "Армани". Другият е със сако от кашмирена вълна, памучна риза и вълнени панталони с набор от "Аликзандър Джулиън", вратовръзката е копринена на точки "Бил Блас". Този панталон навярно е дебеличък за май, но ако Патриша е с онзи тоалет от "Карл Лагерфелд", както предполагам, тогава ще обуя него, защото ще подхожда на костюма ѝ. Обувките са мокасини "А. Тестони" от крокодилска кожа.

Бутилка "Шарфенбергер" се охлажда в алуминиевата кошница на изстудителя за шампанско "Кристин ван дер Хурд", поставен на посребрен поднос "Кристофъл". Това шампанско не е лошо – е, не е като "Кристал", но защо ли да хабя бутилка "Кристал" заради някаква си мърла. Тя и без това едва ли прави разлика между двете марки. Изпивам една чаша, докато я чакам, като от време на време подреждам животинските фигурки от "Стюбен" върху стъклото на масичката или прелиствам последната книга твърди корици, която купих – нещо от Гарисън Кейлър. Патриша закъснява.

Докато чакам на дивана в хола и слушам Cherish на "Лавин Спуунфул" по стереоуредбата "Вурлицер", стигам до извода, че на Патриша тази вечер ще ѝ се размине, защото няма изневиделица да извадя нож и да я намушкам ей така, само за идеята, никакво удоволствие няма да изпитам от кръвта, която ще шурне от прерязаното ѝ гърло или от избодените ѝ очи. Късмет ще извади това момиче, макар че за късмета няма логично обяснение. Навярно тази вечер я пази богатството на семейството ѝ или пък ще се отърве просто защото аз така съм решил. Може би изпитата чаша шампанско ми е убила хъса или пък не искам да си съсипвам костюма "Аликзандър Джулиън" с кръвта на тази пачавра. Каквото и да стане, фактът си е факт: Патриша ще остане жива и тази победа не се нуждае от ничие усилие, въображение или умение. Просто така върви светът, моят свят.

Тя пристига с трийсет минути закъснение и нареждам на портиера да я пусне да се качи, въпреки че я посрещам пред вратата на апартамента вече с ключ в ръка. Неочаквано за мен не е с костюма от "Карл Лагерфелд", но въпреки това изглежда доста прилично: копринена блуза с високи маншети от "Луис Дел'Олио" и бродирани кадифени панталони от "Сакс", кристални обеци "Уенди Гел" и златисти обувки с каишки отзад. Изчаквам да се качим в таксито и чак тогава ѝ съобщавам, че не отиваме в "Дорсия", и се извинявам надълго и нашироко с объркани телефонни линии, пожар и отмъстителен главен келнер. Щом чува вестта, тя казва само едно "Уф!", отказва да слуша обясненията ми и се обръща да гледа навън. Опитвам се да я ободря, като ѝ разказвам колко модерен и луксозен е ресторантът, в който отиваме, обяснявам как там правят спагети с копър и банани, колко хубави са десертите, но тя само клати глава и накрая стигам дотам, мамка ѝ мръсна, да ѝ заявя, че "Баркадия" вече е по-скъп ресторант от "Дорсия", но тя е непреклонна. Обзалагам се, че сълзи са изпълнили очите ѝ.

Проговаря чак когато ни настаняват на централна маса, по-близо до дъното на главната зала, и то за да си поръча "Белини". За предястие си избирам равиоли и компот от ябълки, а за вечеря – вретено със сос. Тя си поръчва риба с лук и орехови ядки, а за предястие – супа с фъстъчено масло и месо от пушена патица с картофено пюре, което изглежда малко странно, но всъщност е доста вкусно. В списание "Ню Йорк" го бяха окачествили като "игриво, но тайнствено малко блюдо" и аз го предавам на Патриша, която запалва цигара, без да обърне внимание на поднесената от мен кибритена клечка, отпуска се на облегалката на стола и пуфка дима право в лицето ми, като от време на време ми хвърля унищожителни погледи, които като джентълмен се правя, че не забелязвам. Щом пристига яденето, забивам поглед в чинията си и дълго съзерцавам порцията – тъмночервено месо, покрито с разтопено сирене, боядисано в розово със сок от нар и в гъст сос с картофи и резенчета манго по ръба на голямата черна чиния – малко съм объркан и колебливо хващам вилицата.

Въпреки че вечерята продължава само деветдесет минути, имам чувството, че седим в "Баркадия" цяла седмица и макар че не ми се ходи много-много в "Тунела", мисля, че това ще е достойно наказание за поведението на Патриша. Сметката е триста и двайсет долара (всъщност по-малко, отколкото очаквах) и я плащам с кредитната си карта "Американ Експрес". По пътя в таксито зяпам таксиметровия апарат, шофьорът се опитва да завърже разговор с Патриша, но тя изобщо не му обръща внимание, проверява грима си в огледалцето от комплекта "Гучи", добавя още червило на вече дебело намазаните си устни.

Имаше бейзболен мач тази вечер, който забравих да запиша на видеото и няма да мога да гледам, след като се прибера, но се сещам, че след работа купих две списания, с които ще убия някой и друг час. Поглеждам "Ролекс"-а си и разбирам, че ако пием по едно и дори по две, ще успея да се  прибера за телевизионното шоу "В късната вечер с Дейвид  Летърман". Въпреки че на външен вид Патриша е доста  секси и не бих имал нищо против да я изчукам, мисълта, че трябва да бъда нежен с нея, да ѝ се извиня за вечерта, задето не се уреди работата в "Дорсия" (макар че "Баркадия" се оказа двойно по-скъп ресторант), ме отказва от тия мераци. На тая мръсница сигурно ѝ е много криво, че не сме с лимузина.

Таксито спира пред "Тунела". Плащам и оставям на шофьора приличен бакшиш. Отварям вратата на Патриша, която не поема протегнатата ми към нея ръка и излиза без моя помощ. Тази вечер няма никой край оградителните въжета. Всъщност единствената жива душа по Двайсет и четвърта улица е един бездомник, сгърчил се от  болка до кофа за боклук в очакване да му подхвърлят пара или нещо за ядене. Минаваме бързо покрай него, тъй като единият от тримата портиери зад въжетата ни дава път, а  друг ме потупва по гърба с едно учтиво: "Как сте, господин Маккалъф?" Кимвам му, докато държа отворена вратата за Патриша, и преди да вляза след нея, отвръщам: "Чудесно, ммм... Джим" и се здрависвам с него.

Влизаме вътре и след като плащам петдесет долара за двама ни, се отправям направо към бара, без да поглеждам назад дали Патриша ме следва. Поръчвам си едно уиски "Джей енд Би" с лед. Тя иска "Перие", без лимон, и си го поръчва сама. Облегнат на бара, бройкам наперената келнерка и чак след като преполовявам уискито, осъзнавам, че нещо не е наред. Не е нито осветлението, нито New sensation на "Инексес", нито пък гаджето зад бара. Има нещо друго. Бавно се обръщам да огледам клуба и виждам, че е абсолютно празен. Патриша и аз сме единствените клиенти. С изключение на келнерката, в "Тунела" няма никого освен нас двамата. След New sensation започва The Devil inside и музиката е надута до краен предел, но не изглежда толкова сипна, защото я няма тълпата, опитваща се да я надвика, а дансингът ми се струва необятен сега, когато на него няма жива душа.

Отлепвам се от бара и решавам да проверя другите части на заведението. Очаквах Патриша да тръгне с мен, но тя си остава на мястото. Никой не пази стълбите към приземния бар и докато се спускам по тях, музиката отгоре постепенно заглъхва и на нейно място се настанява Белинда Карлайл с I feel free. Долу има само една двойка, приличат на Сам и Айлийн Санфорд, но тук е по-тъмно, по-топло и навярно греша. Седят на бара и пият шампанско. Минавам покрай тях и се насочвам право към някакъв баровец, на вид мексиканец, отпуснал се в едно от креслата в дъното. Носи двуредно вълнено сако и панталони от "Марио Валентино", памучна фланелка "Агнес Би" и кожено сабо (на бос крак) от "Сузън Бенис Уорън Едуардс". До него седи готино мускулесто гадже – прилича на европейка – с мръсно руса коса, големи цици, загоряла кожа, без грим, пуши цигара "Мерит Ултра Лайт", вмъкнала се е в тясна рокля с щампа на зеброва кожа от "Патрик Кели" и е обула обувки с високи токчета, украсени с фалшиви диаманти.

Питам баровеца дали се казва Рикардо.

– Точно така – кимва той.

Поисквам му един грам, казвам, че Мадисън ме праща. Вадя портфейла си и му подавам една петдесетачка и две по двайсет. Той казва на европейския боклук до него да му даде чантичката си. Тя изважда кадифена чантичка "Ан Мур". Рикардо бръква вътре и ми подава малко сгънато пликче. Преди да си тръгна, гаджето казва, че харесва портфейла ми от кожа на газела. Отвръщам, че нямам нищо против да си го потъркам между циците ѝ, а после да ѝ  резна ръчичките, но музиката (Джордж Майкъл пее Faith) е твърде силна и тя не ме чува.

Връщам се горе и заварвам Патриша там, където я оставих, сама на бара, с "Перие" в ръка.

– Виж, Патрик – започва тя с по-мек тон, – искам да знаеш само, че съм...

– Кучка? Слушай, зарежи това, искаш ли кокаинче? –прекъсвам я.

– Уф, да... Не е лошо. – Съвсем е объркана.

– Добре, идвай – извиквам и я хващам за ръка.

Тя оставя чашата на бара и тръгва след мен през пустия клуб, нагоре по стълбите към тоалетните. Всъщност няма причина да не го шмръкнем и долу в бара, ала това е малко неприлично, та затуй се завираме в една от кабините на мъжката тоалетна. Навън пред тоалетните се отпускам на някакъв диван и запалвам една от нейните цигари, а тя слиза долу да вземе по нещо за пиене.

Връща се и започва да се извинява за поведението си на вечерята.

– Виж, наистина ми хареса много в "Баркадия", кухнята е страхотна, а сорбето от манго направо ме хвърли в оркестъра. Не съжалявам, че не отидохме в "Дорсия". Можем да вечеряме там друг път, знам, че си опитал всичко, за да бъдем там тази вечер, но просто е било претъпкано.Обаче наистина, кухнята в "Баркадия" страшно ми хареса. Откога са го открили? Мисля, че преди три-четири месеца, а? Четох за него статия в "Ню Йорк" или в "Гурме", не се сещам точно... Както и да е, искаш ли да дойдеш с мен на концерта на тази група утре вечер? Ако искаш, можем първо да вечеряме в "Дорсия" и после да отидем да чуем как свири Уолъс с тях. Защо пък след това да не отидем в "Дорсия" или не работи толкова до късно, а? Патрик, сриозно ти казвам, трябва да ги чуеш. Аватар е страхотен  вокалист и дори мисля, че по едно време бях влюбена в него... всъщност само ме привличаше, не бях влюбена. Наистина тогава харесвах Уолъс, но той се забърка в онази каша с инвестициите в банката и така затъна, че просто не виждах как би могъл да се измъкне. Не кокаинът, а тази бъркотия го съсипа. И аз го знаех, ама като виждах, че всичко се разпада, реших, че ще е най-добре да поддържаме приятелство, но нищо повече, никакви...

"Джей енд Би", мисля си. Чаша "Джей енд Би" в дясната ми ръка, мисля си. Ръка, мисля си. "Шаривари". Риза от "Шаривари". Джейми Герц, мисля си. Ще ми се да изчукам Джейми Герц, мисля си. "Порше 911". Куче шарпей, мисля си. Не е лошо да си имам шарпей, мисля си. На двайсет и шест години съм, мисля си. Догодина ще съм на двайсет и седем. Валиум. Добре ще ми дойде един валиум. Не, два валиума, мисля си. Безжичен телефон, мисля си.

Химическо чистене

Китайците, при които обикновено давам за химическо чистене окървавените си дрехи, ми върнаха вчера едно сако"Сопрани", две бели ризи "Брукс Брадърс" и вратовръзка "Агнес Би", по която все още личат петънца от нечия кръв. До срещата ми на обяд има още четирийсет минути, през които смятам да отскоча до китайците и да се оплача. Освен сакото "Сопрани", двете ризи и вратовръзки, взимам и една чанта с окървавени чаршафи, които също да дам за чистене. Ателието се намира на двайсет преки от жилището ми нагоре към Уест Сайд, почти до Колумбийския университет, и тъй като никога преди не съм ходил дотам, разстоянието ме изненадва (преди винаги идваха да взимат дрехите ми от дома след мое обаждане по телефона и ги връщаха до двайсет и четири часа). Ето защо няма да ми остане време да си свърша някои работи из града, още повече, че се успах тази сутрин след среднощното шмъркане на кокаин с Чарлс Грифин и Хилтън Ашбъри, започнало съвсем невинно на банкет на някакво списание в "Ем Кей", на който се натресохме непоканени, и завършило пред автомат за банкноти някъде към пет сутринта. Пропуснах и "Шоуто на Пати Уинтърс", което всъшност  беше повторение на интервю с президента, така че според мен загубата не бе голяма.

Напрегнат съм, косата ми е зализана назад, на носа ми стоят очилата "Уейфарър", главата ме цепи, а между зъбите ми се мъдри незапалена пура. Облечен съм в черен костюм "Армани", бяла памучна риза "Армани" и копринена  вратовръзка – също от "Армани". Изглеждам страхотно, но червата в стомаха ми се преобръщат, а черепът ми ще се пръсне. Точно пред входа на ателието за химическо чистене минавам покрай хленчещ скитник, възрастен – на около четирийсет или петдесет години, подпухнал и лепкав от мръсотия, а в мига, когато отварям вратата, забелязвам, че на всичко отгоре е и сляп, та тогава стъпвам върху крака му, който всъщност не е цял. Той изпуска паничката за подаяния и дребни монети се разсипват по тротоара. Нарочно ли го направих? Как мислите, а? Или без да искам?

После цели десет минути пъхам кървавите петна под носа на дребничката стара китайка, която според мен е собственичка на ателието. Тя дори довежда отвътре съпруга си, защото не мога да ѝ разбера нито една дума. Но той стои и мълчи като пън, дори не си дава труд да превежда. Старата жена продължава да ломоти нещо на китайския си език и накрая решавам да се намеся.

– Слушай, за момент само... – Вдигам ръка с пура между пръстите, сакото "Сопрани" е прехвърлено върху другата ми ръка. – Това не... шшштт, чакай... това не са основателни причини.

Китайката продължава да писука нещо, като повдига с дребната си ръка ръкавите на сакото. Отблъсквам ръката ѝ, навеждам се напред към нея и питам бавно:

– Какво се опитваш да ми кажеш?

Тя пак квичи, очите ѝ се въртят като луди. Съпругът държи двата чаршафа, които е извадил от чантата пред него – и двата изплескани със засъхнала кръв – и ги гледа умно.

– Колосване ли? – питам бабичката. – да не искаш да кажеш колосване? Ти не си добре бе, жена – викам ѝ.

Тя пак сочи ръкавите на сакото "Сопрани", а когато се обръща назад и вижда чаршафите, писъците ѝ се вдигат с още една октава.

– Две неща ще ти кажа – надвиквам я. – Първо. Сако "Сопрани" не може да се колосва. Просто невъзможно е. Второ. Такива чаршафи се намират само в Санта Фе. Това са много скъпи чаршафи и искам да ги изчистите идеално.

Тя обаче не спира да дърдори, аз кимам, сякаш разбирам нещо от брътвежа ѝ, накрая се навеждам напред и изсъсквам право в лицето ѝ:

– Ако не си затвориш гадния плювалник, ще те убия, чат ли си?

Изпаднала в паника, китайката забърборва още по-бързо, върти очи на всички посоки, а сбръчканото ѝ лице изглежда странно безизразно. Още веднъж с почти театрален  жест посочвам петната, но разбирам, че е безсмислено, и отпускам ръка, опитвам се да доловя някоя позната дума сред писъците ѝ. Пак я прекъсвам и се опитвам да я надвикам.

– Слушай сега, имам много важна среща на обяд – поглеждам "Ролекс"-а си, – след половин час в "При Хюбърт", и тези неща ми трябват... Не, чакай, двайсет минути.

Остават ми двайсет минути до срещата с Роналд Харисън и искам чаршафите да са изчистени за днес следобед.

Ала тя не ме слуша, продължава да нарежда нещо на пискливия  си неразбираем език. Никога не съм подпалвал сграда, но сега започвам да се питам какво е необходимо за това – бензин, кибрит, какво още? ... А, може би запалителна течност?

– Чуй ме! – извиквам и пак се навирам в лицето ѝ.

Тя поспира за миг и се обръща към съпруга си, който ѝ кима утвърдително. Използвам паузата, за да ѝ изкрещя:

– Не разбирам нищо от това, което ми плямпаш!

Изведнъж започвам да се смея, осъзнавайки колко комична и абсурдна е цялата ситуация. Удрям с длан по тезгяха и се оглеждам за някой друг в ателието, с когото да мога да се разбера. Но такъв няма и си казвам гласно:

– Ама че идиотска работа.

Въздъхвам, прекарвам ръка през лицето си и смехът ми заглъхва, защото вече съм направо бесен. Започвам да крещя:

– Глупачка! Писна ми от тебе!

Тя пак изломотва нещо в отговор.

– Какво? – питам злобно. – Не ме ли разбра? Искаш шунка ли? Това ли каза? Че искаш шунка?

Китайката пак сграбчва ръкавите на сакото "Сопрани". Съпругът ѝ стои зад тезгяха безмълвен и безучастен.

– Тъ-па-нар-ка! – изревавам.

И това не я стряска, продължава да ми сочи петната по чаршафите.

– Тъпа кучка! Разбра ли сега? – крещя, почервенял от гняв, готов да се разплача от безсилие.

Целият треперя, измъквам сакото от ръцете ѝ и измърморвам едно "Мамка ви мръсна".

Входната врата зад гърба ми се отваря, издрънчава звънче и аз млъквам. Затварям очи, поемам дълбоко дъх, повтарям си да не забравя да се отбия след обяд в козметичния салон или да прескоча до "Хермес", или пък...

– Патрик?

Стреснат от този нормален глас, се обръщам и виждам познато лице, на което съм се натъквал често във фоайето на жилищния ми блок. Очите ѝ винаги са ме следели с възхищение. По-възрастна е от мен, към трийсетте, не изглежда зле, малко пълничка, облечена е в анцуг за джогинг от... не е ясно откъде, навярно от "Блумингдейл"... и направо грее от радост, че ме вижда. Сваля тъмните си очила и ми се усмихва.

– Здравей, Патрик, ти си, нали?

Нямам понятие как се казва и измънквам едно "Здрасти", добавям и някакво смутолевено женско име и просто се втренчвам в нея, стъпкан, изтощен от продължаващите пискливи звуци зад гърба ми. Опитвам се да преодолея гнева си, накрая плясвам с ръце и изтърсвам:

– Е?

Тя се спира леко объркана, после някак прибързано тръгва към тезгяха с разписка в ръка.

– Странно, нали? Да идваме чак дотук, но пък те са най-добрите.

– Защо тогава не могат да почистят тези петна? – питам търпеливо, все още усмихнат. Китайката зад мен най-сетне млъква. – Можеш ли да поговориш с тях? Нещо не се разбирам с тях.

Тя се приближава до чаршафа в ръцете на китаеца.

– О, ясно – промърморва и в момента, когато посяга да го вземе, старата китайка пак започва да нарежда. Без да ѝ обръща внимание, момичето се обръща към мен. – От какво са?

– Ммм, абе... – Поглеждам към чаршафите, които наистина са здраво изплескани. – Мисля, че беше боровинков сок.

Тя ме поглежда, кима неубедено и несигурно подпитва.

– Не ми прилича много на боровинков сок.

Съзерцавам дълго време чаршафите, преди да дам някакво объркано обяснение.

– Всъщност не точно боровинков сок, ами... Чакай, какво  беше... Сега ще се сетя... ааа, да, от онези сиропи "Хърши".

– О, да – кима тя с разбиране, но все още с лек скептицизъм. –  Ама че работа.

– Виж, много ще съм ти благодарен – взимам аз чаршафа от ръцете на прозяващия се китаец, – ако можеш да се разбереш с тях. – Сгъвам чаршафа, оставям го на тезгяха и поглеждам "Ролекс"-а си.

– Много закъснях. Имам среша в "При Хюбърт" след петнайсет минути.

Тръгвам към вратата, а китайката пак започва да ломоти нещо и ми върти заканително пръст. Хвърлям ѝ един кръвнишки поглед, и толкова.

– "При Хюбърт" ли? Виж ти – казва момичето впечатлено.–  В центъра ли го преместиха?

– Да, лелеее, закъснях. – Правя се, че съм мярнал такси отсреща.  – Благодаря ти... ммм, Саманта.

– Виктория съм.

– Да де, Виктория – поправям се. – Аз какво казах?

– Каза Саманта.

– Съжалявам – усмихвам се. – Струпаха ми се много неща на главата.

– Ако нямаш нищо против, можем да обядваме някъде другата седмица – предлага тя обнадеждено и тръгва към мен, а аз отстъпвам към вратата. – Много често ми се случва да имам работа по Уолстрийт.

– О, не знам, Виктория – мънкам извинително и едва откъсвам поглед от бедрата ѝ. – Работя по цял ден.

– Ами може би някоя събота тогава? – пита тя предпазливо, сякаш да не ме обиди.

– Тази събота ли? – питам и пак поглеждам часовника си.

– Да – свива тя рамене срамежливо.

– О, съжалявам, не мога. На матине съм, "Клетниците" – скалъпвам светкавично лъжата. – Слушай, трябва да бягам. Съвсем закъснях... – Нервно приглаждам косата си с ръка и с огромно усилие добавям: – Аз ще ти се обадя.

– Добре – усмихва се тя облекчено. – Обади се.

Поглеждам още веднъж зверски към дъртата китайка и изхвръквам от ателието. Хуквам по улицата след несъществуващо такси и спирам чак през две преки и... изведнъж съзирам много красиво бездомно момиче да седи на стъпалата пред една къща на Амстердам със пластмасова чашка за кафе на стъпалото под краката ѝ. Сякаш воден от радар, тръгвам към нея усмихнат и ровичкам из джобовете си за монети. Лицето ѝ е твърде младо и свежо, с цвят, който не е характерен за скитниците. Това прави участта ѝ още по-сърцераздирателна. Разглеждам я много внимателно, докато прекосявам тротоара, за да стигна до стъпалата, на които е седнала с клюмнала глава, загледана в празния си скут. Вдига глава, когато усеща, че съм застанал пред нея. Мерзостта ми се изпарява и в желанието си да предложа нещо мило, нещо обикновено, се навеждам напред с очи, излъчващи съчувствие към тъжното ѝ лице, и пускам долар в стиропорната чашка с пожеланието: "Късмет."

Изведнъж изражението на лицето ѝ се променя и в същия миг забелязвам книгата в скута ѝ – Сартр, после чантата за учебници с надпис "Колумбия", оставена до нея, и накрая – черното кафе в чашката, където плува моята доларова банкнота. Всичко това става за секунди, но пред очите ми минава като на забавен каданс. Тя поглежда първо мен, след това чашката и извиква:

– Ей, да не си откачил, а?

Замръзвам, наведен над чашката, и заеквайки, измърморвам:

– Не знаех... не знаех, че... че е пълна.

Напълно разбит, се отдръпвам, махам на едно такси и докато  пътувам с него към "При Хюбърт", получавам халюцинации – сградите се превръщат в планини и вулкани, улиците стават джунгли, небето застива над тях и преди да изляза от колата, разтърквам очи, за да оправя погледа им.

Обедът придобива характера на постоянна халюцинация, при която сънувам, докато съм още буден.

"При Хари"

– Цветът на чорапите трябва да е същият като на панталона – заявява Тод Хамлин на Рийвс, който слуша внимателно и разбърква кубчетата лед в джина "Бийфийтър" с пръчица за коктейли.

– Кой ти каза бе? – пита Джордж.

– Гледай сега – обяснява Хамлин търпеливо. – Ако си със сиви панталони, трябва и чорапите ти да са сиви. Просто като фасул.

– Чакай, чакай – прекъсвам го. – Ами ако обувките ти са черни?

– Няма значение – отвръща Хамлин и отпива от мартинито си. – Но в такъв случай коланът на панталона трябва да е с цвета на обувките.

– Значи искаш да кажеш, че със сив костюм могат да се носят сиви или черни чорапи? – питам го.

– Ами... да. – Хамлин е малко озадачен. – Мисля, че да. Това ли казах всъщност?

– Виж какво, Хамлин – довършвам го аз, – не съм съгласен за колана, защото е твърде отдалечен от обувките. Мисля, че е по-добре цветът на колана да отговаря на този на панталоните.

– Той има право – обажда се Рийвс.

Тримата – Тод Хамлин, Джордж Рийвс и аз, сме седнали в "При Хари" и часът е малко след шест. Хамлин носи костюм от "Лубиам", страхотна памучна риза на райета от "Бърбери", копринена вратовръзка от "Ресикейо" и колан с фирмения знак на "Ралф Лоран". Рийвс пък е с двуреден костюм "Кристиан Диор", памучна риза, щампована копринена вратовръзка "Клейбърн", кожени обувки "Алън Едмъндс" до глезена с връзки и дупчени бомбета, памучна кърпичка в джобчето на сакото, навярно от "Брукс Брадърс"; на салфетката до питието му лежат чифт тъмни очила "Лафон Пари", а куфарчето "Т. Антъни", което изглежда доста хубаво, е оставил на празен стол край масата, около която седим. Аз съм облечен в раиран пищен костюм, многоцветна раирана риза и кърпичка със  същия десен в горното джобче на сакото – всичко от "Патрик  Обер"; копринената ми вратовръзка на точки е "бил Блас", а очилата със светли стъкла са "Лафон Пари". В средата на масата, заобиколени от чашите с питиета, са поставени компактдисковият уокмен на някой от нас и електронен калкулатор. Рийвс и Хамлин днес излязоха по-рано от службата, за да идат на козметик, и сега изглеждат свежи, със зачервени, но загорели лица, подстригани късо, със зализани назад коси. Темата в тазсутрешното "Шоу на Пати Уинтърс" бе "Рамбовците в реалния живот".

– Какво ще кажеш обаче за жилетките? – обръща се Рийвс към Тод. – Не са ли вече... демоде?

– Не, Джордж – отвръща Хамлин. – Разбира се, че не са.

– Вярно – съгласявам се и аз. – Жилетките никога не са излизали от мода.

– Да, но въпросът е как да се носят? – пита Хамлин.

– Те трябва да са... – започваме едновременно с Рийвс.

– О, извинявай – спира Рийвс. – Давай ти.

– Моля ти се, няма нищо. Ти кажи.

– Не, не, продължавай – настоява той.

– Та значи жилетката трябва да е плътно по тялото и да покрива кръста. Връхчетата отпред трябва да стигат точно над копчето на талията от сакото, за да не се вижда твърде много от жилетката. Иначе костюмът ще изглежда изкуствено стеснен и неудобен, което не е желателно.

– Да-да, взе ми думите от устата – пообъркан промърморва Рийвс.

– Ще пия още едно уиски – обявявам и ставам. – За вас, момчета?

– "Бийфийтър" с лед и лимонов сок – вдига пръст Рийвс.

– Мартини – напомня ми Хамлин.

– Нямате проблеми.

Отивам до бара и докато чакам Фреди да налее питиетата, съзирам някакъв тип – май се казваше Уилям Теодокропополис и бачкаше в "Първа Бостънска", – облечен във вълнено сако на ситно каре и сравнително сносни риза, но с жестока кашмирена връзка от "Пол Стюарт", която придава на костюма му по-добър вид, отколкото всъщност има, да разказва на друг грък, пиещ диетична кока-кола:

– Та слушай де, Стинг бил в "Чернобъл", нали го знаеш онова кръчме, дето го отвориха тия от "Тунела" – пишеше го на шеста страница. Та пристига някой с "Порше 911" и кой мислиш бил в колата? Уитни и...

Връщам се на нашата маса точно когато Рийвс разправя на Хамлин как се подиграва на бездомните по улиците. Щом ги наближавал, вадел долар и им го подавал, но когато ония посягали да го вземат, бързо си го прибирал в джоба и отминавал.

– Страхотен ефект има, да знаеш – убеждава ни той.

– Така се шашват, че половин час не могат да си кажат името.

– Просто... им... отказвай – съветвам го, докато разпределям чашите по масата. – Казваш "не", и толкова.

– Само да казвам "не" ли? – усмихва се Хамлин. – И това помага ли?

– Е, поне при бременните бездомни жени помага – признавам.

– Разбирам, че никога не си използвал този подход при оная двуметрова горила на Чеймбърс – установява Рийвс.

– Нали го знаете оня с лулата?

– Абе някой от вас чувал ли е за тоя клуб "Некение"? – пита Рийвс.

В огледалото срещу мен забелязвам, че на една маса в другия край на заведението седи Пол Оуен с някакъв тип, който прилича на Трент Мур или Роджър Дейли, и с още някакъв, който изглежда като Фредерик Конъл. Дядото на Мур е собственик на компанията, в която работи Пол Оуен. Трент е с вълнен пръскан кариран костюм.

– "Некение" ли? – пита Хамлин. – Какво е това "Некение?"

– Пичове, пичове – прекъсвам го. – Кой е седнал там с Пол Оуен? Не е ли Трент Мур?

– Къде бе? – интересува се Рийвс.

– На онази маса там. Сега стават. Виждаш ли ги?

– Абе това не е ли Мадисън? Ами не, това е Дибъл бе.– Рийвс слага очилата за по-сигурно.

– Не – отсича Хамлин. – Трент Мур е.

– Сигурен ли си? – пита го Рийвс.

Пол Оуен се спира при нас на излизане. Носи очила "Персол"  и куфарче от "Коуч Ледъруеър".

– Здравейте, юнаци – поздравява ни Оуен и ни представя двамата с него. Единият наистина е Трент Мур, другият се казва Пол Дентън.

Рийвс, Хамлин и аз се здрависваме с тях, без да ставаме  прави. Джордж и Тод подхващат разговор с Трент, който е от Лос Анджелис и знае къде се намира "Некепио". Оуен насочва вниманието си към мен и това малко ме притеснява.

– Как си? – пита ме той.

– Бомба! – отвръщам. – А ти?

– О, без грешка – дуе се той. – Как са сметките на "Хоукинс"?

– Ами... – запъвам се, но все пак продължавам – ... горе-долу.

– Така ли? – пита той усмихнат, ала леко загрижен, сключил ръце на гърба. – Много интересно. Значи не вървят идеално?

– Ами... нали знаеш.

– А как е Марша? – интересува се той все още усмихнат, но погледът му се рее из заведението и всъщност отговорът ми не го вълнува чак толкова. – Тя е страхотно момиче.

– О, разбира се – съгласявам се покъртен. – Голям късмет извадих с нея.

– Оуен ме бърка с Маркъс Халбърстам (въпреки че Маркъс ходи със Сесилия Уорнър), но това няма кой знае какво значение ѝ е логично той да се припознае, защото Маркъс също работи в "Пи енд Пи" и всъщност върши същото, което и аз. Освен това и двамата си падаме по костюмите на "Валентино" и очилата с рогови рамки, и двамата ходим при един и същ бръснар в хотел "Пиер", така че грешката е разбираема и не ме обижда. Но този Пол Дентън все зяпа в мен, или по-скоро се опитва да не зяпа в мен, сякаш знае нещо, сякаш не е сигурен дали ме познава, или не, та се чудя не беше ли и той на онази отдавнашна разходка с яхта в една мартенска вечер. Ако е бил, мисля си, няма да е лошо да разбера телефонния му номер и още по-добре – адреса му.

– Е, какво ще кажеш някоя вечер да пийнем заедно? – предлагам на Оуен.

– О, супер! – възкликва той. – Навит съм. Ето визитната ми картичка.

– Благодаря – казвам, оглеждам я отблизо и успокоен от неугледния ѝ вид, я прибирам в джоба на сакото си.

– Може да взема и... Марша?

– Уха, чудно ще си прекараме. Абе някой от вас бил ли е в онова салвадорско бистро на Осемдесет и трета? Защото сега отиваме там да вечеряме.

– Да, тоест не – отговарям. – Но чух, че било доста сносно – усмихвам се леко и отпивам от чашата си.

– И аз така разбрах. – Той поглежда часовника си "Ролекс". – Трент? Дентън? Хайде да тръгваме. След петнайсет минути трябва да сме там.

Казваме си, довиждане", а на път към изхода те се спират при масата на Дибъл и Хамилтън, или поне си мисля, че са Дибъл и Хамилтън. Преди да си тръгнат, Дентън поглежда още веднъж към нашата маса, към мен, и изглежда някак стреснат, сякаш се е сетил откъде ме познава, а това ме изнервя още повече.

– Сметката на "Фишър" – замечтано казва Рийвс.

– О, само това не ми напомняй – предупреждавам го.

– Късмет има това копеле – тъжно отбелязва Хамлин.

– Виждали ли сте гаджето му? – пита Рийвс. – Лори Кенеди? Страхотно парче.

– Знам я – признавам си. – Познавах я де, някога.

– Защо така го казваш? – пита Хамлин заинтригуван. – Защо го казва така, а, Рийвс?

– Защото по едно време ходеше с нея – подхвърля Рийвс.

– Откъде знаеш? – усмихвам се.

– От мацетата, които се опитват да те докопат. – Рийвс, изглежда леко го хвана. – Бейтмън, ти си истински GQ, така си е.

– Благодаря, копеле...

Не съм сигурен дали не ме иронизира, но се чувствам горд от думите му и за да отвлека вниманието им от моята красива персона, скромно отбелязвам:

– Много е смотана.

– Айде стига де, Бейтмън – протестира Хамлин. – Какви ги   говориш?

– Такива – упорствам. – Смотана е.

– И какво от това? Важното е как изглежда. А Лори Кенеди изглежда страхотно, ммм... да я изгризкаш – превъзнася се Хамлин. – Хич не ми ги разправяй тия, че те е интересувало нещо друго в нея.

Ако са с добър характер, значи... нещо не е наред – обажда се Рийвс, малко объркан от собствения си извод.

– Че то ако са с добра душа, пък не стават за чукане – сега Рийвс вдига ръка, сякаш за да подчертае тази мисъл,  дреме ми на оная работа, нали така?

– Добре де, да предположим само, а? Какво, ако имат добра душа? – питам, осъзнавайки колко безнадеждно тъп е въпросът ми.

– Чудесно. Хипотетично – да, за предпочитане е, обаче... подхваща Хамлин.

– Знам, знам – прекъсвам го с усмивка.

– Добри гаджета няма – заявяваме тримата в хор и избухваме в смях.

– Добрият характер – обяснява Рийвс – се изразява в това мацето да има готино тяло, да задоволява всички сексуални изисквания, без да го усуква много-много, и да не си отваря устата за щяло и нещяло.

– Вижте – започва Хамлин, като кима с глава в знак на съгласие, – единствените гаджета, които са с добра душа, които са готини, симпатични или поне малко интелигентни, а може би и талантливи, въпреки че никой не знае какво точно означава това, са грозните.

– Абсолютно вярно – кима Рийвс.

– И то е, защото по някакъв начин трябва да компенсират това, че са външно непривлекателни – заключава Хамлин и се обляга назад.

– Добре де – обаждам се аз, – винаги съм казвал, че мъжете са за това да създават потомство, да продължават рода, нали така?

И двамата кимват.

– И единственият начин това да стане – продължавам, като внимателно подбирам думите си – е да те възбуди някоя жена с готино тяло, но понякога парите и славата...

– Ааа, стига глупости – прекъсва ме Хамлин. – Бейтмън, ти ще се прежалиш ли за Опра Уинфри – богата е, има власт. А ще легнеш ли с Нел Картър – пее на Бродуей, има разкошен глас, но с нея ще го направиш ли, а?

– Чакай – намесва се Рийвс. – Коя е тая Нел Картър?

– Не знам – признавам си, поозадачен от името. – Сигурно държи "При Нел".

– Чуй ме, Бейтмън – продължава Хамлин. – Мацките са на тоя свят само за едно-едничко нещо – да ни го вдигат, както каза ти. Продължаване на рода, нали? Просто е – той изважда от чашата си маслинка и я лапва – като фасул.

След умишлена пауза се обаждам:

– Знаеш ли какво е казал Ед Гейн за жените?

– Ед Гейн ли? – пита някой от тях. – Главният келнер на "Канал бар"?

– Не – отвръщам. – Серийният убиец от Уисконсин през петдесетте. Адски интересен пич.

– Бейтмън, ти все такива неща ровичкаш. – Рийвс се обръща към Хамлин. – Бейтмън все чете разни биографии за Тед Бънди, за Сина на Сам, за Чарли Мансън, ей такива идиотщини.

– Та какво казал Ед? – пита Хамлин заинтригуван.

– Казал, че когато виждал по улицата да върви някое красиво  момиче, си мислел две неща. Едната половина на неговата същност изпитвала желание да я покани на ресторант, да ѝ говори приятни неща, да бъде добър и мил с нея, да се държи прилично – тук спирам и довършвам уискито на една глътка.

– А какво мислела другата му половина? – не издържа Химлин.

– Как ще изглежда главата ѝ, набучена на прът.

Хамлин и Рийвс се споглеждат, после се обръщат към мен, но аз избухвам в смях и те правят същото, макар без особено желание.

– Ей, я да помислим за вечеря – безгрижно сменям темата.

– Какво ще кажете да прескочим до индийския ресторант   в Горен Уест Сайд? – предлага Хамлин.

– Нямам нищо против – съгласявам се.

– Става – казва Рийвс.

– Добре, кой ще се обади да запази маса? – пита Хамлин.

"Шезлонгите"

Кортни Лоурънс ме кани на вечеря в понеделник и предложението ѝ съдържа мъгляв намек за евентуален секс, така че приемам, но част от примамката е, че трябва да изтърпим компанията на двама възпитаници на "Камдън" – Скот и Ан Смайли, в някакъв нов ресторант, избран от тях. Името му е "Шезлонгите" и аз накарах секретарката ми да провери внимателно как стоят работите, та преди да изляза от службата, тя ми представи три различни менюта, които бих могъл да предпочета там. Нещата, които в таксито Кортни ми разказа за Скот и Ан – той работел в рекламна агенция, а тя използвала бащините си пари, за да отваря ресторанти, най-новият от които бил от шейсет и осма година и се намирал в Горен Ийст Сайд, – са почти толкова безинтересни, колкото и подробностите за това как преминал денят ѝ: купила си козметика от "Елизабет Арден" и сребърни кухненски прибори в "Потъри Барн" (всичко това под въздействието на литиеви таблетки), преди да се появи в "При Хари", където пихме набързо по едно-две с Чарлс Мърфи и Ръсти Уебстър, а Кортни си забрави торбата с кухненските прибори под масата. Единственият факт от живота на Скот и Ан, който изобщо ми говори нещо, е, че година след сватбата си осиновили тринайсетгодишно корейче, нарекли го Скот Младши и го изпратили в "Екзитър", където Скот Старши учил четири години, преди да постъпя там.

– Само да не са запазили маса, ще видиш какво ще стане – предупреждавам Кортни в таксито.

– А ти, Патрик, престани да пушлявиш с тази пура – отвръща ми тя бавно-бавно.

– Ей, това не е ли колата на Доналд Тръмп? – посочвам ѝ лимузината, заседнала в съседната колона от задръстването.

– Уф, че си, Патрик. По-добре ще е да млъкнеш – избърборва тя с надебелял език и премрежен поглед от хапчетата.

– Ако искаш да знаеш, в куфарчето си "Ботега Венета" имам уокмен и винаги мога да го извадя и да си го сложа на ушите. А ти няма да е лошо да глътнеш още малко литий. Или да изпиеш една диетична кока-кола. Кофеинът може да те пооправи.

– Искам само да имам дете – промърморва тихо тя, загледана навън. – Само... две... прекрасни... дечица.

– На мен ли говориш или на тоя чифутин? – питам с въздишка, но достатъчно високо, за да ме чуе шофьорът израелец, и както си знаех, Кортни не отговаря нищо.

,Шоуто на Пати Уинтърс" тази сутрин бе на тема " Ппрфюми, червила и гримове". Луис Карутърс, гаджето на Кортни, е във Финикс и ще се върне в Манхатън чак в четвъртък вечерта. Кортни е с вълнено сако и жилетка, вълнена фланелка с къс ръкав и габардинен панталон от " Бил Блас", на ушите ѝ проблясват обеци от кристал и позлатен емайл, изработка "Жерар Йоска", а сатенените ѝ обувки на високи токчета са "Маноло Блахник". Аз нося сако от туид, панталони и памучна риза от магазина за конфекция "Алън Фласър" и копринена вратовръзка "Пол Стюарт". Тази сутрин чаках в спортния клуб двайсет минути на опашка за машината "Стеърмастър". Помахвам ръка на един просяк, застанал на ъгъла на Четирийсет и девета и Осмо авеню, и когато поглежда към мен, му показвам среден пръст.

Разговорът в ресторанта се завърта около новата книга на Елмър Ленард (която не съм чел), кулинарни рецензии (които съм чел), разликата между британския и американския саундтрак на "Клетниците", онова ново салвадорско бистро на ъгъла на Осемдесет и трета и Второ авеню и коя от клюкарските хроники – в "Пост" или в "Нюз", е по-добре списвана. Оказва се, че с Ан имаме обща позната – келнерка от "При Ейбтоун" в Аспен, която изнасилих с флакон от лак за коса по време на ски ваканцията миналата Коледа. Заведението "Шезлонгите" е препълнено с народ, шумът е ужасен заради високия таван, който разваля акустиката, и ако не се лъжа, вечерта започва под звуците на някаква нюейдж версия на White Rabbit на "Джеферсън Еърплейн", която дъни от тонколоните, поставени високо горе в ъглите. Един тип, който ми прилича на Форест Атуотър – със зализана назад руса коса, очила с рамки от червено дърво и костюм "Армани" с тиранти, – седи на една маса с Керълайн Бейкър, завеждаща инвестиционния отдел в "Дрексъл" или нещо подобно. Външният ѝ вид е отчайващ. Май не се е догримирала, костюмът "Ралф Лоран" от туид ѝ стои като амбалажен плик. А масата им е на едно от най-лошите места – най-отпред до бара.

– Нарича се калифорнийска класическа кухня – открехва ме Ан, като се навежда към мен, след като сме поръчали аперитива.

Думите ѝ не могат да увиснат така, без отговор, и тъй като Скот и Кортни обсъждат достойнствата на клюкарската страница в "Пост", с тази задача се нагърбвам аз.

– Искаш да кажеш, че има разлика между това и, да речем, обикновената калифорнийска кухня? – питам внимателно, като премервам всяка дума, и добавям. – Или пък посткалифорнийската кухня?

– Знам, че може да прозвучи превзето, но наистина има разлика. Не много голяма, ала я има.

– Чувал съм за посткалифорнийска кухня – продължавам, като си давам сметка за стила, в който е обзаведен ресторантът: външна камина, колони, фурни за пица на открито и... шезлонги. – Всъщност дори съм я опитвал. Никакви там зеленчуци? Раци в раковини? Хрупкави пръчици от хрян? На прав път ли съм? Между впрочем не са ли ти казвали, че приличаш на прегазена пуйка, увита в съдран пуловер "Ферагамо", за да я занесат на конския доктор? Топени сирена? Зехтин?

– Абсолютно точно – възкликва Ан, явно впечатлена.

– Кортни, ама къде го намери този Патрик? Знае толкова много. А за Луис калифорнийската кухня се свежда само

до половин портокал и италиански сладолед.

Тя изпада в превзет възторг, разсмива се, като ме подканва да се смея с нея. Правя го, но колебливо.

За мезе си поръчах радикио с някакъв доста произволен сос.   Ан и Скот пожелаха рибно рагу с виолетки.

Кортни едва не заспа, когато трябваше да се напрегне да прочете менюто, но преди да се свлече от стола, аз я сграбчих за раменете и я изправих, а Ан поръча за нея нещо елементарно и леко, като пуканки например, каквото  нямаше отбелязано в листа, но тъй като тя се познава с Нодж, готвача, той благоволи да направи изключение... специално и само за Кортни! Скот и Ан държаха много за вечеря да вземем някаква пушена червена риба, специалитет на "Шезлонгите", която за тяхно щастие фигурираше като предястие в едно от трите примерни менюта, препоръчани ми от Джийн. В противен случай и ако пак нстояваха да я поръчам, имаше реална възможност към два часа същата вечер, след "В късната вечер с Дейвид Летърман", да нахлуя в студиото на Скот и Ан със секира и да ги накълцам на парченца, като първо оставя Ан да види как Скот издъхва и кръвта изтича от раните на гърдите му, а после се добера някак до "Екзитър", където да лисна шише сярна киселина върху тъпата физиономия на синчето с дръпнатите очи. Обслужва ни готина келнерка със златисти обувки, обсипани с фалшиви перли. Забравих тази вечер да върна видеокасетите, заради което се псувам наум, докато Скот поръчва две големи бутилки минерална вода "Сан Пелегрино".

– Нарича се калифорнийска класическа кухня – обяснява ми той.

– Какво ще кажете другата седмица да идем заедно в бар "Зевс", а? – предлага Ан на Скот. – Мислиш ли, че трудно ще се уреди маса за петък?

Скот е облечен в кашмирен пуловер "Пол Стюарт" на червени, лилави и черни ивици, торбести кадифени панталони "Ралф Лоран" и кожени мокасини "Коул-Хаан".

– Ами... може би – отговаря неопределено той.

– Страшно ми харесва като идея – заключава Ан, вдига с два пръста виолетка от чинията си и я помирисва, преди да я положи внимателно върху езика си.

Тя е с ръчно плетен мохерен пуловер от "Коос Ван Ден Акер Кутюр", също на червени, виолетови и черни шарки, три четвърти панталони от "Ан Клайн" и велурени обувки с изрязани върхове.

Не готината сервитьорка, а друг келнер идва за втората поръчка питиета.

– "Джей енд Би". Чисто! – изпреварвам всички.

Кортни си поръчва шампанско с лед, което ме хвърля в ужас.

– О, извинявайте – сеща се тя за още нещо, – ще може ли вътре да ми изстискате нещо?

– Какво да ти изстискат? – питам раздразнено. – Пъпеш ли?

Мамка ти, Бейтмън, защо не върна видеокасетите, смотаняк такъв, мисля си.

– Искате да кажете лимон, нали, госпожице? – уточнява келнерът и ми хвърля смразяващ поглед.

– Да, разбира се. Лимон – кима Кортни, която сякаш е потънала в приятен сън.

– Аз ще пия чаша... ммм, "Акация" – обажда се Скот и се обръща към всички ни. – Бяло вино ли да пия? Какво ще кажете? Шардоне? Всъщност рибата върви и с каберне.

– Решавай де – ръчка го Ан развеселена.

– Добре, ще пия... ммм, бяло совиньон – изтърсва накрая Скот.

Келнерът се усмихва смутено.

– Скоти! – изпищява Ан. – Чуваш ли се какво говориш? Бяло совиньон?

– Добре де, майтапя се – ухилва се той. – Ще пия шардоне. "Акация".

– Ама и ти си един – усмихва се Ан с облекчение. – Ще ме умориш от смях.

– За мен шардоне – нарежда Скот на келнера.

– Чудесно – обажда се Кортни и го потупва по ръката.

– Аз ще пия само... – Ан нарочно спира по средата.

– Уф, само една диетична кола.

Скот вдига очи от хапката ръжен хляб, която топи в малка метална купичка със зехтин.

– На безалкохолна диета ли си тази вечер?

– Да – усмихва се тя закачливо. Но защо ли? Когато на никой не му пука. – Нещо не ми се пие.

– Дори чаша шардоне? – пита Скот. – Ами бяло совиньон?

– Утре в девет сутринта съм на аеробика – обяснява тя не особено убедително. – И наистина не трябва да прекалявам.

– Ами тогава и аз не искам нищо – заявява Скот раз- очарован. – В осем трябва да съм в "Ексклузив".

– А къде няма да съм утре в осем? Хайде, познайте! – казвам аз.

– Недей, скъпи. Знам колко много обичаш "Акация".

Ан се пресяга и стисва ръката на Скот.

– Ааа, не може, съкровище, ще си карам цяла вечер на "Пелегрино" – упорства Скот.

През цялото време потупвам с пръсти по масата и си мърморя под носа: "Писна ми, писна ми, писна ми." Кортни е притворила очи и диша дълбоко.

– Добре де. Ще рискувам – обявява накрая Ан. – Ще пия диетична кола с ром.

Скот въздъхва и се усмихва истински зарадван.

– Така те искам.

– Нали диетичната кола е без кофеин? – обръща се тя към келнера.

– Я ме чуй – намесвам се. – По-добре си вземи диетично пепси.

– Така ли? Защо?

– Вместо диетична кола поръчай диетично пепси – обяснявам ѝ. – По-хубаво е. По-газирано е. По-приятно е на вкус. Смесва се по-добре с рома и има по-ниско съдържание на калий.

Келнерът, Скот, Ан и дори Кортни ме зяпват, сякаш съм направил някакво диаболично, апокалиптично съждение, разбил съм непоклатим мит или съм нарушил тържествена клетва, та чак ми се струва, че целият ресторант се смълчава и затаява дъх. Снощи взех да гледам видеокасета с филм, който се казва "В задника на Лидия", и на две хапчета "Халсион" и диетична пепсикола наблюдавах как Лидия – светлоруса мацка със загоряло тяло, разкошно дупе и големи, заоблени цици – прави минет на един тип с огромен член, докато друга русокоса красавица с идеално подстригана руса "катеричка" работи здраво с езика си върху клитора и сфинктера ѝ и накрая вкарва в задника и мазен сребрист вибратор и го задейства, като продължава да смуче путката ѝ, а онзи с големия се изпразва върху лицето на Лидия, която е лапнала топките му и изиграва доста автентичен силен оргазъм, и тогава другата минава отпред и облизва лицето ѝ, след което ѝ подава вибратора в устата. Миналия вторник излезе новият албум на Стивън Бишъп и вчера от магазина на "Тауър Рекърдс" си купих компактдиска, касетата и грамофонната плоча, защото исках да ги имам и трите.

– Слушай – нарушавам най-после мълчанието с разтреперан от вълнение глас, – поръчай си каквото искаш, но аз ти препоръчвам пепси.

Свеждам надолу поглед към синята платнена салфетка в скута ми, в ъгъла на която е избродирано името на ресторанта, и за миг имам чувството, че ще заплача, брадичката ми се тресе, а в гърлото ми е заседнала буца.

Кортни се пресяга, докосва китката ми и ме успокоява, галейки "Ролекс"-а ми.

– Няма нищо, Патрик. Всичко е...

Остра болка в областта на черния дроб поглъща надигащото се у мен вълнение и аз се изпъвам на стола си, стреснат, объркан. Келнерът изчезва, тогава Ан пита дали сме посетили новата изложба на Дейвид Оника и това ме успокоява.

Оказва се, че не сме знаели за изложбата, но за да не ме помислят за фукльо, като кажа, че имам негова картина, подритвам леко Кортни под масата. Това я изтръгва от литиевия унес и тя автоматично избърборва:

– Патрик има картина на Оника. Честно.

Усмихвам се доволен и отпивам от уискито.

– О, това е чудесно, Патрик – поздравява ме Ан.

– Наистина ли? – пита Скот. – Ама неговите картини не са ли скъпички?

– Ами... какво да ти кажа... – Пак отпивам от чашата, за да преодолея внезапното объркване, какво да му кажа? – Е, не много.

Кортни въздъхва в очакване на нов ритник под масата.

– Патрик я купи за двайсет хиляди – обажда се тя с огромна досада в гласа и си взима филийка от топлия ръжен хляб.

Хвърлям ѝ кисел поглед и едва се сдържам да не изсъскам.

– Ааа, не си разбрала добре, Кортни, изръсих се цели петдесет бона.

Тя бавно вдига очи от ръжената топчица хляб, която мачка между пръстите си, и ме поглежда с такава злоба, че ми иде да се скрия под масата, но това не е достатъчно за да ме накара да призная пред Ан и Скот, че всъщност картината струваше само дванайсет бона. Все пак застрашителният ѝ поглед – въпреки че това можеше да мине като шик за неодобрение на колоните, венецианските абажури или вазите с лалета на барплота – ме стресва доста и решавам да спестя подробностите около покупката. Всичко ми е ясно, очите ѝ казват следното: "Още едно подритване под масата, и ще ти бутна на кукуво лято."

– Струва ми се, че е... – започва Ан и аз затаявам дъх – ... че е много евтино.

– Така е. Обаче имах невероятен късмет при сделката.

– И все пак, петдесет хиляди? – подозрително пита Скот.

– Мисля, че в картините му... има една умишлено търсена пародия на повърхностното изкуство. – Спирам, за да си припомня една оценка от рецензия в списание "Ню Йорк". – Умишлено търсена...

– Кортни, Луис няма ли такава картина? – прекъсва ме Ан и потупва ръката на Кортни. – Кортни?

– Какво... да има... Луис?

Кортни тръсва глава, за да очисти мислите си, и отваря широко полупритворените си очи.

– Кой е Луис? – пита Скот и маха на келнерката да вдигне от масата маслото, което преди малко остави един сервитьор. Ама че светски лъв.

Вместо Кортни отговаря Ан.

– Нейният приятел – уточнява тя, като вижда, че Кортни гузно гледа към мен за помощ.

– Той къде е? – пита Скот.

– В Тексас – отговарям бързо. – По работа някъде из Финикс.

– Не бе. Исках да кажа къде работи.

– В "Ротшилд", нали?

Ан понечва да погледне Кортни за потвърждение, но се обръща към мен.

– Не. В "Пи енд Пи" е – казвам. – Може да се каже, че работим заедно.

– Той не ходеше ли по едно време със Саманта Стивънс? – пита Ан.

– Не – отговаря Кортни. – Просто някой ги снимал заедно и снимката се появи в W.

Удрям на екс уискито още щом пристига и махвам с ръка за още едно, като си мисля, че Кортни е голяма сладурана, но никакъв секс не си струва тази вечеря. Темите на разговора бясно се сменят, докато оглеждам едно страхотно парче в другия край на ресторанта – руса, с огромни цици, тясна рокля и обувки от сатен със златисти върхове. Тогава Скот започва да ми разправя за новия си компактдиск, а Ан пълни главата на съвсем отнесената Кортни с някакви глупости за кейк от оризово брашно с ниско съдържание на калий, за пресните плодове и за музиката в стил "нюейдж", по-специално за групата "Манхатън Стиймролър".

– Купихме си "Айва" – превъзнася се Скот. – Ако знаеш  само какъв звук вади – направо фантастичен!

Той дори притваря очи от удоволствие и дъвче в унес ръжен хляб.

– Знаеш ли, Скоти, "Айва" не е лоша марка. – "Ама че заблуден глупак е този Скоти", мисля си. – Само че най-добрата е "Сансуи". Имам такава и знам.

– Аз пък мислех, че "Айва" е най-добрата.

Скот изглежда озадачен, но не е угрижен толкова, че да ми стане кеф.

– Лъжеш се, Скот – дразня го. – "Айва" имат ли дистанционно  управление?

– Да.

– А компютърна настройка?

– Ъхъ.

Голям кретен е този Скоти.

– Снабдена ли е системата с въртяща се масичка с месингов плот?

– Естествено.

Как само лъже това копеле!

– Машината ти има ли... допълнителен тунер?

– Разбира се – упорства той и свива рамене.

– Сигурен ли си? – питам. – Я си помисли.

– Да. Май че има – отвръща той, без да се замисля, но ръката му трепери, когато посяга за още ръжен хляб.

– Какви са ти тонколоните?

– Дървени "Дънтек".

– Жалко, братче. Трябва да си вземеш тонколони "Инфинити IRS V". Или...

– Чакай, чакай – прекъсва ме той. – Не съм чувал за такива тонколони.

– Точно затова ти казвам. Ако нямаш такива, по-добре да си слушаш уокмена.

– Какъв е диапазонът на ниските им честоти? – пита той подозрително.

– Суперниски петнайсет херца – измърквам тихо, като наблягам на всяка дума.

Това за известно време му запушва устата. Ан продължава да дърдори за диетична замразена сметана и за някакво сладко. Опъвам се назад, доволен, че съм поставил Скот на място, но той бързо се окопитва.

– Както и да е – заявява така, сякаш няма значение, че уредбата му е скапана, – купихме днес новия албум на Фил Колинс. Да знаете само как звучи Groovy kind of low на компактдиск.

– Да, мисля, че това е най-хубавата му песен досега – съгласявам се.

Всичко това е дрън-дрън, но след като най-после намираме общо становище по нещо, пристига и рибният специалитет, който изглежда ужасно. Кортни се извинява, че ще отскочи до тоалетната, но понеже не се връща цели трийсет минути, тръгвам да я търся и я намирам заспала на едно канапе до гардероба.

В апартамента си след това тя лежи гола по гръб с широко разтворени крака – загорели, мускулести и тренирани, а аз съм заровил лице между тях и откакто съм започнал да я лижа и смуча, се изпразни два пъти. Путката ѝ е опъната и влажна, с пръстите на едната си ръка я разтварям широко, а с другата поддържам ерекцията си. Повдигам задника ѝ, за да вкарам езика си в нея, но тя не ми разрешава. Вдигам глава и посягам към античното нощно шкафче за презерватива, който лежи в пепелника от "Палио" между халогенната лампа "Тенсър" и керамичната урна "Д'Оро". С влажни, лепкави пръсти поднасям опаковката до устата си и я разкъсвам със зъби, после го надявам бързо и лесно.

– Чукай ме – стене Кортни.

Свива краката си и ги разтваря още повече, заровила ръка между тях, кара ме да оближа пръстите ѝ, дългите, червени нокти, които блестят на уличното осветление, проникващо през щорите "Стюарт Хол". Мазни са и имат сладникав вкус, а тя ги търка в устните ми и езика ми, докато изсъхнат.

– Добре – отвръщам и лягам върху нея, вкарвам леко члена си, целувам я силно по устните и започвам да правя бързи  дълбоки тласъци.

Тазът ми се движи сам, подгонен от желанието, и вече усещам  как оргазмът се заражда в ташаците ми, тръгва напред в члена ми, втвърден до болка... И тогава, насред целувка, вдигам глава и оставям езика ѝ да увисне навън и да облизва набъбналите ѝ устни. Продължавам да се клатя, но по-леко, защото разбирам, че... нещо... не е... в ред, ала не се сещам какво... Вторачвам се в полупразната бутилка вода "Евиан" на нощното шкафче и изведнъж подскачам  и излизам от нея.

– Мамка му!

– Какво има? – пъшка Кортни. – Забрави ли нещо?

Без да  ѝ отговоря, скачам от леглото и препъвайки се в мебелите, влизам в банята, като се опитвам да сваля презерватива , но той се запъва по средата. Докато го измъквам и едновременно с това търся ключа за лампата, стъпвам, без да искам, върху кантарчето и си удрям палеца на крака, но след куп псувни успявам да запаля осветлението и отварям шкафа-аптечка.

– Патрик, какво правиш бе? – провиква се тя от спалнята.

– Търся разтворимото противозачатъчно масло – отвръщам ѝ. – Ти какво си мислиш? Че търся баба си?

– Ама че работа – крещи тя. – Не си ли беше сложил от него?

– Кортни – викам, забелязвайки малка драскотина от бръснач над устната си. – Къде е? Кажи!

– Нищо не чувам, Патрик – провиква се тя.

– Тоя Луис ползва ужасни одеколони – мърморя си, докато разглеждам и подушвам едно шише "Пако Рабан".

– Какво казваш? – провиква се пак тя.

– Разтворимото противозачатъчно масло – извиквам към спалнята и се оглеждам в огледалото.

Търся лепенка в шкафчето, за да покрия порязаното място.

– Защо питаш къде е? Не беше ли у теб?

– Абе къде е проклетото разтворимо противозачатъчно масло? – крещя вече нервиран. – Разтворимото! Противозачатъчно! Масло!

Слагам тънка лепенка върху резката на устната си и започвам да реша косата си назад.

– На горния рафт. Мисля, че там беше.

Докато ровичкам из шкафа, забелязвам колко обикновена е ваната ѝ и извиквам:

– Кортни, трябва да се стегнеш и да облицоваш с мрамор ваната или да смениш крановете. Чуваш ли? Кортни?

Тя отговаря след дълго мълчание:

– Да... Патрик. Чух.

Най-после намирам тубичката зад един буркан на горния рафт и преди членът ми да е спаднал съвсем, намазвам върха на презерватива отвътре и го надявам отново. Връщам се в спалнята и скоквам на леглото.

– Това не е трамплин, Патрик – сгълчава ме тя.

Но без да ѝ обръщам внимание, се намествам върху нея, вкарвам ѝ го и Кортни веднага влиза в ритъм с моите тласъци, облизва пръста си и започва да търка клитора си. Изправен над нея, виждам как членът ми влиза и излиза от вагината ѝ.

– Чакай – изпъшква тя.

– Какво има? – стена учуден, защото вече почти бях накрая.

– Луис е жалък галфон – промърморва тя задъхано и се опитва да ме отблъсне.

– Да – съгласявам се, навеждам се над нея и завирам език в ухото ѝ. – Луис е жалък галфон.

И насърчен от презрителното ѝ отношение към нейното гадже, ускорявам тласъците, усещайки, че скоро ще се изпразня.

– Не бе, идиот такъв – стене тя. – Имаш ли малък балон, те питам. А не казвам, че Луис е жалък галфон. Остави ли празно балонче отпред на презерватива? Излизай сега.

– Какво, какво?

– Излизай.

Тя започва да ме блъска.

– Няма да стане – заявявам и се навеждам да целуна малките ѝ зърна, кацнали на върха на твърдите и големи цици.

– Вади  го бе, мамка ти мръсна!

– Кортни, какво ти става? – изръмжавам и спирам клатенето.

Изправям се над нея, а членът ми наполовина остава вътре. Тя се издърпва нагоре към таблата на леглото и той излиза целият.

– Презервативът си има отпред балонче.

– Запали лампата! – нарежда ми тя и се опитва да се изправи.

– О, писна ми. Отивам си.

– Патрик – настоява тя, – запали лампата!

Пресягам се и включвам халогенната нощна лампа "Тенсър".

– Ето, виж, има си място отпред. Доволна ли си?

– Свали го – нарежда ми тя.

– Защо? – недоумявам.

–Защото трябва да оставиш сантиметър и половина празно място отпред – заявява ми тя и покрива гърдите и със завивката "Хермес", – за да може да устои на еякулацията!

– Разкарвам се оттук, да знаеш – заплашвам, но не помръдвам. – Къде са ти литиевите хапчета?

Тя захлупва главата си с възглавница, измърморва нещо и се свива одве. Май започва да плаче.

– Къде са ти хапчетата, Кортни? – питам я съвсем спокойно. – Трябва да глътнеш едно-две.

Изпод възглавницата се чува някакво неясно мънкане, и  тя клати отрицателно глава.

– Какво? Какво казваш де? – питам с престорена учтивост, а с едната си ръка леко подрусвам члена си, за да стане твърд.

– Къде са, кажи!

Изпод възглавницата обаче идват само хлипове, едва-едва доловими.

– Плачеш и колкото и ясно да говориш, нищо не мога да разбера. – Опитвам се да вдигна възглавницата от главата ѝ. – Хайде, говори де!

Тя отново измънква нещо неразбираемо.

– Кортни – предупреждавам я вече съвсем ядосан, ако е истина това, което ми се стори да казваш, а именно че литият ти е в картонена кутия от "Замразена наслада" в камерата на хладилника до зеленчуците и е всъщност сорбе – тук не издържам, започвам да крещя, – ще те убия, ако е вярно, да знаеш! Сорбе ли е? Казвай де, на сорбе ли ти е литият?

Накрая махвам възглавницата и я зашлевявам здраво през лицето.

– Да не мислиш, че страшно ме възбуждаш с непредпазливия си секс? – изкрещява ми тя в отговор.

– О, не. Изобщо не си струва да се разправям с теб – измърморвам и дръпвам презерватива малко напред. – И за какво е това, Кортни? А? Я ми кажи! – Шляпвам я още веднъж по лицето, но лекичко. – Защо се оставя празен отпред? За да издържал на еякулацията!

– Ако на тебе не ти пука, то си е твоя работа! – Хлиповете ѝ са на път да преминат в истерия. – Предстои ми повишение. През август отивам в Барбадос. И нямам намерение да си провалям плановете заради някакъв скъсан презерватив! – Сълзите я задавят и започва да кашля. – Искам да си сложа бикините. Онези "Норма Камали", които си купих от "Бергдорф".

Сграбчвам главата ѝ с две ръце и я навеждам да види члена ми с провисналия отпред презерватив.

– Ето! Доволна ли си? Курво мръсна! Доволна ли си? Кажи!

Без дори да отвори очи, тя само проплаква.

– О, свършвай по-бързо, хайде.

Грубо намърдвам члена си в нея и без протакане стигам до оргазъм, който е толкова мижав, че едва-едва го усещам. Стенанията на разочарование тя взима за израз на удоволствие и веднага се раздвижва изпод мен и протяга ръка, за да се разтрие между краката за още, но моят омекна почти веднага – всъщност още с изпразването – и ако остана в нея, това ще я възбуди отново, затова прихващам с два пръста основата на презерватива и буквално изпадам  от нея. Двайсетина минути лежим всеки в своята част на леглото. Кортни се тюхка нещо за Луис и за сребърните прибори, които е забравила в "При Хари". Накрая се опитва да ми духа.

– Искам пак да те чукам, но без презерватив, защото не усещам почти нищо – казвам ѝ.

– Без презерватив пък изобщо нищо няма да усетиш – отвръща ми тя лениво, отлепяйки устни от омекналия ми и увиснал член.

Заседание

Секретарката ми Джийн, дето е влюбена в мен, влиза в кабинета ми, без да е позвънила предварително, и ми съобщава, че в единайсет има много важно заседание на компанията, на което трябва да присъствам. Седя си зад бюрото "Палацети" със стъклен плот и зяпам в монитора на компютъра, надянал специалните очила. Дъвча "Нюприн", за да залича махмурлука от снощната кокаинова оргия, започнала съвсем невинно в "Шаут" с Чарлс Хамилтън, Ендрю Спенсър и Крис Стафърд, продължила в "Принстън Клуб" и "Баркадия", и завършила в три и половина в "При Нел". И въпреки че, докато се киснех сутринта във ваната и избивах клин с "Блъди Мери" подир четиричасов безпаметен и потен сън, се сетих, че имам заседание, мисълта, изглежда, ми е изхвърчала от главата в таксито по пътя към службата. Джийн е с червено сако от коприна и трикотажна пола от изкуствена материя, обула е червени кожени обувки "Сюзън Бенис Уорън Едуардс", на ушите ѝ висят позлатени обеци от "Робърт Лий Морис". Стои пред мен с папка в ръка и не подозира как ме цепи главата.

Почти минута се правя, че не я забелязвам, накрая свалям очилата и си прочиствам гърлото.

– Да? Друго има ли, Джийн?

– Днес май не сме в настроение. – Тя се усмихва, оставя папката на бюрото и не помръдва, сякаш очаква да я позабавлявам с историйки от предната вечер.

– Да, глупачке. Не съм на кеф – изсъсквам, грабвам папката и я мушвам в най-горното чекмедже.

Тя ме гледа с недоумение, накрая унило съобщава:

– Обадиха се Тед Мадисън и Джеймс Бейкър. Ще те чакат в шест във "Флейтите".

Въздъхвам и ѝ се усмихвам.

– Е, какво ще им отговориш?

– Не знам.

– Джийн – изправям се и я побутвам към вратата, – какво... ще им... кажеш, а?

Трябва ѝ известно време да се сети, но все пак накрая предпазливо налучква отговора.

– Ами... отрязвам... ги?

– Ами... отрязваш... ги, естествено – кимам утвърдително, изтиквам я навън и тръшвам вратата.

Преди да изляза от кабинета за срещата, лапвам два валиума и ги преглъщам с малко "Перие", после почиствам лицето си с ароматизирана кърпичка и с памук нанасям по него гел против изпотяване. Облечен съм във вълнен костюм и раирана памучна риза от "Ив Сен Лоран", сложил съм копринена вратовръзка "Армани", а новите ми черни обувки са "Ферагамо". Изплаквам зъбите си, но когато и издухвам носа си, слузесто кърваво петно изцапва носната ми кърпа "Хермес" за четирийсет и пет долара, която за жалост не ми е подарък. Напоследък обаче пия почти по двайсет литра вода "Евиан" в денонощието и ходя редовно на слънчеви бани, така че един гуляй не може да развали гладката ми кожа и цвета ѝ. Тенът ѝ си е отличен. Три капки "Визин" почистват очите. Торбичка с лед опъва лицето. С една дума: изглеждам страхотно, а се чувствам като  парцал.

На всичко отгоре пристигам първи в заседателната зала. Луис Карутърс е втори, влиза малко след мен, подтичвайки като кутре, и сяда на съседен стол, което означава, че трябва да сваля слушалките на уокмена. Сложил си е вълнено карирано спортно сако, вълнени панталони, памучна риза "Хюго Бос" и шарена вратовръзка. Панталоните му са май от "Брукс Брадърс". Започва да ми разправя за някакъв ресторант във Финикс – "Пророците", за който наистина ми е интересно да чуя, но не от Луис Карутърс. Все пак се справям, нали съм глътнал десет грама валиум. Тази сутрин в "Шоуто на Пати Уинтърс" бяха поканили потомци на хора от групата на Донър[11].

– Както можеше да се очаква, клиентите се оказаха абсолютни селяндури – разказва Луис. – Искаха да ме замъкнат на някаква местна постановка на "Клетниците",  която вече съм гледал в Лондон, но...

– Имаше ли проблеми със запазването на маса в "Пророците"? – прекъсвам го.

– Не, никакви. Вечеряхме късно.

– Какво вечеряхте?

– Ами аз ядох варени стриди, лоте и орехова торта.

– Чувал съм, че там правят добро лоте – промърморвам повече на себе си.

– Клиентът ни си поръча бяло сирене "Буден", печено пиле и кейк с извара.

– Кейк с извара ли? – питам, объркан от тази необичайна комбинация. – С какви плодове и с какъв сос поднесоха печеното пиле? Как беше нарязано?

– С никакви, Патрик – стъписва се той. – Просто си беше... печено пиле.

– А кейкът топъл ли беше? Не беше ли кейк със сирене "Рикота"? С извара от мляко? Имаше ли в него подправки?

– Ами... нормален кейк – отвръща той и добавя: Патрик, изпотил си се.

– Тя какво яде? – питам, без да обръщам внимание на забележката му. – Гаджето на клиента де.

– Аа, тя си поръча селска салата, миди и лимонова торта.

– Мидите на скара ли ги правят? Какъв вид са – "сашими", "севиш"? Или ги пекат във фурна, а?

– Не, Патрик – отговаря Луис. – Просто задушени вън фурна.

В заседателната зала настъпва тишина, докато размишлявам върху отговора му.

– А какво означава задушени във фурна, Луис?

– Не знам. Предполагам, че ги слагат в... тава или в нещо друго...

– Какво пихте?

– Бяло совиньон, реколта осемдесет и пета. Йорданско. Две бутилки.

– С кола под наем ли се движеше из Финикс?

– Да. Разкошно черно БМВ.

– Жестоко – промърморвам и се сещам как снощи по едно време съвсем се бях отцепил – по устата ми имаше пяна, а в главата ми се въртяха само насекоми и гълъбови курешки. Пяна по устата и гълъбови курешки.

– Финикс. Джанет Лий беше от Финикс... – Спирам за миг,  преди да продължа. – Намушкаха я с нож под душа. Много тъжна сцена. Кръвта ѝ изглеждала като изкуствена.

– Слушай, Патрик. – Луис притиска свития ми юмрук с кърпичката си и пръстите ми се разхлабват. – Другата

седмица ще вечеряме с Дибъл в "Йейл Клуб". Искаш ли да дойдеш с нас?

– Разбира се.

Мисля си за краката на Кортни – разтворени и обвити около главата ми, а лицето на Луис за миг ми заприличва на горещо влагалище. Това ме плаши ужасно и докато попивам потта от веждите си, измънквам:

– Хубав ти е костюмът, Луис.

Чудя се тази пък глупост откъде ми хрумна. Той свежда поглед, изчервява се като засрамена девица и хваща с две ръце реверите си.

– Благодаря, Пат. И ти изглеждаш страхотно, както винаги.

Посяга към вратовръзката ми, но успявам да хвана ръката му, преди да я е докоснал.

– Комплиментът ти ми стига.

Влиза Рийд Томпсън, облечен във вълнен кариран костюм, двуредно сако, раирана памучна риза и копринена вратовръзка, всичко от "Армани", плюс сини памучни чорапи "Интъруовън" и черни обувки "Ферагамо" с бомбета, също като моите. Едната му ръка с безупречен маникюр стиска "Уолстрийт джърнъл", а през другата небрежно е  прехвърлил палто "Бил Кайзерман" от туид. Той кима и  сяда срещу нас. Малко след него пристига Ход Бродърик облечен в раирано сако и раирана риза с широка яка, всичко, включително копринената вратовръзка от – "Поло". Следващият е Макдърмот. Носи тазседмичния брой на списание "Ню Йорк" и сутрешния "Файнаншъл Таймс". Сложил си е очила "Оливър Пийпълс" с рамки от екзотично червено дърво, вълнен костюм на ситно черно-бяло каре, раирана памучна риза с отворена яка и копринена вратовръзка на едри шарки – дизайн и изработка на"Джон Рейли".

Повдигам вежди и се усмихвам на Макдърмот, който навъсено сяда от другата ми страна. Пуска една въздишка и мълчаливо се зачита във вестника. Не казва нито "добро утро", нито "здрасти" и явно е ядосан. Подозирам, че това има някаква връзка с мен. Усещам, че Луис иска да каже нещо, затова избързвам и се обръщам към Макдърмот.

– Ей, Макдърмот, какво ти е? Да не би да си чакал сутринта двайсет минути за "Стеърмастър" в спортни и клуб?

– Кой ти каза, че ми има нещо? – сумти той и разгръща"Файнаншъл Таймс".

– Виж какво – започвам, като се навеждам към него. – Вече ти се извиних за оная вечер, когато ти се разкрещях за пицата в "Пастелите".

– Кой ти каза, че е заради това?

– Мисля, че се разбрахме по този въпрос – прошепвам, сложил ръка върху страничната облегалка на столи му. Пускам и една усмивка на Томпсън отсреща. – Съжалявам, че обидих качеството на пиците в "Пастелите"! Доволен ли си?

– Кой ти каза, че е заради това? – повтаря той въпроса си.

– Тогава за какво, Макдърмот? – питам шепнешком, защото усещам зад гърба си раздвижване. Броя до три, обръщам се рязко и сбарвам Луис, наведен към мен с наострени уши. Той осъзнава, че е хванат да подслушва, и се свива гузен в стола си. – Ставаш смешен, Макдърмот. Може ли такова нещо? Да ми се сърдиш още само защото мисия, че пиците в "Пастелите" са... хрупкави?

– Трошливи – напомня ми той със сърдит поглед. – Думата, която употреби, бе "трошливи".

– Извинявай, обаче съм прав. Трошливи са. Не чете ли мнението в "Таймс"?

– Я виж това. – Той изважда от вътрешния си джоб ксерокопие на вестникарска статия. – Специално за теб съм я  снимал, за да видиш, че не си прав. Прочети я внимателно.

– Какво е това? – питам, докато разгръщам сгънатия вестник.

– Материалче за твоя герой Доналд Тръмп – ухилва се Макдърморт.

– А, да – казвам зарадван. – Как ли съм го пропуснал?

– И виж... – Макдърмот шари с пръст по страницата и го забива в последния абзац, който е оградил с червен химикал. – Къде според Доналд Тръмп правят най-хубава пица в  цял Манхатън?

– Чакай да прочета – въздъхвам и отблъсквам ръката му. Може да си се объркал нещо. Леле, каква скапана снимка са сложили.

– Бейтмън! Виж хубаво. Оградил съм ти го.

Преструвам се, че чета шибаната статия, а всъщност се опитвам да овладея гнева си. Накрая му връщам листчето и го питам  с възможно най-пренебрежителния тон:

– И какво от това? Кажи де, Макдърмот? Защо ми я показваш?

– Искам да знам какво ти е мнението за пиците в "Пастелите" сега – хитро подмята той.

– Ами – започвам колебливо, като преценявам всяка дума –  мисля, че тия дни трябва пак да ида там и да ги опитам... Просто последния път бяха малко...

– Трошливи? – помага ми Макдърмот.

– Да – свивам рамене. – Трошливи бяха.

– Ъхъ – злорадства той.

– Виж какво, щом Дони одобрява как правят пиците в "Пастелите" – заявявам без желание и с тъпа въздишка, – значи и за мен са добри.

Макдърмот сияе от победата си.

В залата преброявам три вратовръзки от копринен креп, една копринена "Версаче", две от копринен фулар, една японска "Кендзо" и две от свилен жакард. От костюмите из въздуха се носят и смесват ухания на "Сириус", "Тоскани", "Армани", "Обсешън", "Поло", "Грей Фланъл" и дори "Антей", като всички те заедно образуват един общ, студен и противен парфюм.

– Обаче не се извинявам – предупреждавам Макдърмот.

– Ти вече го направи – припомня ми той.

Влиза Пол Оуен, облечен в кашмирено спортно сако с едно копче, вълнени панталони и риза от "Роналдъе Шамаск", но това, което наистина ме впечатлява, е вратовръзката – на сини, черни, червени и жълти широки ивици от "Ендрю Феца", дизайн "Занзара". Карутърс също е поразен и се навежда към мен, за да подхвърли:

– Дали не носи и войнишки колан, а?

Като вижда, че нямам намерение да му отговарям, се пресяга, взема от средата на масата един от броевете на "Спортс Илюстрейтид" и се вглъбява в някаква статия за плувните олимпийски спортове.

– Здравей, Халбърстам – поздравява Оуен, минавайки край нас.

– Здрасти, Оуен – отговарям му и не мога да скрия възхищението си от начина, по който е подстригал и сресал назад косата си.

Този равен и прецизен път... направо ме убива и си от- белязвам наум, че трябва да го попитам какви препарати използва за поддържане на косата. Прехвърлям мислено няколко възможни марки и се спирам на "Тен Екс".

Пристига Грег Макбрайд, който спира за миг зад стола ми.

– Гледа ли шоуто на Уинтърс? Ташак! Пълен ташак!

Двамата си правим знак с вдигнат палец и той сяда между Дибъл и Лойд. Те пък кога са цъфнали, не ми е ясно.

Кевин Форест влиза с Чарлс Мърфи и му разправя как "Фелиша оплеска цялата работа..."

Дори не се заглеждам в облеклото им. Но погледът ми и остава закован  в копчетата за ръкавели на Мърфи, имитации на очи на кукумявка от синкаво проблясващ кристал.

Видеотека и "Д'агостино"

Шляя се из "Видео Вижън" – видеотеката, която се намира в близост до апартамента ми в Горен Уест Сайд, и отпивам диетична пепсикола от консервена кутия, а в слушалките на уокмена "Сони" звучи новият албум на Кристофър Крос. След работа поиграх малко минитенис с Монтгомъри, после си направих азиатски масаж и пийнах едно-две уискита с Джеси Лойд, Джейми Конуей и Кевин Форест в "При Ръждивия" на Седемдесет и трета улица. Тази вечер съм облякъл ново вълнено палто "Унгаро", в ръката си нося куфарчето "Ботега Венета" и чадър от "Жорж Гаспар".

Във видеотеката има повече хора от обикновено. Твърде много са семейните двойки около мен, което ме притеснява и възпира да взема за гледане "Тя в мъжкия изправителен интернат" и "Путката на Джинджър". Освен това преди малко в сектора за филми на ужасите се сблъсках с Робърт Ейлс от "Първа Бостънска", или поне ми се стори, че е той. Подминавайки ме, оня измърмори едно "Здрасти, Макдоналд". В ръцете си с прекрасен маникюр държеше касети с "Петък тринайсети, седма серия" и някакъв документален филм за абортите. За миг зърнах часовника му, който ми се стори имитация на златен "Ролекс".

Тъй като явно не може и дума да става да взема някакво порно, забивам се в сектора за комедии и си избирам един филм на Уди Алън. Но това не ме задоволява. Трябва ми нещо друго. Минавам през раздела за рокмузика – нищо интересно, и попадам при комедиите на ужаса – същото положение. Това ме изнервя. Мамка му, има толкова много филми, от които мога да избирам. Скривам се зад едно табло, рекламиращо новоизлязла комедия с Дан Айкройд, и лапвам два петмилиграмови валиума, които преглъщам с пепси-колата. После, като по команда, сякаш съм програмиран, посягам към "Двойно тяло" – филм, който съм взимал  под наем трийсет и седем пъти, и се отправям към касата, а там чакам двайсет минути да ме обслужи едно трътлесто момиче с накъдрена коса и поне с пет килограма над нормалното тегло. Навлякла е и широк пуловер (куча марка, явно купен от магазин за конфекция), вероятно за да прикрие липсата на цици. Виж, очите ѝ са наистина красиви, обаче какво ме грее това? Най-после идва моят ред. Подавам ѝ празните кутии.

– Това ли е всичко? – пита тя и взема абонаментната карта от ръката ми, на която съм нахлузил черна кожена ръкавица от "Марио Валентина".

Годишният ми абонамент за тази видеотека е само двеста и петдесет долара.

– Имате ли някой филм с Джейми Герц? – осведомявам се и се опитвам да уловя погледа ѝ.

– Моля? – пита тя разсеяно.

– Някой филм с Джейми Герц?

– Кой? – Тя вкарва някакви данни в компютъра и пита, без да ме поглежда. – За колко вечери?

– Три – отвръщам. – Не знаете ли коя е Джейми Герц?

– Н я знам – почти с въздишка си признава тя.

– Актриса е.

– Не се сещам коя е.

Тонът ѝ ми дава да разбера, че ставам досаден. Тя работи  във видеотека и това е такава престижна професия, че може да се държи курвенски с когото си иска, нали така! Какво ли бих могъл да направя с тялото ѝ, ако имах чук, какви ли думи можех да издера по него с трошачка за лед? Тя подава кутиите на един тип зад нея и аз се правя, че не забелязвам ужаса му от факта, че това съм пак аз и че пак вземам "Двойно тяло". Той влиза през една сводеста врата навътре в магазина, за да намери касетите.

– Ами виждали сте я – усмихвам ѝ се приятелски. – В рекламите за диетична кока-кола. Гледали сте ги, нали?

– Наистина не мога да се сетя – заявява тя с безразличие, което почти ме отрязва.

Изписва имената на филмите и номера на абонаментната ми карта и ги вкарва в паметта на компютъра.

– От "Двойно тяло" ми харесва... най-много... там, където бормашината се забива... в жената – заявявам на пресекулки, защото не ми стига дъх.

Във видеотеката изведнъж става адски горещо и опирам ръката си на тезгяха, за да спра неистовото ѝ треперене.

– И кръвта започва да се процежда от тавана.

Поемам си дъх и докато казвам това, неволно кимам глава и непрекъснато преглъщам. "Трябва да видя обувките ѝ" – тази мисъл се върти в главата ми и колкото е възможно по-незабележимо се опитвам да надникна през щанда , за да зърна с какво е обута, ала напук на всичко се оказва, че носи маратонки – не "Кей Суис", нито "Треторн", нито "Адидас" или "Рийбок", а някаква евтина марка.

– Подпишете тук.

Тя ми подава касетите, без дори да ме погледне, сякаш не желае да ме познава, и като си поема дълбоко дъх, се обръща към семейството с бебе, които са зад мен на опашката.

На път за дома се отбивам в "Д'Агостино", откъдето си купувам за вечеря две големи бутилки "Перие", шест  кока-коли, глава аругула, пет средно големи кивита, бутилка естрагонов оцет, кутия сметана, мексикански питки за затопляне в микровълнова фурна, карамелени бонбони и един бял шоколад, който вземам на касата.

На излизане минавам покрай скитник, който се е излегнал под рекламния плакат за "Клетниците" и държи картонче с надпис: ОСТАНАХ БЕЗ РАБОТА ГЛАДЕН СЪМ А НЯМАМ ПАРИ МОЛЯ ПОМОГНЕТЕ. Направо му се доплаква, когато прилагам номера с показването и скриването на банкнота, без да спестя и съвета: "Абе, защо не вземеш да се пообръснеш, а?" Точно в този миг, сякаш водени от радар, очите ми се заковават в едно червено "Ламборгини", паркирано до тротоара, блестящо под светлината на уличните лампи. Неволно спирам, валиумът се бунтува в мен, всичко потъва в мъгла – разреваният просяк, черните хлапета, натъпкани с крек и танцуващи рап под ударите по картонен кашон, ятата гълъби, които търсят къде да пренощуват, сирените на линейки, автомобилните клаксони, спретнатото маце в рокля "Бетси Джонсън" – всичко това избледнява и постепенно, като на забавен кинокадър, слънцето залязва, тъмнина обгръща града и единственото, което виждам, е червеното "Ламцииии", а единственото, което чувам, са равните удари на сърцето ми. Няколко минути (не знам колко) стоя така пред видеотеката, а лигите ми текат, докато зяпам втренчено автомобила.

Козметичен салон

В четири и половина излизам от службата и отивам в "Ексклузив", където около час вдигам тежести. После вземам такси, за да стигна до козметичния салон "Джио" в хотел "Пиер" на отсрещната страна на парка. Имам нужда от маска на лицето, маникюр и ако остане време, от педикюр. Лягам на високата маса в една от самостоятелните стаи и чакам специалистката козметичка Хелги да ме обработи. Ризата ми "Брукс Брадърс" и костюмът "Гарик Андерсън" висят на закачалка в гардероба, на пода съм оставил мокасините "А. Тестони", а в тях, свити на топка, съм пъхнал чорапи от "Барни" за трийсет долара. Единствената дреха на тялото ми са боксьорските шорти от "Ком де Гарсон", купени за шейсет долара. Престилката, която би трябвало да нося, виси на закачалка до душа, защото ми се иска Хелга да забележи колко по-стегнати са станали мускулите на гърдите и на корема ми в сравнение с последното ми посещение, въпреки че тя е доста по-възрастна от мен – на трийсет или трийсет и пет – и няма шанс някога да я изчукам. Отпивам от диетичната пепсикола с лед в чашата, която ми донесе Марио, прислужникът.

От стъкления рафт с вестници вземам днешния брой на "Пост" и бегло преглеждам клюкарските колони, но се зачитам в статия за забелязаните неотдавна същества – полуптици, полугризачи, нещо като гълъби с миши глави и опашки, открити в Харлем и вече придвижващи се постепенно към центъра на града. Материалът е илюстриран с не особено ясна снимка на едно от тях, но специалистите са убедени, че твърдението е пълна измама, уверява ни вестникът. Както винаги, това не ме успокоява кой знае колко и ме изпълва с неописуем ужас, като си помисля само колко време и енергия е изхабил някой, за да измисли тази щуротия – фотомонтажа де (който при това не е направен добре и прилича на хамбургер "Биг Мак"), да го изпрати  до вестника, там пък редакторите да решат дали да го  публикуват (обсъждания, уточнения, изкушение в последния  момент да бъде свалена дописката), някой да интервюира  експерти, докато накрая пернат статията на трета страница в днешния брой и по ресторантите из града следобед се говори само за това. Изтощен, сгъвам вестника  и се  излягам на масата.

В стаята влиза непознато момиче и през полузатворените си  очи виждам, че е млада италианка, и то съвсем не грозна. Усмихва ми се, сяда на стол до краката ми и се захваща с педикюра. Изключва осветлението на тавана и оставя само трите лампи, насочени към краката, ръцете и лицето ми. Останалата част от стаята потъва в тъмнина и не мога да видя как е в тялото, забелязвам само, че носи кожени сивочерни боти "Мод Фризон" с копчета на глезените. Тази сутрин "Шоуто на Пати Уинтърс" се занимаваше с НЛО, които убиват. Ето че и Хелга пристига.

– Ааа, господин Бейтмън. Как сте?

– Много добре, Хелга – отвръщам и раздвижвам мускулите на стомаха и гърдите си.

Затворил съм очи, така че да изглежда като нещо неволно което не мога да спра. Но Хелга внимателно ме завива с престилката и се прави, че не забелязва потрепващите мускули под загорялата ми кожа.

– Вие скоро идвахте – отбелязва тя.

– Да, само преди два дни – уточнявам малко смутено.

– Знам, но... – Тя млъква, докато мие ръцете си на мивката. –Няма значение.

– Хелга?

– Да, господин Бейтмън.

– Като влизах тук, забелязах чифт мъжки обувки от " Бергдорф Гудмън", оставени за лъскане пред вратата на съседната стая. Чии са, знаеш ли?

– На господин Ерлангер.

– Господин Ерлангер от "Леман"?

– Не. Господин Ерлангер от "Саломон Брадърс".

– Казвал ли съм ти, че понякога страшно ми се иска и да си сложа на лицето голяма жълта ухилена маска, да си пусна Don't worry, be happy на Боби Макферин, да хвана едно момиче и едно куче – коли, сетер, всъщност няма значение каква порода, да ги прикача към тази системи за кръвопреливане и да им разменя кръвта, разбираш ли кръвта на кучето преливам в момичето и обратно, не съм ли ти го казвал това?

Докато бърборя, момичето, което се занимава с краката ми, си тананика под носа една от песните в "Клетниците", а Хелга почиства с навлажнен памучен тампон носа ми и се навежда да огледа по-отблизо порите на кожата ми. Избухвам в кретенски смях, поемам дълбоко дъх и слагам длан върху гърдите си. Очаквам да усетя бързи, нетърпеливи удари на сърцето, но там няма нищо, ни удар,ни нищо.

– Шшшт, господин Бейтмън – нарежда ми Хелга, която измива лицето ми с гъба, напоена с гореща вода. Отначало ме пари, но после усещам как кожата ми изстива. – Отпуснете се.

– Добре де, отпускам се.

– Имате прекрасна кожа, господин Бейтмън – отбелязва Хелга с напевния си глас. – Мога ли да попитам на колко сте години?

– На двайсет и шест.

– Ааа, затова е толкова чиста. И гладка – смее се тя. – Сега кротувайте.

Отпускам се, очите ми сякаш потъват навътре в орбитите си, мислено си тананикам Don't worry, baby, всички лоши мисли потъват нанякъде и започвам да си мисля само за хубави неща: за масата, която съм запазил за вечеря със Сесилия Уагнър, гаджето на Маркъс Халбърстам, за пюрето от репички в "Юниън Скуеър кафе", за спускането със ски по склона на планината Батърмилк миналата Коледа в Аспен, за новия компактдиск на "Хюи Люис енд дъ Нюз",  за ризи от "Айк Бехар", "Джоузеф Абу", "Ралф Морни", за красиви, намазани с масло женички, които се движат под ярките прожектори на видеокамери, за купища аругула и кориандър, мисля си за тена на кожата ми, за юни как изглеждат мускулите на гърба ми, когато светлината в банята у дома падне върху тях под ъгъл, за ръцете на  Хелга, които масажират гладката кожа на лицето ми, разстилат кремове, лосиони и тонизиращи препарати върху нея, а тя нашепва: "О, господин Бейтмън, лицето ви е толкова чисто, толкова гладко...", за това, че не съм чистач на кенефи и не живея в автобусен гараж, не ходя на хокейни мачове и не ям ребра на скара, и още за това как изглежда сградата на "Ей Ти енд Ти" в полунощ, именно в полунощ. Влиза Джини и се захваща с маникюра ми.

Най-напред изрязва и заглажда с пила ноктите, после ги минава със ситна шкурка, за да свали останалите малки ръбчета.

– Следващия път, Джини, можеш да ми ги оставиш малко по-дълги – предупреждавам я.

Без да промълви и дума, тя топва пръстите ми в топъл крем, подсушава ги и намазва кожичките околовръст с препарат за омекване. След това ги изрязва внимателно и почиства под ноктите с пръчица с памучен връх. През това време топлинен вибратор масажира дланите и ръцете ми до лактите. Накрая ноктите се излъскват с велурена ножичка и с лосион, който им придава блясък.

Среща с Ивлин

Ивлин ме търси по третия ми телефон и нямаше да вдигна слушалката, но понеже по втория чаках Бълок, салонния управител в новия ресторант "Дейвис Франсоа", да провери дали няма някоя отказана резервация, та да вечеряме там тази вечер с Кортни (с която пък говоря по първия), си помислих, че се обаждат от химическото чистене. Обаче не – това е Ивлин и макар да не е честно спрямо Кортни, приемам разговора. Казвам ѝ, че по другия телефон разговарям с частния си треньор. После излъгвам Кортни, че Пол Оуен ме търси по служба, определям ѝ среща за осем в "Костенурките" и изключвам линията с управителя Бълок. Ивлин се изнесла да живее в хотел "Карлайл", защото жената, която обитавала къщата до нейната, снощи била намерена убита, обезглавена и тя ужасно се разстроила. Не можела дори да си върши работата в службата, та следобед отишла да си успокоява нервите в козметичния салон "Елизабет Арден". Иска да вечеряме заедно и преди да съм измислил някаква правдоподобна лъжа, някакво приемливо извинение, пита направо:

– Патрик, къде беше снощи!

Мълча няколко секунди.

– Защо? А ти къде беше? – питам на свой ред и надигам еднолитровата бутилка "Евиан", все още запотен от след обедните упражнения.

– Разправях се с администрацията на "Карлайл" – сопва ми се тя. – А сега ми кажи, защо те нямаше?

– Защо си се карала с администрацията?

– Патрик! – сърди се Ивлин.

– Тук съм – отвръщам след доста време.

– Няма значение. В стаята ми има само един телефон и никой не ме беше търсил. Патрик, къде беше?

– Ами... шляех се насам-натам, търсих си видеокасети

за гледане – отвръщам, доволен от своя отговор дотолкова, че сам се поздравявам с вдигнати нагоре палци, стискайки  слушалката на безжичния телефон между главата и рамото си.

– Исках да дойда при теб – хленчи тя като нашляпано момиченце. – Бях уплашена. И сега ме е страх. Не се ли усеща по гласа ми?

– Щом ме питаш, ще ти кажа, че като те слушам, долавям всичко друго, но не и страх.

– Патрик, не си прави майтап. Направо съм се побъркала от ужас. Цялата треперя. Като лист. И Миа, козметичката, забеляза, че нещо съм напрегната.

– Добре де, и без това не беше възможно да те приютя.

– Защо, скъпи? – почти проплаква тя, но явно някой е влязъл  в стаята ѝ и тя се обръща към него: – О, закарайте го до прозореца... и там го оставете... Не, не при този прозорец, при другия... И защо се бави масажистката, а?

– Защото главата на съседката ти беше в моя фризер – прозявам се и се протягам. – Слушай. Ще вечеряме ли? Къде? Чуваш ли ме?

В осем и половина седим един срещу друг на маса в "Баркадия". Ивлин е със сако "Ан Клайн" от изкуствена коприна, пола от вълнен креп, копринена блуза от "Бону-Н " и старинни обеци от злато и ахат, купени от "Джеймс Робинсън" за около четири хиляди долара. Аз съм в двуреден костюм, копринена риза с изпъкващи вплетени ивици, вратовръзка от пъстра коприна и кожени обувки без връзки – всичко от "Джани Версаче". Не отмених резервацята в "Костенурките" и не казах на Кортни да не ме чака там, така че тя сигурно се е появила към осем и петнайсет и вече съвсем се е сбъркала от чакане, а ако не е вземала елавил днес, вероятно ще побеснее и именно това ме накара да се разсмея гръмогласно, а не настояването на Ивлин да поръчаме бутилка шампанско "Кристал", след което си поиска и касисово вино.

По-голямата част от следобеда бях прекарал в ходене из магазините, за да търся коледни подаръци. От една дрогерия край градския съвет си купих големи ножици, ножче за разрязване на писма от "Хамахер Шлемер", нож за сирене от "Блумингдейл", който да върви с дъската за рязане на сирене, оставена на бюрото ми от влюбената в мен Джийн, докато бях на съвещание. "Шоуто на Пат Уинтърс" тази сутрин бе посветено на атомната война и от думите на събраните в студиото експерти стана ясно, че има всички шансове тя да започне не по-късно от идния месец. Лицето на Ивлин ми се струва бяло като тебешир, особено в контраст с тъмновиолетовото червило на устните ѝ – явно е възприела съвета на Тим Прайс да не използва лосион за тен. Вместо да я заям за това и да слушам от нея дълги, досадни опровержения, питам я какво прави гаджето на Тим – Мередит, презирана от Ивлин по причини, които така и не ми станаха много ясни. А за мен и Кортни се носят слухове, така че тя също е в Ивлиния списък на пачаврите, което поне донякъде е разбираемо. Покривам с длан високата чаша, когато по молба на Ивлин изпълнителната келнерка понечва да сипе вино от касис и в моето шампанско.

– Не, благодаря ви – възпирам я. – Може би по-късно. Но в отделна чаша.

– Ама че си мухльо – разсмива се Ивлин и поема дълбоко дъх. – Обаче миришеш хубаво. С какво си се парфюмирал? С "Обсешън", нали?

– Не – отрязвам я с мрачен вид. – "Пол Себастиан".

– О, разбира се.

Тя се усмихва и обръща на екс втора чаша. Изглежда в много по-добро, дори прекалено весело настроение за човек, чиято съседка е била обезглавена с автоматична резачка, докато още е била в съзнание. Очите на Ивлин заблестяват на пламъка на свещите за кратко, после пак си стават бледосиви.

– Как е Мередит? – питам, като се опитвам да прикрия колко много ме интересува това.

– О, не ми говори. Сега ходи с Ричард Кънингам – изпъшква   Ивлин. – От "Първа Бостънска" бил. Ако трябва да ѝ се вярва.

– Нали знаеш, че Тим отдавна се канеше да я разкара. Да ѝ  тегли шута де.

– Ама защо, за бога? – пита Ивлин явно заинтригувана. Имаха си такъв жесток апартамент в "Хамптънс".

– Е, да, ама веднъж той ми се оплака, че му писнало да я гледа  всяка събота и неделя да си оправя по цял ден ноктите.

– Божичко! – ужасява се Ивлин. – Чакай, да не искаш да кажеш, че... няма маникюристка?

– Тим неведнъж ми е казвал, че се държала като водеща на телевизионно шоу – информирам я лаконично и си дръпвам от шампанското.

Тя се усмихва някак потайно, на себе си.

– Тим е гадняр.

Разсейвам се с мисълта дали Ивлин ще легне с друга жена, ако ѝ я заведа у тях. Ако настоя, ще ми разрешат ли да ги гледам, докато се таковат. Ще дадат ли да ги наставлявам, да им казвам какво да правят, каква поза да заемат, да ги осветявам с халогенни прожектори. Като я гледам, май няма да стане. Обаче ако я заплаша с пистолет? Ако им свия сармите и им кажа, че не ме ли слушат, ще ги насека на  парчета? Тази мисъл не изглежда лоша, дори вече съвсем  ясно си представям цялата постановка.

– Къде се изгуби този гадняр? – пита ме тя за Тим. – Носи се слух, че отишъл в "Сакс".

– Носи се и друг слух – че е на почивка. Това шампанско не е достатъчно изстудено – правя се на ударен. – Не ти ли праща картички?

– Да не е болен? – Ивлин прави огромни усилия да не усетя  трепета в гласа ѝ.

– Май да. Мисля, че му има нещо. Абе, да знаеш от мен като поръчваш шампанско, гледай поне да е изстудено както трябва.

– Божичко! – глухо възкликва тя. – Значи е болен, казваш?

– Ами да. В болница е. В Аризона – добавям, но усещам, че името Аризона придава доста тайнствено звучене, и затова го повтарям. – Да, в Аризона е.

– Божичко! – Този път Ивлин наистина е доста разтревожена и наведнъж изпива всичко, което е останало и чашата ѝ.

– Знам ли го какво му е?

Правя се на безразличен.

– Да не би да... – Тя поема дъх, оставя чашата си и се оглежда, преди да се наведе към мен и да ме попита шепнешком: – ...Нали не е СПИН, а?

– О, не, няма такова нещо – отговарям веднага, макар че трябваше да помълча повечко, за да се поизпоти.

– Просто... така... някакво мозъчно увреждане.

Ивлин въздъхва с облекчение.

– Не е ли е топло тук!

– Не ми излиза от главата един плакат, който видях в метрото онази вечер, преди да убия двете негърчета. Представлява снимка на теле с глава, обърната към обектива и с втренчени в светкавицата очи, тялото му е поставени в нещо като щайга. С големи черни букви отдолу пише "Въпрос: Защо това теле не може да върви? Отговор: Защото има само два крака." До него имаше друг плакат, абсолютно същият, същата снимка, същото теле, само че отдолу пише: "Не става за публикуване". – Спирам за миг, преди да я попитам: – Схващаш ли какво ти говоря, или да се обърна за разбиране към кофичката с лед?

Казвам всичко това, като гледам Ивлин право в очите и наблягам на всяка дума, а тя отваря уста и си мисля, че най-после е прозряла що за характер съм. За първи път, откакто се познаваме, Ивлин се напъва да каже нещо страхотно и аз я слушам много внимателно.

– Онова там...

– Да? – Насърчавам я, защото това е единственият миг от вечерта, когато наистина ме интересува какво ще каже.

– Да? Кажи де...

– Това там... не е ли Ивана Тръмп? – пита тя и се опитва да надникне над рамото ми.

Обръщам  се веднага.

– Къде? Къде е Ивана?

– Ей в онова сепаре отсреща, втората отляво на... – Ивлин се замисля за миг – ...Брук Астор. Видя ли я?

Присвивам очи, слагам си очилата "Оливър Пийпълс" и установявам, че замаяна от шампанското с касисово вино, Ивлин не само е взела Норис Пауъл за Ивана Тръмп, ами е объркала Стийв Рубел с Брук Астор. Това е много за мен и вече съм готов да избухна.

– О, не, не, леле, какъв позор, Ивлин – стена съкрушен, разочарован и се хващам с две ръце за главата. – Как можа да сбъркаш този боклук с Ивана?

– Съжалявам – чурулика тя. – Детинщина.

– Направо съм бесен – съскам със стиснати очи.

Келнерката на нашата маса поставя две нови чаши за шампанско заедно с втората бутилка, поръчана от Ивлин. Пресягам се за солта и виждам, че келнерката ме гледа нацупено но, аз също свивам сърдито устни и пак се хващам за главата. Това се повтаря и когато ни донася мезетата. Сушени люти пиперки в супа от тиквички за мен, а за Ивлин  – сухи овесени ядки и желиран пудинг. През цялото време от  грешката с Ивана до появата на мезетата държа дланите си плътно долепени до ушите, за да не чувам гласа ѝ, но видът на мезетата изостря глада ми и предпазливо вдигам дясната си длан. Мигновено в ухото ми нахлува заглушителният ѝ монолог.

"...пилета "тандури" и гъши пастет, отвсякъде дъни джаз, пък той обожаваше "Савой", но хайверът от херинга беше жесток, а какви цветове, да се чудиш: алое, мидена черупка, цитрус, "Морган Стенли"...

Отново си запушвам ушите и дори притискам длани все по-плътно към тях. Гладът обаче ме връхлита и като си  тананикам почти на висок глас, посягам към лъжицата, но положението е безнадеждно – гласът на Ивлин е стигнал такива октави, че каквото и да правиш, не можеш да се отървеш от него.

– Грегъри скоро ще завърши "Сейнт Пол" и ще постъпи в Колумбийския през септември – разправя си Ивлин докато духа пудинга, който между другото ѝ бе сервиран студен. – Трябва да му купя подарък за завършването на колежа, а нищо не ми идва наум. Подсети ме с нещо, а?

– Плакат за "Клетниците"? – предлагам с въздишка и не съвсем на шега.

– Върхът е! – Продължава да духа пудинга, после отпива от шампанското и се намръщва.

– Какво има, скъпа? – питам и уж неволно изплювам срещу нея семчица от тиквичка, така че да прелети почти цялата маса, но вместо на роклята на Ивлин, която бе целта, кацва грациозно точно в средата на пепелника.

– Мммм?

– Малко му е касисът – оплаква се тя. – Ще повикаш ли келнерката?

– Разбира се – отвръщам приветливо и все още усмихнат. – Нямам представа кой е този Грегъри, а ти?

Ивлин внимателно оставя лъжицата си до купичката с пудинга и ме поглежда право в очите.

– Господин Бейтмън, наистина ми харесвате. Обожавам чувството ви за хумор.

Леко стисва ръката ми и се разсмива, по-точно казва едно "Хахаха", но е напълно сериозна и въобще не се шегува.

Думите ѝ наистина са комплимент за мен. Тя явно много си пада по моето чувство за хумор. Отнасят мезетата и пристигат основните ястия, така че Ивлин е принудена да отдръпне ръката си от моята, за да направи място за чиниите. Нейната поръчка е яребица, печена в тортила от  ечемичено брашно и гарнирана със стриди. За себе си бях избрал заек с гъби и пържени картофи.

– ...Той учеше първо в "Диърфийлд", после отиде в "Харвард". Тя завърши "Хочкис", а след това – "Радклиф"...

Ивлин си приказва, но аз не я слушам. Диалогът се превръща в монолог. Устните ѝ се движат, ала не чувам нищо, не мога да слушам, изобщо не мога да се съсредоточа, защо заекът ми е нарязан така, че да изглежда... точно... като... звезда! Около него са наредени пържени картофи, отгоре е насипан кървавочервен доматен сос, за да изглежда блюдото като пейзаж при залез, но върху бялата порцеланова чиния,  широка поне шейсет сантиметра, повече ми прилича на голяма рана от куршум и поклащайки учудено глава, натискам с пръст месото, та пръстът ми се отпечатва върху него, после  натискам още веднъж и започвам да търся салфетка, не моята естествено, за да се избърша. Ивлин не е спряла да бърбори – говори и дъвче безкрайно дълго. Със съблазнителна усмивка мушвам ръка под масата и стисвам бедрото ѝ, в което избърсвам пръстите си, тя ми се усмихва палаво и отпива от шампанското. Изучавам лицето ѝ, чиито съвършени черти и красота чак ми доскучават, и си мисля не е ли странно, че с Ивлин имаме толкова много общи спомени, че винаги когато съм имал нужда от нея, тя е била до мен. Поглеждам отново надолу към чинията, но вече съвсем ми и се отяде, вземам вилицата, дълго-дълго оглеждам блюдото, накрая  с въздишка я оставям. И хващам чашата.

– ...Гротън, Лоурънсвил, Милтън, Екзитър, Кент, Сейнт Пол, Хочкис, Андоувър, Милтън...! Чакай, Милтън го казахме вече...

– Ако не го ям това, както смятам да направя, ще ми трябва малко кокаин – заявявам най-тържествено.

Но с това изобщо не съм прекъснал Ивлин, тя плещи като навита и не знае умора.

– Сватбата на Джейн Симпсън била разкошна – въздъхва тя. –Щур купон се развихрил след това на приема. В

"Клуб Чернобъл". Така пишеше на шеста страница. Peпортажът беше на Били.

– Чух, че се падали най-малко по две двойни на човек – добавям и махвам на един келнер с количка да отнесе чинията ми.

– Сватбите са толкова романтично нещо. Венчалната ѝ халка била диамантена. Знаеш ли, Патрик, и аз няма да се навия за по-малко – заявява тя спокойно. – Пръстенът трябва  да е диамантен.

Очите ѝ блестят и тя се опитва да си припомни друга умопомрачаващи подробности от сватбата.

– Вечерята била със запазени места за гостите – някъде към петстотин души... пардон, сбърках, седемстотин и петдесет, сладоледената торта от "Бен енд Джери" била висока пет метра. Роклята на булката, от "Ралф", била от бяла дантела, с дълбоко деколте и без ръкави. Адски сладка. О, Патрик, ами ти с какво би се облякъл? – пита ме тя с въздишка.

– Ще искам да съм с тъмни очила "Рей-бан". Скъпо струващи "Рей-бан" – отвръщам предпазливо. – Всъщност ще искам всички да носят тъмни очила "Рей-бан".

– Аз бих наела някоя рападжийска банда да свири. Да, да, Патрик, ще искам рападжии. Или реге група. Нещо но фолклорно, та да шашна татенцето. Но какво точно, сега не мога да реша.

– Аз пък искам да съм с автомат "Калашников" на церемонията – добавям бързо, – с пълнител с трийсет патрона, та след като пръсна на парчета главата на трътлестата ти майка, да мога да пострелям малко и по тъпото ти братче. Макар че по принцип не си падам много по съветското производство, "Калашников" четирийсет и седем ми напомня за... – за миг спирам, оглеждам маникюра си, поели пак вдигам очи към Ивлин – ..."Столичная".

– О, и безброй шоколадови сладкиши. "Годива". И стриди. Стриди на половин черупка. Марципан. Розови тенти. Стотици, хиляди рози. Фотографи. Ани Лейбовиц. Ще поканим Ани Лейбовиц. И ще заснемем всичко на видеокасета!

– Или пък едно "Ей Ар петнайсет". Ще ти харесва, Ивлин. Това е най-скъпото оръжие, обаче си струва парите.

Намигам ѝ, но тя продължава да си говори, не чува нито една от моите думи, те изобщо не стигат до съзнанието ѝ. Не схваща нищо от това, което казвам. Смисълът на думите ми минава покрай нея и изчезва във въздуха. Изведнъж спира словесната канонада, поема си дълбоко дъх и ме поглежда с влажни очи. Докосва с ръка "Ролекс"-а на ръката ми, още веднъж си поема дъх и изтърсва:

– Трябва да го направим.

Точно в този момент търся с поглед готината келнерка и я зървам да се навежда за една паднала салфетка. Без да се обръщам към Ивлин, питам:

– Кое... да направим?

– Да се оженим – премигва тя невинно. – Да вдигнем – сватба.

– Ивлин?

– Да, скъпи?

– Да не си мръднала?

– Трябва да го направим – повтаря тя тихо. – Патрик...

– На мен ли правиш предложение? – разсмивам се и се опитвам   да отгатна причината.

Взимам чашата ѝ с шампанско и подушвам ръба.

– Патрик? – настоява тя за моя отговор.

– Исусе, Ивлин – мънкам смутено, – не знам.

– Ама защо? – упорства тя вече подразнена. – Една причина ми кажи, заради която да не го направим.

– Защото да те накарам да се чукаме е все едно да се опитвам  да целуна въртящ се пумпал.

– А, така ли?

– И то с белезници на ръцете – добавям.

– И какво? Ще чакаш три години, докато станеш на трийсет ?

– Четири години. – Поглеждам я кръвнишки. – До трийсет ми остават още четири.

– Добре де, четири години. Три години. Три месеца. Боже мой, каква е разликата? Ти и сега не си първа младост. –  Тя отдръпва ръката си от моята. – Ако си бил на сватбата на Джейн Симпсън, нямаше да ми ги разправяш такива. Да я зърнеш само, и веднага ще се втурнеш да ми искаш ръката.

– Ивлин, любов моя, аз бях на сватбата на Джейн Симпсън. Седях до Съкрийт Гейбъл. Честно, няма да се лъжем я.

– Ти си невъзможен – хленчи тя. – Мухльо и половина.

– А може и да не съм бил – колебая се на глас. – Сигурно съм я гледал... По Ем Ти Ви не я ли предаваха пряко?

– А меденият им месец бил страшно романтичен. Два часа след празненството вече били в "Конкорд"-а. На път за Лондон.

Ивлин отронва още една въздишка, подпира с ръка брадичката си, в очите ѝ блестят сълзи.

Без да ѝ обръщам внимание, бръквам в сакото си, вади пура и я почуквам о масата. Ивлин си поръчва три вида сорбе: фъстъчено, ментово и орехово. Аз пък вземам едно еспресо без кофеин. Ивлин се цупи. Запалвам клечка кибрит.

– Патрик – предупредително прошепва тя, без да откъсва очи от горящата клечка.

– Казвай! – Ръката ми спира насред пътя до пурата и устата ми.

– Не поиска разрешението ми да пушиш – изтърсва тя, при това съвсем сериозно.

– Казвал ли съм ти, че нося боксьорски шорти за шейсет долара? – опитвам се аз да я успокоя.

Вторник

Тази вечер в "Пък Билдинг" има официален банкет по случай  пускането в производство на нов модел компютърна   машина – гребна лодка за тренировка на професионални спортисти, и след като поиграхме малко скуош  с Фредерик Дибъл, пием по един аперитив в "При Хари"  с Джими Конуей, Кевин Уин и Джейсън Гладуин, после скачаме в лимузината, която Кевин е наел за нощта, и поемаме през града. Аз съм с жакардово сако "Килгур, Френч енд Станбъри", купено от "Барни", копринена вратовръзка от "Сакс", кожени обувки "Бейкър-Бенджис" без връзки, диамантени копчета на ръкавелите в старинен стил от "Кентшиър Гелърийз" и сиво вълнено палто "Лучано Сопрани" В задния джоб на черните ми вълнени панталони е пъхнат портфейл от "Боска" с четиристотин долара в брой. Вместо обичайния "Ролекс" съм сложил на китката си четиринайсеткаратов златен часовник от "X. Стърн".

Шляя се безцелно из залата за приеми на първия етаж на "Пък Билдинг", умирам от скука, пия скапано шампанско (как можаха да дадат това неотлежало "Боленже"? от пластмасова чаша, замезвам с нарязано на филийки киви и между другото търся някого, който може да ме снабди с кокаин. Но вместо да намеря пласьор, до стълбището  се сблъсквам с Кортни. Стегната в копринено-памучно трико от ластичен тюл и тесни панталони, обсипани с искристи камъчета, тя изглежда поуплашена и ме предупреждава да стоя по-далеч от Луис. Подозирал нещо. Някакъв третокласен оркестър се опитва да обезобрази със свои версии всички хитове на добрия стар"Мотаун" от шейсетте години.

– Какво например? – питам я, докато оглеждам залата. – Че две и две прави четири? Или че си Нанси Рейгън?

– Не отивай с него на вечерята в "Йейл Клуб" – съветва ме тя и се усмихва на един фотограф, чиято светкавици мигновено ни заслепява.

– Тази вечер... изглеждаш страхотно – отговарям.

Погалвам шията ѝ и с върха на пръста си чертая невидима права нагоре през брадичката до долната устна.

– Сериозно ти говоря, Патрик.

Отново се усмихва, този път, за да помаха с ръка на Луис, който танцува дървеняшки с Дженифър Морган. Облечен е в кремаво вълнено сако, вълнени панталони, памучна риза и копринен пояс на кръста, всичко това от "Хюго Бос", вратовръзка от "Сакс" и кърпичка "Пол Стюарт" в горното джобче на сакото. Той също ни махва за поздрав. Правя му знак с вдигнат палец.

– Ама че бунак – прошепва тя тъжно и по-скоро на себе си.

– Слушай, аз вдигам гълъбите – съобщавам ѝ и довършвам шампанското в чашата. – Защо не потанцуваш с... върха на презерватива, а?

– Къде отиваш?

Тя ме стисва за ръката.

– Кортни, не бих понесъл още един твой... емоционален изблик. Освен това канапетата тук са продънени.

– Къде отиваш? – повтаря тя въпроса си. – Искам точно да знам, господинчо.

– Ти пък защо си се загрижила толкова за мен?

– Защото искам да знам. При Ивлин ли отиваш?

– Може би – излъгвам я.

– Патрик, не ме оставяй тук. Не искам да си отиваш.

– Имам да връщам видеокасети – слъгвам отново, подавам ѝ празната пластмасова чаша, някъде наоколо пак блясва светкавица.

И си тръгвам.

Оркестърът забива възбуждаща версия на парчето Life in the fast lane[12] и започвам да се оглеждам за гаджета.

Чарлз Симпсън (или някой, който адски прилича на него – зализана  назад коса, тиранти и очила "Оливър Пийпълс") се здрависва с мен и ми извиква: "Как си, Уилямс?", после ме съветва към полунощ да се включа в компанията на Аликзандра Крейг, щели да се събират в "При Нел". Стисвам го дружески за рамото и му обещавам, че непременно ще отида.

Навън запалвам пура и зяпам по небето. Изведнъж от "Пък Билдинг" изскача Рийд Томпсън с антуража си – Джейми Конуей, Кевин Уин, Маркъс Халбърстам, без жени, и ме кани да вечерям с тях. Подозирам, че имат наркотици, но не ми се ще да убивам вечерта с тях, още повече, че са се юрнали към салвадорското бистро, без да са запазили маса, и едва ли ще ги огрее. Махвам им за довиждане, пресичам Хаустин, промъквайки се ловко между други коли, тръгващи си от банкета, и поемам през града. На Бродуей спирам пред автомат за банкноти и изтеглям още сто  долара – с пет кръгли стотака в джоба се чувствам по-добре..

Неусетно стигам до древния квартал под Четиринайсета улица. Часовникът ми е спрял и не знам точното време, но навярно е около десет и половина. Негри предлагат наркотици и билети за някакво шоу в "Палейдиъм". Минавам покрай будка за вестници, ателие за химическо чистене, църква, закусвалня. Улиците са пусти, единственият звук, който разкъсва тишината, е от такситата, преминаващи от време на време в посока към Юниън Скуеър. Влизам в една телефонна кабина, за да проверя от разстояние какви съобщения са записани на телефонния ми секретар, и се заглеждам в отражението си във витрината отсреща. Край кабината минават двама педерасти, единият ми подсвирва закачливо, а другият започва да се кикоти с гаден, писклив гласец. Скъсана театрална програма за "Клетниците" се въргаля по опикания тротоар. Една от уличните лампи угасва. Някакъв тип с палто от "Жан-Пол Готие" се облекчава в пресечката. От паважа се вдига пара. Заскрежени торби с боклуци са натрупани по края на тротоара. Бледата луна виси точно над върха на "Крайслер Билдинг". Някъде от Уест Вилидж долита сирена на линейка, вятърът донася воя ѝ, но ехото бързо заглъхва.

Чернокож скитник се е проснал върху разкъсан кашон пред вратата на изоставен магазин за антики на Дванайсета улица. Около него са струпани торби с боклуци, стърчи ръчна количка, натоварена с негови лични вещи, вестници, бутилки и алуминиеви консерви. Написана на ръка табела, закачена отпред на количката, гласи: БЕЗ- ДОМЕН СЪМ ГЛАДЕН СЪМ ПОМОГНЕТЕ. До него лежи измършавял помияр, късокосмест и вързан с нещо  като каишка за дръжката на количката. Когато минавам първия път покрай тях, не забелязвам песа. Едва след като съм заобиколил и се връщам, го зървам върху купчина вестници да пази просяка. На врата му виси широк нашийник с надпис ГИЗМО. Песът се втренчва в мен и завърта изтънялата си опашка, а когато протягам към него ръка, започва гладно да ближе ръкавицата ми. Около тях като тежък облак се носи воня на евтин алкохол и изпражнения и отначало спирам да дишам, докато свикна с нея. Скитникът се събужда, отваря очи и се прозява, под напуканите моравосини устни щръкват пожълтели зъби.

Той е едър мъж, някъде около четирийсетте. Когато се понадига, уличната лампа осветява чертите на лицето му: брада на пет-шест дни, двойна гуша, зачервен нос с изпъкнали кафеникави вени. Облечен е в светлозелено и омазнено долно трико от изкуствена материя, изтъркани джинси "Серджо Валенте" (хитът на този моден сезон сред скитниците) и раздърпан оранжево-кафяв пуловер, изпоцапан с петна от червено, вероятно бургундско вино. Изглежда фиркан, а ако не е, значи е откачен или безкрайно глупав. Очите му дори не могат да ме видят хубаво, когато заставам пред него и го закривам със сянката си от светлината на уличната лампа. Клякам.

– Здрасти – поздравявам и подавам олизаната от кучето ръка. – Аз съм Пат Бейтмън.

Скитникът ме зяпа, задъхан от усилията да се надигне и да седне. . Не се здрависва с мен.

– Искаш ли малко пари? – питам съчувствено. – Или... нещо за ядене?

Просякът кима с глава и от очите му рукват благодарствени  сълзи.

Бръквам в джоба си и изваждам десетдоларова банкнота, но  размислям и я сменям с петарка.

– Това ще ти свърши ли работа?

Той пак кимва и засрамено извръща глава, носът му тече. Прочиства гърлото си, преди да промълви:

– Умирам от глад.

– Пък си е студено навън, нали? – добавям.

– Умирам от глад.

Той потръпва и стеснително извръща поглед встрани.

– Защо не почнеш работа? – питам го, а петарката все още е в ръката ми на почетно разстояние от него. – Щом си гладен, защо не си намериш работа?

Зъзнещият скитник въздъхва тежко и ми доверява, хлипайки:

– Изгубих работата си...

– А защо? – питам, истински заинтригуван. – Пиеше ли? Затова ли остана без работа? Или издаваше тайни на конкурентите? Майтапя се. Не, сериозно, пиеше ли по време на работа?

Той се сгърчва от студ и хленчи, задавен от сълзи.

– Уволниха ме. Уж беше временно...

– Лоша работа – поклащам глава.

– Умирам от глад.

Сълзите се стичат по лицето му, но все още се сдържа да не . ревне с глас. Кучето му Гизмо започва да скимти.

– Защо не си потърсиш друга? – питам. – Друга работа, а?

– Нямам...

Кашлица го прекъсва и разкъсва гърдите му.

– Какво нямаш? – питам спокойно. – Квалификация за друга работа ли?

– Гладен съм – прошепва той.

– Разбрах де, разбрах. – Търпението ми започва да се изпарява. – Повтаряш едно и също като развалена грамофонна плоча. А аз се опитвам да ти помогна...

– Гладен съм – мрънка той.

– Слушай. Според теб честно ли е да се вземат пари от хора, които имат работа? Които работят истински, а?

Лицето му се сбръчква и той пита с пресипнал глас:

– А каква да правя?

– Как се казваш?

– Ал – мънка то

– По-високо де. Хайде!

– Ал – повтаря той малко по-високо.

– Слушай, Ал, намери си работа – съветвам го най-искрено. – Отношението ти към живота е неправилно. Това те спира. Трябва да се вземеш в ръце. Аз ще ти помогна

– Много сте мил, господине. Много. Мил човек сте, знам аз – циври той.

– Шшшт, няма нищо – прошепвам и започвам да галя песа.

– Моля ви – той посяга към китката ми. – Не знам какво да правя. Измръзнах тук.

– Не усещаш ли как вониш? – утешавам го шепнешком и го потупвам по бузата. – Чак да му се додрайфа на човек...

– Не мога... – преглъща той сълзите си. – Не мога да намеря подслон.

– Смърдиш на... лайна. – Продължавам да милвам кучето, което ме гледа с влажни и благодарни очи. – Разбра ли? Мамка му, Ал! Погледни ме и спри да ревеш като някой педал! – разкрещявам му се.

Избухвам, но бързо се успокоявам и притварям очи, а с шепата си запушвам носа.

– Съжалявам... Ал. Просто... Не знам. Нищо общо нямаме с теб.

Скитникът не ме слуша. Така се е разциврил, че не може да каже нищо смислено. Бавно си прибирам банкнотата в джоба на сакото "Лучано Сопрани". Спирам да галя песа и пъхвам ръката си в другия джоб. Изведнъж хлиповете на онзи заглъхват, той изправя гръб и търси с очи петарката или бутилката си с "Тъндърбърд". Пресягам се, още веднъж нежно и състрадателно докосвам лицето му,преди да му му прошепна:

– Осъзнаваш ли какъв обречен нещастник си ти?

Той започва да клати безпомощно глава, а аз измъквам дълъг, тънък нож с назъбено острие и много внимателно, за да не го убия, ръгвам острието около сантиметър и половина навътре в дясното му око, рязко завъртам ножа и скъсвам ретината му.

Просякът е толкова изненадан, че не може да каже нищо. От шока и ужаса успява само да отвори уста и бавно да вдигне към окото грубата си подута ръка. Сцепвам крачолите на панталона му и фаровете на преминаващо такси осветяват отпуснатите черни крака, покрити с обриви от постоянното уриниране в гащите. Вонята на лайна веднага ме удря в ноздрите и дишайки само през устата, започвам да го мушкам лекичко в стомаха над космите по слабините. Това го посвестява от алкохолното опиянение и той инстинктивно се предпазва с ръце, а песът лае бясно, но не ме напада, и аз продължавам да го ръгам между пръстите, по обратната страна на дланите. Разкъсано, окото му виси навън от кухината, той продължава да премигва и това изхвърля от раната каквото е останало  и то се стича по лицето му. Сграбчвам главата му с една  ръка и я изправям назад, с палеца и показалеца ни другата разтварям здравото му око и с върха на ножа разкъсвам предпазния слой, от което кухината се напълва с кръв, после срязвам настрани очната ябълка и той започва да пищи, чак след като от рязкото движение цепвам на две носа му и пръски кръв падат по мен и по кучето Гизмо, което започва да примигва бързо-бързо, за да изчисти кръвта от очите си. Бързо обърсвам острието на ножа в лицето му и порязвам кожата точно над бузата. Хвърлям монета от двайсет и пет цента върху лицето му, което лепне от кръвта, стичаща се по него от двете очни кухини и право в крещящата му уста. Съвсем спокойно му изсъсквам:

– Ето ти четвърт долар. Иди да си купиш дъвка, гаден мръсен черньо.

Обръщам се към лаещия пес, изправям се и стъпквам  здраво предните му крака, докато се готви да скочи върху мен с оголени зъби. Животното се изтърколва настрани и започва да вие от болка, счупените му лапи увисват неестествено, както е вдигнало крака. Не мога да се сдържа, започвам да се смея и известно време се въртя около тях за да се насладя на сцената. Тръгвам си, когато забелязвам, че приближава едно такси.

Малко по-късно, на две преки оттам, усещам някакъв подем, глад и прилив на енергия, сякаш току-що съм излязъл от спортната зала или съм шмръкнал първите прашинки кокаин, сякаш за първи път съм дръпнал от дима на хубава цигара или глътка шампанско "Кристал". Ужасно съм гладен и трябва да хапна нещо, но не ми се ще да се отбивам в "При Нел", въпреки че е съвсем наблизо. "Индокитай" пък ми се струва неподходящо място за празнуване. Затова решавам да ида там, където би отишъл  Ал – в "Макдоналдс" на Юниън Скуеър. Заставам пред щанда и си поръчвам ванилов млечен шейк ("По-гъст го искам", предупреждавам момчето, то кимва мълчаливо и включва някаква машина), вземам чашата и сядам на една маса най-отпред, където предполагам, че би седнал и Ал. Сакото и ръкавите ми са изцапани със ситни пръски кръв. Две келнерки от "Кет Клуб" влизат след мен и сядат в сепаре срещу моето. Усмихват ми се съблазнително, но аз си пасувам и не им обръщам внимание. Ненормална старица, сбръчкана от годините, сяда близо край нас, кимва неопределено с глава и пали нова цигара от фаса на догарящата. Край витрината преминава полицейска кола, а след още два шейка приповдигнатото ми настроение пада. Чувствам се потиснат и уморен, вечерта се оказа не такава, каквато си мислех, и започвам да се псувам, че не отидох в салвадорското бистро с Рийд Томпсън и останалите.Двете келнерки не си тръгват и все още ме заглеждат. Хвърлям едно око на часовника си. Мексиканецът зад щанда се е вторачил в мен, пуши цигара и разглежда петънцата по палтото ми от "Сопрани". Имам чувството,

че ей сега ще каже нещо за тях, но влиза клиент (един от негрите, които преди малко ми предлагаха бял прашец) и застава  пред него за поръчка. Мексиканецът трябва да се залавя за работа, смачква цигарата в пепелник, и толкоз.

"Дженезис"

Запален почитател съм на "Дженезис", откакто през осемдесета година чух албума им Duke. Преди това наистина не разбирах музиката им, въпреки че от техния последен албум за седемдесетте – концептуалния And then there were three[13] (намек за напускането на Питър Гейбриъл, който започна неубедителна соло кариера), страшно ми допадна прекрасното парче Follow you, follow те. Иначе всичките им албуми преди Duke ми се струваха прекалено интелектуални и артистични. Именно в Duke, записана за "Атлантик", присъствието на Фил Колинс е по-осезателно и музиката им е по-модерна, ударните инструменти излизат на по-преден план, текстовете на песните са по-конкретни и не толкова мистични (може би защото вече го няма Питър Гейбриъл), а от сложни, противоречиви търсения на нещо изгубено, парчетата им се превръщат в зашеметяващи първокласни поп хитове, каквито харесвам. Самите песни са организирани повече около барабаните на Колинс вместо около баса на Майк Ръдърфорд или клавирната виртуозност на Тони Бенкс. Класически пример за това е Misunderstanding, която не само бе първият голям хит на групата през осемдесетте години, но и очерта стила ѝ за следващите албуми. Другата изпъкваща песен в Duke е Turn it on again, в която се разказва за отрицателното въздействие на телевизията. От друга страна, парчето Heathaze е просто неразбираемо за мен, докато Pleasе don't ask е трогателна балада за разведена жена, която възстановява родителските права над детето си. Едва ли друга рокгрупа е успяла да изрази така дълбоко неприятните емоции около един развод. Duke travels и Duke's end би трябвало да ми говорят нещо, но тъй като текстовете им не са отпечатани на обложката, не се разбира за какво пее Колинс в тях, макар че във второто парче Тони Бенкс свири разкошно на пианото. Единствената слаба песен в албума е Alone tonight, която много напомня едно по-късно суперпарче  на групата, Invisible touch, и е всъщност единственият случай, когато Колинс плагиатства от самия себе си.

Abacab бе издадена от "Атлантик" почти веднага след Duke през осемдесет и първа и в нея се чувства благотворното влияние на новия продуцент – Хю Паджам, който налага на групата по-модерно звучене, и въпреки че песните изглеждат недоизпипани, в тях има страхотни попадения, например импровизациите в средата на едноименното парче и духовата секция на групата, наречена "Ърт, Уинд енд Файър" в No reply at all. Текстовете отново разкриват  мрачните чувства на хора, които са в конфликт с околния свят или са изгубили връзка с него, но звученето и продукцията са блестящи и живи, независимо от заглавията:  No reply at all, Keep it dark, Who dunnit? , Like it or not . Басът на Майк Ръдърфорд се губи някак при смесването, но иначе парчетата са доста стегнати, движени от невероятния ритъм на Колинс. Дори и в най-тъжното парче –  Dodo, посветено на изтребването на животни, си личи, че музиката в тази плоча е написана в приповдигнат тон и с леко сърце.

Любимата ми песен е Man on the corner, която е и единствената  изцяло на Колинс. Трогателна балада с прекраснана мелодия на синтезатора и разбиващ барабанен ритъм за фон. Музиката много напомня тази в самостоятелните албуми на Фил, но тъй като темата за самотата, параноята и алиенацията е добре позната на "Дженезис", тя събужда в групата обнадеждаващ хуманизъм. Man on the corner изгражда дълбока връзка със самотната фигура на просяк или на бездомен скитник, който просто се шляе насам-натам. Who dunnit съчетава много добре темата за объркания живот с живия фънки-ритъм и това, което прави песента особено вълнуваща, е фактът, че разказвачът в нея всъщност не открива нищо.

Хю Паджам продуцира след това един албум, наречен просто "Дженезис" (записан за "Атлантик" в осемдесет и трета), и въпреки че не е лош, много неща в него ми се струват прекалено производни от други, за да ми допаднат. That's all звучи също като Misunderstanding, Taking it all too hard ми напомня много на Throwing it all away. В него има по-малко джаз и повече рокендрол от осемдесетте години. Паджам е свършил отлична работа като продуцент, но музикалният материал е по-слаб и звучи малко изкуствено. Първата песен е автобиографичната Маma, едновременно странна и затрогваща, макар че не мога да разбера дали изпълнителят пее за действителната си майка  или за жена, която обича да нарича "мама". That's all е жалба на един влюбен, чиито чувства са били пренебрегнити и отхвърлени; въпреки отчаянието в текста мелодията е жива, завладяваща и прави песента по-малко потискаща, отколкото би трябвало да бъде. That's all е най-доброто парче от албума, ала вокалът на Фил е най-силен в House by the sea, чийто текст за съжаление е съчинен в стил "поток на съзнанието", така че нищо не се разбира. Може би става дума за израстването и узряването на човека, но не е сигурно. За мен по-интересна е втората, инструменталната част на парчето, където Майк Ръдърфорд показни виртуозно владеене на китарата, а Тони Бенкс включва замечтано соло на синтезатор. Когато в края на песента Фил повтаря третия куплет, човек може да настръхне.

Illegal alien е политически най-оцветената песен, която групата е записвала някога, а на всичко отгоре и най-смешната. Темата би трябвало да е тъжна – историята на мексикански работник, който се опитва да прекоси границата със Съединените щати, но детайлите са много комични: бутилката текила, новите обувки (вероятни откраднати), и всичко звучи съвсем истинско. Фил пес нахакан, писклив псевдомексикански глас и прави песента още по-смешна. Juste a job to do е парчето с най-силен фънки-заряд в албума с жестоки забивания на бас от Бенкс, въпреки че в него се разправя за детектив, който преследва престъпник, на тази мелодия съвсем спокойно би подхождал и текст за ревнив любовник. Silver rainbow е най-лиричната песен в албума. Текстът е напрегнат, сложен,  направо убиец. Парчето завършва с приповдигнат весел тон и думите It's gonna get better[14]. Въпреки че за някои текстът изглежда необработен, гласът на Фил е толкова уверен (личи си влиянието на Питър Гейбриъл, който впрочем  никога не е записвал толкова изпипан и завладяващ албум), че те кара да повярваш в прекрасните възможности, които те очакват в бъдеще.

Invisible touch, записан за "Атлантик" в осемдесет и шеста,. безспорно е шедьовърът на групата. Това е епично разгърната медитация върху недосегаемостта, която задълбочава и допълва идеите от предишните три албума.

Силата на внушението е огромна, а музиката е толкова красива,  че просто не можеш да се отскубнеш дори за миг, защото  всяка песен е свързана по някакъв начин с неизвестното , с разстоянието между хората (Invisible touch), с авторитарната власт на любовник или правителство (Land of confusion) или с безсмислени повторения (Tonight, tonight, tonight). В крайна сметка албумът се нарежда сред най-доброто в рокендрола, създадено през последното десетилетие, и заслуга за това, освен брилянтното изпълнение на триото Бенкс, Колинс и Ръдърфорд, има и Хю Паджам, който е открил в тази музика най-чистия и най-модерен звук. На практика от записа се чува и най-лекият  нюанс на всеки инструмент.

По отношение на думите и писането на текстове за песни изобщо, албумът бележи нов връх в професионализма на музикантите. Например стиховете в Land of confusion, засягащи проблема за злоупотребата с политическа власт – от тях блика страст, с каквато нито Принс, нито Майкъл Джексън, нито който и да е друг чернокож изпълнител от последните години може да се похвали. Но колкото и да е танцувален, албумът е наситен с тревога, каквато няма дори в песните на прехваления Брус Спрингстийн. Като познавач на провалите в любовта, в In too deep Колинс направо удря в земята Спрингстийн с искреността на чувствата, доказвайки едновременно с това непредсказуемата си, клоунска и забавна същност. Това парче е най-завладяващата песен на осемдесетте години, посветена на моногамността и чувството за отговорност. Anything she does е първата песен от втората страна на плочата и след нея идва кулминацията на албума с Domino – парче от две части. Първата част, озаглавена In the heat of the night, e изпълнена c остри, прецизно изградени образи на отчаянието, които контрастират с надеждата във втората част – The last domino. Тази песен е адски вдъхновяваща. Стиховете в нея са най-жизнеутвърждаващите, които някога съм чувал в рокмузиката.

Самостоятелните изяви на Фил Колинс изглеждат по-комерсиални и поради това приемливи в един по-тесен смисъл, особено албумът No jacket required и песни като In the air tonight, Against all odds (макар последната да бе засенчена от успеха на едноименния филм[15]), Таке те home и Sussudio (страхотна, жестока песен, най-любимата ми!), а версията му на You can't hurry love е по-добра (не само според мен, а и според много други) от оригиналното изпълнение на "Сюприймс". Но смятам, че Фил Колинс работи по-добре с останалите двама от "Дженезис", отколкото като самостоятелен творец, и подчертавам думата творец. Всъщност това определение е валидно и за тримата, защото "Дженезис" са все още най-добрата, най-вълнуващата група, излязла от Англия през осемдесетте години.

Обяд

Седим в "Дуплекс", новия ресторант на Тони Макмейнъс в Трибека, с Кристофър Армстронг, който също работи в "Пи енд Пи". С него сме учили заедно в "Екзитър", после той отиде да следва в Пенсилванския университет и в "Уортън", преди да се появи в Манхатън. По необясними причини не успяхме да си запазим маса в "Събджектс", затова Армстронг предложи да дойдем тук. Той е с раирана памучна риза "Кристиан Диор" и широка, пъстра копринена вратовръзка "Живанши". Коженото му куфарче и кожената папка от "Ботега Венета" лежат на третия стол около масата, която е на много хубаво място, най-отпред до прозореца. Аз съм с пръскан вълнен костюм "Шьонеман", широка памучна риза "Бил Блас", копринена вратовръзка "Савой" и памучна кърпичка от "Ашеър Брадърс". В ресторанта се носи лека музика от "Клетниците". Гаджето на Армстронг се казва Джоди Стафърд, преди тя ходеше с Тод Хамлин и този факт, заедно с окачените наоколо телевизионни монитори, показващи как работят готвачите в кухнята, ме изпълва с необясним ужас. Армстронг току-що се е върнал от островите и има много здрав, равен тен, какъвто между впрочем е и моят.

– Е, как беше на Бахамите? – подхващам разговор, след като поръчваме. – Още си пресен-пресен, нали?

– Какво да ти кажа, Тейлър – започва Армстронг, загледан в нещо зад мен и малко над главата ми (колоната, облицована с теракотени плочки, или откритата тръба, която прекосява надлъж тавана). – Летовниците, които търсят идеално място за почивка това лято, ще направят добре, ако идат по на юг, на Бахамските или на Карибските острови. Поне пет са причините да предпочетеш Карибите  – прекрасно време, карнавали, хотелите не са претъпкани, цените са ниски и има уникални културни паметници. През лятото хората търсят по-прохладни места за почивка, но малко от тях знаят, че на Карибите през цялата година температурите са между двайсет и пет и трийсет градуса и че ветровете постоянно разхлаждат климата там. Обикновено по-горещо е на север в...

Тазсутрешното "Шоу на Пати Уинтърс" бе посветено на убийците на деца. Сред зрителите в студиото имаше родители, чиито деца са били отвлечени, измъчвани и убити, а на сцената се бяха събрали психиатри и педиaтри, които се опитваха да им помогнат – безуспешно за мое най-голямо удовлетворение – да преодолеят объркването и гнева си. Ала това, което истински ме впечатли, бяха трима осъдени на смърт убийци на деца, които чрез сателит бяха включени на живо на отделен монитор. Благодарение на някакви много усукани "вратички" в законодателството те се опитвали да получат помилване и  най-вероятно щели да успеят. Но нещо постоянно отвличаше вниманието ми от огромния екран на телевизора "Сони", докато закусвах с киви, японска круша, минерална вода "Евиан", овесени кифли, соево мляко и гранулирана канела, та не можах да се насладя на покрусените майки, и чак когато предаването вече бе към края си, разбрах какво бе то – пукнатината над картината на Дейвид Оника. Бях казал на портиера да помоли домоуправителя да я оправи. Реших на излизане да му се оплача, че нищо не е свършено, ала ме посрещна съвсем нов портиер, горе-долу на моята възраст, но оплешивяващ, дебеличък и с добродушен вид. На плота пред него имаше три орехови сладкиша с желирана глазура и две чаши горещо какао, от които излизаше пара. Беше разтворил днешния брой на "Пост" на страницата с комиксите и изведнъж ми мина през ума, че изглеждам несравнимо по-добре, че съм много по-преуспял и богат, отколкото може да е някога това бедно копеле, и затова със съчувствие, но не неучтиво, го поздравих за "добро утро" с кимане на глава и отминах, без да правя оплакване.

– Айде бе, наистина ли? – усещам се, че казвам на глас, без изобщо  да ме интересува какво ми разправя Армстронг.

– Както  в Съединените щати, и там през лятото организират фестивали, концерти, улични шествия, спортни турнири. И понеже повечето хора ходят на други места, курортите не са претъпкани, обслужването е по-добро, няма опашки за скутерите или пред ресторанта. Та ти казвам де, мисля, че повечето хора отиват там, за да усетят местната култура, да опитат кухнята, да научат повече за историята...

На път  път към Уолстрийт бях попаднал в задръстване и трябваше да сляза от служебната кола и да потърся спирката на метрото надолу по Пето авеню, когато се натъкнах на някакво шествие, подобно на онези през ноември, в нощта на Вси светии, но явно не беше такова, защото бях почти сто процента сигурен, че месецът е май. Спрях на ъгъла на Шестнайсета улица, за да огледам по-отблизо, и се оказа, че е гей парад, от ония, наречените "Парад на хомосексуалната гордост", от което направо ми се пригади. Хомосексуалистите крачеха гордо по Пето авеню с розови триъгълници на шлиферите, някои се държаха за ръце, други нестройно пееха Somewhere. Застанах пред входа на "Пол Смит" и ги загледах с болезнено любопитство – не бях в състояние да премеля мисълта, че човешко същество, мъж, може да е горд от факта, че се сношава с друг мъж. На всичко отгоре разни мускулести батковци с мустаци като на моржове започнаха да ми намигат и да ми подвикват между стиховете на песента: There's a place for us, somewhere a place for us[16], затова хукнах към Шесто авеню, решил, че днес ще закъснея за работа, и се върнах с такси до апартамента си, където се преоблякох в нов костюм ("Черути 1881"), направих си педикюр и измъчих до смърт едно кученце, което бях купил преди няколко дни от магазин за домашни любимци на Лексингтън. Армстронг съвсем се отвлече в приказки.

– Естествено, водните спортове са най-голямата атракция. Обаче голф клубовете и тенис кортовете са в отлично състояние и в много курорти през лятото са по-достъпни. Доста кортове са осветени, та на тях може да се играе и нощем...

"Абе... Армстронг... що не си го завреш... отзад", мисля си и зяпам през прозореца автомобилното задръстване и кръстосващите скитници по улица Чърч. Сервират ни предястията: френска пита със сушени на слънце домати за Армстронг и люти чушлета с лучено-портокалов сос за мен. Надявам се Армстронг да не се натиска да плати сметката, за да му покажа на това тъпо копеле, че наистина притежавам платинена кредитна карта "Американ Експрес". Докато го слушам, ми става криво; ей така, без особена причина, някаква буца е заседнала в гърлото ми, но преглъщам и отпивам от бирата си, тъжното чувство преминава и през една пауза, докато е зает да дъвче, го питам:

– А храната? Как е?

Изричам думите съвсем машинално, защото си мисля за всичко друго, но не и за това.

– Браво, добър въпрос. В това отношение Карибите са станали още по-привлекателни, тъй като местната кухня се комбинира много добре с европейската култура. Много от ресторантите са собственост или се управляват от американци, британци, французи, италианци, та дори и от холандци...

Слава богу, спира за малко, за да отхапе от френската пита с домати, която прилича на напоена с кръв гъба за баня – питата прилича на голяма кървава гъба, – и преглъща с глътка бира. Мой ред е.

– А какви забележителности могат да се видят? – питам без особен интерес, съсредоточен в печените чушлета, залети с жълтеникавия лучено-портокалов сос в осмоъгълната чиния. По ръба на чинията са подредени листа от кориандър, поръсени със семки от чушлетата.

– Забележителностите са предимно образци на европейската култура, която е изградила много от островите като местни крепости през осемнайсети век. Могат да се видят различните места, където е хвърлял котва Колумб, и с наближаване на тристагодишнината от първото му пътешествие в хиляда петстотин и деветдесета година жителите на островите проявяват все по-голям интерес към своето историческо и културно наследство, станало неразривна част от живота им...

"Ама че си смотан... гъз, Армстронг" – мисля си.

– Ъхъ – измънквам на глас и кимам с глава.

Пъстри вратовръзки, карирани костюми, час по аеробика, да върна видеокасетите, да си купя подправки от " Забар", просяци, трюфели от бял шоколад... Убийственият аромат на "Дракар Ноар", с който се е напарфюмирал Кристофър, се носи над масата, стига чак до мен, смесва се с мириса на чесъна и на печените чушлета.

– Ъхъ – повтарям.

– А пък за любителите на активната почивка има планини за изкачване, спелеоложки експедиции, състезания I с яхти, конна езда и рафтинг. На много от островите има казина...

За миг ми хрумва дали Армстронг ще продължи да бърбори, ако извадя ножа си, срежа вените на китката си и посоча бликащата кръв към лицето му, или още по-лошо – към  костюма му. Чудя се защо не стана, без да се извинявам, и не си хвана такси, за да ида в друг ресторант, някъде в  Сохо или още по-нататък, да пийна уиски, да пусна една вода в тоалетната, може би да звънна на Ивлин и чак тогава да се върна в "Дуплекс", където – това ми казва всяка молекула на тялото ми – Армстронг ще продължава да си говори не само за своята почивка, ами и за ваканцията на целия свят на тия пусти Бахами. Някъде по средата на този ред от мисли келнерът вдига чиниите с изядените и наполовина предястия, донася ни още по една бира, печено пиле с малинов оцет и гуакамоле, телешки черен дроб, хайвер от херинга и праз лук, и макар че не помня кой какво е поръчал, вземам пилето – в гуакамолето са наблегнали на доматения сос, – защото бездруго двете блюда изглеждат съвсем еднакво.

– Гостите на Карибите не са длъжни да носят паспорти, достатъчно е да докажеш с нещо американското си гражданство, и което е най-хубавото, Тейлър – изобщо няма езикова бариера. Навсякъде се говори английски, дори на тези острови, на които местният език е френски или испански. Повечето от островите са бивши британски колонии...

– Животът ми е ад – споменавам ей така, между другото, като разсеяно разбутвам стръкове праз в триъгълната порцеланова чиния. – И все повече стават хората, които ми се ще... ммм... ще ми се да убия.

Наблягам на последната дума, като гледам Армстронг право в очите.

– Обслужването се е подобрило, тъй като и "Американ Еърлайнс", и "Ийстърн Еърлайнс" са построили свои центрове в Сан Хуан, където правят връзка с островите, до които нямат преки полети. Като прибавиш и наличието там на "Пан Ам", "Еър Джамайка", "Бахама Еър" и "Кайман Еъруейс", ясно е, че повечето от островите са леснодостъпни. Има и допълнителни чартърни линии между тях...

Някакъв тип, който ми се стори, че е Чарлс Флечър, приближава до масата ни, потупва ме по рамото и казва:

– Здрасти, Симпсън. Ще се видим във "Флейтите".

Без да спира, продължава към изхода, където го пресреща адски привлекателна жена – големи цици, руса, тясна рокля, не е секретарката му, не е съпругата му, – и двамата си тръгват заедно от "Дуплекс" с черна лимузина. Армстронг продължава да яде, като отрязва с ножа правилни парчета от черния дроб и не спира да плещи глупости, от които ме наляга все по-голяма мъка.

– Онези, които не могат да се откъснат от работата за цяла седмица, ще открият в Карибите идеалното място за почивка през уикенда. "Ийстърн Еърлайнс" имат дори клуб на почиващите в събота и неделя", който предлага удобни полети до и от Карибите и посещения на много места на значително по-ниски цени за членовете си, което не е чак толкова важно, но все пак хората...

Концерт

Всички сме намусени на концерта в Ню Джързи, на който ни замъква Карутърс тази вечер. Ще свири една ирландска група, наречена "Ю Ту", имаше тяхна снимка на корицата на списание "Тайм" от миналата седмица. Първоначално билетите били за някакви японски клиенти които в последния момент отложили пътуването си до Ню Йорк, и Карутърс не могъл да ги продаде (поне така твърди той), въпреки че са на първия ред. И така, тръгнахме Карутърс и Кортни, Пол Оуен и Ашли Кромуел, Ивлин и моя милост. Преди това, като разбрах, че ще дойде и Пол Оуен, веднага се обадих на Сесилия Уогнър, гаджето на Маркъс Халбърстам, защото Пол Оуен изглежда убеден, че именно аз съм Маркъс, но макар да бе поласкана от поканата ми (винаги съм мислел, че ѝ харесвам), тя отказа, защото трябвало да присъства на официален коктейл по случай премиерата на новия британски мюзикъл Maggie. Все пак ми намекна нещо за обяд идната седмица и обещах да ѝ се обадя в четвъртък. Трябваше тази вечер да прекарам с Ивлин, но мисълта за два часа насаме с нея ме изпълваше с необясним ужас, та с облекчение ѝ се обадих и с престорено съжаление ѝ обясних, че програмата се променя. Тя ме попита ще дойде ли и Тим Прайс, а щом разбра, че няма да е с нас, се поколеба само за миг и се съгласи да идем заедно на концерта. След разговора с нея отмених резервацията, която ми бе направила Джийн в "Н_2О", новия ресторант на Клайв Пауъл в Челси, и излязох по-рано от службата, за да поиграя малко аеробика преди концерта.

Мацките не са особено въодушевени от това, че ще видят точно тази рокгрупа, и поотделно всяка от тях си признава пред мен, че не иска да е тук, а пък в лимузината,  c която пътуваме към някакво място, наречено Медоулендс, Карутърс непрекъснато се опитва да ни шашне с това, че Доналд Тръмп бил голям почитател " Ю Ту" и че дори Джон Гътфренд си купувал техни записи. Изпразваме  бутилка шампанско "Кристал" и отваряме  втора.Телевизорът в колата е включен на канал, по който предават някаква пресконференция на Рейгън, но тя е много вяла и никой не ѝ обръща внимание освен мен.

Тази сутрин в "Шоуто на Пати Уинтърс" разговаряха за жертвите на акули. Пол Оуен вече четири пъти ме нарече Маркъс, а за мой късмет само два пъти се обърна към Ивлин с името Сесилия, но на нея не ѝ направи впечатление, защото, откакто сме в лимузината, само гледа кръвнишки Кортни. Както и да е, никой не поправи Оуен и едва ли някой ще го стори по-късно. Дори аз самият нарекох  Ивлин Сесилия един-два пъти, когато тя явно не следеше цедеше разговора, защото беше заета да хвърля убийствени погледи на Кортни. На мен пък ми втръсна Карутърс да ме хвали колко добре съм изглеждал и колко хубав бил костюмът ми.

Без съмнение Ивлин и аз сме най-добре облечената двойка. Аз нося палто от агнешка вълна, вълнено сако и вълнен панталон, памучна риза, кашмирен пуловер с шпиц деколте и копринена вратовръзка – всичко от "Армани". Ивлин се е барнала с памучна блуза от "Долче и Габана", велурени обувки от "Ив Сен Лоран", шарена пола от "Адриен Ландау" с кожен колан "Джил Стюарт", чорапогащник "Калвин Клайн" и обеци  от венецианско стъкло от "Франсис Патики Стайн", а в ръката си държи една-единствена бяла роза, която ѝ купих от корейски магазин, преди да ме вземе лимузината на Карутърс. Карутърс е със спортно сако от агнешка вълна, кашмирена плетена жилетка, панталони с диагонална шарка, памучна риза и копринена вратовръзка – всичко от "Хермес". ("Много се е издокарал", пошепна ми Ивлин в ухото и аз мълчаливо се съгласих.) Кортни е с трипластова муселинена блуза и дълга кадифена пола с няколко плисета отзад в долния край, кадифена панделка и емайлови обеци от "Хосе и Марин Барера", ръкавици "Портолано" и обувки "Гучи". Пол и Ашли според мен малко са се пренатруфили, а тя и с тъмни очила, въпреки че стъклата на автомобила са тонирани и навън се здрачава. Тя държи малък букет маргаритки, подарени ѝ от Карутърс, но това изобщо не предизвика ревност у Кортни, заета с мисълта как да разкъса лицето на Ивлин, което в този момент ми се струва добра идея. Нейното изпълнение би ми доставило удоволствие, макар лицето на Ивлин да е по-хубавото. Кортни е малко по-готина от нея в тялото, но Ивлин я бие с по-красиви цици.

Концертът продължава вече двайсетина минути. Мразя музиката на живо, но всички наоколо са станали прани и вият от кеф, опитвайки се да надвикат шумната музика от мощните високоговорители, надвиснали над главите ни от сцената. Удоволствие ми достави един-единствен факт: мернах Скот и Ан Смайли, седнали десет реда зад нас, на скапани, но със сигурност не по-евтини места. Карутърс сменя мястото си с Ивлин, за да ми говори нещо по служба, но аз не чувам нито дума и се сменяме с Ивлин, за да седна до Кортни.

– Голям смотаняк е този Луис – крещя в ухото ѝ. Нищо не подозира.

– Ръбчо е с "Армани" – отвръща ми тя и сочи към басиста.

– Не е "Армани" – викам. – "Емпорио".

– Не – крещи тя. – "Армани".

– При "Армани" сивото е по-убито, реверите са с удължени върхове, карето е леко, има много райета и точки – надвиквам се с глъчката, ядосан, че не знае това и не различава "Армани" от "Емпорио". – Има голяма разлика. Кой от тях е Тъпчо?

– Май барабанистът. Не съм много сигурна. Пуши ми се. Къде беше онази вечер? Ако кажеш, че си бил с Ивлин, ще ти тресна един по мутрата.

– Барабанистът не носи нищо от "Армани" – крещя със запушени   уши. – Нито пък от "Емпорио". Сигурация.

– Не зная как се казва барабанистът – вика тя в отговор.

– Питай Ашли – дера се аз.

– Ашли? – провиква се тя, като се навежда през краката на  Пол и потупва Ашли по бедрото. – Кой е Тъпчо?

Ашли изкрещява нещо в отговор, който не мога да чуя, а Кортни се обръща към мен и свива рамене.

– Казва, че не можела да повярва, дето е в Ню Джързи.

Карутърс прави знак на Кортни да си сменят местата. Тя се  прави на разсеяна и стисва бедрото ми; стягам мускулите си, а китката ѝ се плъзга нежно нагоре. Но Луис настоява, Кортни става и изкрещява в лицето ми:

– Мисля, че няма да минем без дрога.

Само кимам в отговор. Вокалистът на групата Боно изпищява нещо, което звучи като Where the beat sounds the same. Ивлин и Ашли отиват да купят цигари или нещо за пиене и до тоалетната. Луис се тръшва до мен.

– Момичетата скучаят – реве той в ухото ми.

– Кортни иска да ѝ намерим малко кокаин за довечера.

– О, няма проблем – отвръща той, но гледа навъсено.

– Запазили ли сме маса някъде?

– В "Брюксел" – крещи той и поглежда "Ролекс"-а си. – Но май няма да успеем да стигнем навреме.

– Ако не успеем – предупреждавам го, – не отивам другаде. Ще ме стоварите пред нас.

– Ще успеем бе, не бой се – успокоява ме той.

– Добре де, ама ако не стане, какво ще кажеш за някой японски ресторант? – предлагам малко по-сговорчиво.

– Има един много готин бар за суши в Горен Уест Сайд.Жесток  е. Готвачът е бил в "Изоито". Страхотни препоръки му дават в "Загат".

– Бейтмън, знаеш, че мразя японците – крещи в лицето ми Карутърс с ръка зад ухото. – Мамка им на тия жмички!

– Какви ги говориш бе? – викам в отговор.

– Знам, знам – маха той с ръка. – Те пестят повече от нас и не правят толкова много изобретения, но знаят как да крадат това, което ние сме измислили, да го подобрят и да ни го натикат после в задниците!

Втренчвам се в него и направо не мога да повярвам, че казва това, после се обръщам към сцената, където китаристът бяга в кръг, а Боно е разперил ръце и препуска от единия до другия край. Пак поглеждам към Луис, лицето му още е зачервено от гняв, очите му са се ококорили, по устата му е избила пяна, мълчи като риба.

– Какво общо има това с кухнята? – питам истински зачуден. – Избърши си устата.

– Мразя японските кулинарни изгъзици – крещи той и прави отвратена гримаса. – Сурова риба и какви ли не боклуци.

– Карутърс...

Изведнъж спирам, втренчен отблизо в лицето му, дори не се сещам какво щях да му казвам.

– Какво, Бейтмън? – навежда се той към мен.

– Абе направо ме убиваш с твоите глупости – надвиквам музиката и крясъците. – Защо не си запазил маса за по-късен час? Сега ще трябва да чакаме, докато се освободи някоя.

– Какво? – провиква се и той, свил шепа около ухото си, сякаш това му помага да чува по-добре.

– Ще чакаме бе! – крещя още по-силно.

– Това не е проблем.

Вокалистът на групата протяга ръка към нас от сцената, но аз му махам да се разкара.

– Така ли мислиш, Луис? Грешиш. Осрал си работата – обръщам се към Пол Оуен, който също изглежда отегчен, затиснал с две ръце ушите си, но все пак успява ди разговаря за нещо си с Кортни.

– Няма да чакаме бе – вика Луис. – Обещавам.

– Не обещавай нищо, смотаняк такъв. Пол Оуен още ли води сметките на "Фишър"?

– Не ми се сърди, Патрик – моли се Луис. – Всичко ще е точно.

– Добре де, стига толкова. Чуй сега: Пол Оуен още ли води сметките на "Фишър"?

Карутърс първо поглежда към него и после ми отговаря:

– Сигурно. Чух, че Ашли имала хламиди.

– Ще говоря с него – извиквам му, надигам се и се прехвърлям на празния стол до Оуен.

Но щом сядам, нещо необичайно на сцената привлича вниманието ми. Боно е прекосил сцената зад гърба ми, сега клечи на ръба ѝ, точно срещу мен, и се е вторачил право в очите ми. Облечен е в черни джинси (вероятно " Китоно"), сандали и кожена жилетка без риза отдолу. Кожата му е бяла, покрита с капки пот, тялото му не е от най-тренираните, всъщност не се забелязва по-изпъкнало мускулче по него, освен ако не е скрито под оскъдната окосменост на гърдите му. На главата си е нахлупил каубойска шапка, косата му е опъната назад, стегната в опашка. Реве някакъв стих, който чувам ясно: A hero is an insect in this world[17]. Едва забележимо самодоволство грее на лицето му  и постепенно става все по-изразено. Точно тогава червена светлина залива сцената зад него и някакво страхотно чувство, по-скоро проникновение, изпълва гърдите, тялото, съзнанието ми, сърцето ми затуптява по-бързо и за миг ми се струва, че невидима връв, тръгваща от Боно, се увива около мен, публиката сякаш изчезва, а музиката забавя ритъма си и леко затихва, стадионът е празен, музикантите чезнат в мъгла и на сцената остава само Боно...

После изведнъж всички се връщат по местата си, музиката  отново гръмва в ушите ми, Боно се обръща с гръб към мен и ме оставя съвсем изтръпнал, със запалено лице и болезнена ерекция между краката, със здраво стиснати юмруци. Но всичко спира, щом светлините на сцената се превключат на бяло. Боно вече е в другия ѝ край, усещането, че някой прекарва гребен по мозъка ми, изчезва сега повече от всякога ми се ще да разбера нещо поне за счетоводните сметки на "Фишър", поверени на Оуен. Тази информация ми се струва жизнено важна, по-логична от връзката, която усетих между себе си и Боно. Той вече чезне и се отдалечава от мен, а аз се обръщам към Пол Оуен.

– Хей! – провиквам се. – Как е?

– Виж ги ония копелета ей там... – Той завърта очи към няколко сценични работници, скупчили се в края на първия ред, които оглеждат тълпата и разговарят оживено помежду си. – Преди малко сочеха към Ивлин, Кортни и Ашли.

– Какви са те? Да не са от "Опенхаймер"?

– Не – крещи в ухото ми Оуен. – Мисля, че са от ония, дето примамват мацки зад сцената, за да ги чукат музикантите.

– Стига бе! На мен по ми приличат на хамали от "Барни".

– Слушай какво ти казвам. Наричат ги координатор по тънката част.

– Откъде ги знаеш тия работи?

– Братовчед ми е директор на "Всичко, което ни трябва от Ада".

– Не те ли е яд, че ги знаеш?

– Какво? – крещи той.

– Още ли водиш сметките на "Фишър"?

– Дааа – реве той. – Голям късмет извадих, нали, Маркъс?

– Страхотен – съгласявам се. – Как ги докопа?

– Абе нали бях взел сметките на "Рансъм" и нещата просто си се натъкмиха от само себе си – безпомощно свива рамене копелето му ниедно. – Нали знаеш как става?

– Жестоко!

– Да бе, паднах си на оная работа – крещи той в отговор, после се обръща към две дебели селяндурки от Ню Джързи, седнали зад нас, които си подават една на друга цигара от "трева", увили тлъстините си с ирландски национален флаг. – Ей, я загасете тоя фас! Увоняхте ми душата.

– Искам я! – крещя, загледан в идеалния път, разделящ косата  му, дори темето под косата му има тен.

– Какво искаш? – чуди се той. – Марихуана ли?

– Не. Нищо – извиквам с пресъхнало гърло и се връщам  на мястото си, зазяпвам се с празен поглед в сцената и започвам да гриза палеца си, което праща по дяволите вчерашния ми маникюр.

Тръгваме си веднага щом Ивлин и Ашли се връщат, а по обратния път към Манхатън, в бързината да стигнем навреме в "Брюксел", отваряме още една бутилка шампанско. Рейгън още си приказва по телевизията, а Ивлин и Ашли ни разказват как двама свалячи ги пресрещнали пред дамската тоалетна и ги поканили зад кулисите. Обяснявам им какви са и какво са искали от тях.

– Божичко! – възкликва Ивлин. – да не искаш да кажеш, че са се опитвали да ме координират по тънката част?

– Бас държа, че на Боно пишката му е мъничка – обажда се  Оуен, зазяпан навън. – Нали е ирландец.

– Дали си имат автомат за банкноти зад сцената? – пита Луис.

– Ашли! – пищи Ивлин. – Чуваш ли, можеше да ни излезе късметът.

– Още шампанско? – обръща се Кортни към Луис.

Четвъртък следобед

...и се опомням в телефонна будка на някакъв ъгъл в града, къде точно – не знам, но съм плувнал в пот и ужасна болка пулсира в главата ми, гризе ме силно безпокойство, преравям джобовете си за валиум, ксанакс или халцион, каквото и да е, но намирам само три таблетки нуприн в кутийката за лекарства "Гучи", изсипвам ги в устата си и ги преглъщам с диетична пепси-кола, за която нямам спомен как е попаднала в ръцете ми – не мога да кажа, дори животът ми да зависи от това. Забравил съм и с кого съм обядвал днес, и по-важното – къде. Не бях ли с Робърт Ейлс  в "Бийтс"? Или с Тод Хендрикс в "При Урсула", ново бистро на Филип Дънкан Холмс в Трибека? А не бяхме ли с Рики Уоръл в "Декември"? Не е изключено да съм бил с Кевин Уебър в "Контра" в Сохо. Какво ли ядох – сандвич с яребиче месо във френско хлебче или салата от цикория със сос от миди? "Да пукна, ама не помня!", простенвам. Дрехите ми – ленено-копринено спортно сако, памучна риза, широки ленени панталони в цвят каки, всичко от "Мацуда", копринена вратовръзка с емблемата на "Мацуда" и колан от "Коуч Ледъруеър" – са подгизнали от пот, затова свалям сакото и с него избърсвам лицето си. От телефонната слушалка продължава да се чува сигнал "свободно", но не знам чий номер съм набрал. Вися си в будката на ъгъла с очила "Рейбан", подпрени на челото ми малко накриво, и изведнъж чувам познат звук в слушалката – тихия глас на Джийн, която се опитва да надвика  шума от постоянното задръстване на Бродуей. Тазсутрешното "Шоу на Пати Уинтърс" бе на тема "Може ли аспиринът да спаси живота ви?".

– Джийн? – проплаквам. – Ало? Джийн?

– Патрик? Ти ли си? – чувам гласа ѝ. – Ало?

– Джийн, трябва ми помощ – изкрещявам в слушалката.

– Патрик?

– Какво?

– Обади се Джеси Форест, запазил е маса за осем часа довечера в  "Мелроуз", а Тед Мадисън Джейми Конуей искат да пиете по едно в "При Хари". Патрик? Къде си?

– Джийн? – въздъхвам и си избърсвам носа. – Не мога...

– А, и Тод Лодър се обади, всъщност не... май беше Крис... Не, не, Тод Лодър беше. Да, той се обади.

– О, не – простенвам и разхлабвам възела на вратовръзката си, августовското слънце направо ме разтапя, – какви ми ги разправяш, твойта мама?

– Не в "Панорама", Патрик. В "Мелроуз" е запазил маса. Не в "Панорама".

– Какво да правя? – извиквам ѝ.

– Къде си, Патрик? Нещо не е наред ли?

– Джийн, няма да мога да дойда в службата днес следобед.

– Защо?

Изглежда угрижена, а може и просто да е объркана.

– Отказвай... всички... срещи.

– Какво има, Патрик? Добре ли си?

– Престани да ми говориш с този трагичен тон! – разврещявам ѝ се.

– Патрик, съжалявам, исках само да...

Затварям телефона и излизам от будката, уокменът около  врата ми тежи като воденичен камък (а музиката в слушалките – ранен Дизи Гилеспи, нещо ме дразни), затова решавам да го изхвърля в първата срещната кофа за боклук. И без това не е от скъпите. Подпирам се на ръба на боклукчийската кофа и дишам тежко, закопчаното евтино сако "Мацуда" ме стяга в кръста втренчил съм се в уокмена, който още работи, слънцето разтопява някакъв десерт на главата ми и той се слива с потта, стичаща се по лицето ми, усещам сладостта му, когато облизвам устните си, вкусът му ми харесва и изведнъж ме обзема вълчи глад, прокарвам ръка по косата си и после лакомо ближа дланта, докато вървя нагоре по Бродуей, без да обръщам внимание на бабичките край входните стъпала на сградите, магазините за джинси, от които музика залива тротоарите и хората сякаш се движат в ритъма на песента на Мадона, която пее: Life is a mystery, everyone must strand alone[18]. Край мен профучават на велосипеди момчета за  спешни пратки; застанал на някакъв ъгъл, започвам да крещя по тях, но хората наоколо ме подминават, никой не ми обръща внимание, дори не се преструват, че не ми обръщат внимание, това сякаш ме посвестява и тръгвам към близкия магазин "Конран", за да си купя чайник, но точно когато решавам, че вече ми няма нищо, стомахът отново ме свива, болките са толкова силни, че едва се довличам до входа на няколко метра от мен, превит одве, а когато спазмите отшумяват и мога да се изправя, хуквам по улицата и нахлувам в първия магазин за домашни потреби, откъдето си купувам комплект касапски ножове, брадвичка и шише солна киселина, след това от магазин за домашни животни вземам два бели плъха, които смятам да понакълцам и измъчвам с ножовете и киселината, но по-късно забравям кутията с тях в друг магазин, където търся свещи, а чайник май така и не си купувам. Задъхано поемам нагоре по Лафайет, потен и сумтящ, разблъсквам хората пред себе си, от устата ми излиза пяна, ужасни болки раздират стомаха ми – може би е от стероидите, не знам. Поуспокоявам се малко, колкото да вляза в супермаркет "Гристид", и почти на бегом покрай рафтовете задигам консерва шунка, която пъхвам под сакото си, и се измъквам без проблеми, на следващата пряка се опитвам да се скрия във фоайето на "Американ Фелт Билдинг", отварям консервата с ключовете си, без да обръщам внимание на портиера, който отначало си мислеше, че ме познава, но когато вижда как с ръка тъпча шунка в устата си, как греба месото от кутията с пръсти и  то се завира под ноктите ми, ме заплашва, че ще повика полиция. Измъквам се навън и повръщам цялата шунка, подпрян на един плакат за "Клетниците", монтиран на  автобусна спирка, и целувам устните на нарисуваната  Епонин;  стомашните ми лиги се стичат надолу по красивото ѝ лице, към надписа КУР, надраскан с дебел маркер. Разхлабвам си тирантите, не обръщам внимание на просяците, те също не ме поглеждат, плувнал съм в пот, в делириум се намъквам в някакъв магазин на "Тауъp Рекърдс" и обикалям из него, като си тананикам: "Да ви върна видеокасетите, трябва да си върна видеокасетите,..", накрая купувам две бройки от компактдиска The return of Bruno на любимия ми Брус Уилис, после задам на въртящата се врата, правя пет пълни оборота в нея и  чак тогава изскачам на улицата, където се сблъсквам с  Чарлс Мърфи от "Кидър Пийбоди", а може да е и Брус Баркър от "Морган Стенли", няма значение, той ме поздравява: "Здрасти, Кинсли", а аз се оригвам право в лицето му, очите ми хлътват, от оголените ми зъби се стичат зелени лиги, но това не го впечатлява и ми предлага  да се видим във "Флейтите", изкрещявам му нещо и отстъпвам назад, блъсвам се в някаква сергия за плодове пред корейски магазин за деликатеси, рафтовете ѝ се разпадат; ябълки, портокали и лимони се търкулват в различни посоки по тротоара, на уличното платно, където преминаващи таксита и автобуси ги смачкват на каша, съвсем объркан започвам да се извинявам на собственика  кореец, дори му предлагам платинената си кредитна карта "Американ Експрес", после му подавам двайсетачка, той бързо я прибира, но въпреки това ме сграбчва с две ръце за реверите на изпоцапаното, смачкано сако, което не помня кога съм навлякъл отново, и когато лицата ни се доближават, жълтуркото започва да тананика Lightning strikes на Jly Кристи. Отдръпвам се от него ужасен и хуквам към дома си, но все ще се намери някой или нещо да се изпречи на пътя ми. На Тринайсета улица пласьор на наркотици ми предлага "крек", подавам петдесетарка, а той ми благодари с едно "Браво, приятелю", раздрусва с две ръце десницата ми, като пъхва в нея пет мускалчета, които започвам да лапам цели, той едва прикрива отвращението си с учудена гримаса и тогава го хващам с две ръце за врата и изригвайки вонящ дъх, изкрещявам в лицето му: "Най-добрият двигател е на БМВ 750 IL, разбра ли, тъпанар такъв!?", после се намъквам в една телефонна кабина, където доста време плещя глупости на телефонистката от централата, преди да съобщя номера на кредитната си карта, и тя ме свързва с рецепцията на "Ексклузив". Отказвам резервация за масаж, каквато се оказва, че не съм правил. Опитвам се да се овладея, като си гледам дълго време върховете на мокасините "А. Тестони", разгонвам с крака ято гълъби и без да забележа как, се озовавам в схлупена закусвалня на Второ авеню, объркан, запотен, не на себе си, приближавам до някаква ниска, дебела еврейка, навлякла стари дрехи, и ѝ казвам:

– Вижте, имам запазена маса. Казвам се Бейтмън. Знаете ли къде е салонният управител? Приятел съм на Джеки Мейсън.

– Ще ви настаня – отговаря ми тя с въздишка. – Не ви е била необходима резервация.

Тя измъква отнякъде картата с менюто и ме повежда към една отвратителна маса в дъното на закусвалнята до кенефите, но аз измъквам листа от ръката ѝ и се връщам назад, сядам в първото сепаре до прозореца, направо съм поразен от ниските цени. "Да не е някакъв номер?", мисли си и тогава усещам, че приближава келнерка, и без да вдигам очи към нея, поръчвам:

– Хамбургер със сирене. Искам хамбургер със сирене, ама леко затоплен.

– Съжалявам, господине – отговаря тя. Няма сирене.

– Кашер.

Изобщо не схващам за какво ми говори и правя нова поръчка.

– Добре. Тогава един кашербургер, но да е със сирене, може и от "Монтърей Джек" да сложите и... О, не, какво има? – питам, усещайки, че пак става засечка.

– Няма сирене, господине – повтаря тя. – Кашер...

– Еба ти кошмара. Еврейска пачавра – мънкам си под носа, а на   глас добавям: – Добре де, може и с домашно сирене. Само ми донесете нещо.

– Ще повикам управителя – казва тя.

– Викайте когото си искате. Но междувременно ми дайте нещо за пиене.

– Какво да бъде?

– Мм... ванилов... млечен шейк...

– Няма млечен шейк. Кашер – отвръща тя. – Ще доведа управителя.

– Не, чакай.

– Господине, ще доведа управителя.

– Абе какви са тия изгъзици, мамицата ти?! – побеснявам и удрям по кредитната карта, която от самото начало лежи на мазната маса.

– Няма мляко. Кашер – повтарят стиснатите устни на тая нещастница, една от милиарди като нея на планетата.

– Тогава ми донесете скапания си... ванилов... малц! И изревавам яростно и слюнките ми опръскват менюто. – Двойно по-гъст!

Тя тръгва да доведе управителя и когато се появява с него, виждам, че е абсолютно копие на келнерката, само плешив. Скачам от пейката и се развиквам:

Еби се в гъза, мръсен чифутин такъв! – И изхвърчам от закусвалнята на улицата, където...

Клуб "Йейл"

– Какви са правилата за плетена жилетка?

Ван Патън отправя въпроса към цялата маса.

– Какво имаш предвид?

Макдърмот въпросително извива вежди нагоре отпива от водката "Абсолют".

– Да – казвам и аз. – Поясни!

– Ами това де, само за неофициални случаи ли се слага...

– Или може да се носи и с костюм? – довършвам вместо него.

– Точно така – усмихва ми се той.

– Ами виж сега, според Брус Бойър... – започвам.

– Чакай – прекъсва ме Ван Патън. – Той не беше ли в "Морган Стенли"?

– Не. Не е там.

– Да не е някой сериен убиец? – подозрително под хвърля Макдърмот. – Само недей пак да ми говориш за сериен убиец, Бейтмън. Още един, и ще ме довършиш.

– Не, Макдърво, не е сериен убиец – заявявам, обърнат към Ван Патън, но преди да продължа, се извръщам към Макдърмот. – Лазиш ми по нервите.

– Да, ама всеки път ни сервираш по някой такъв – оплаква се Макдърмот. – И то с такъв поучителен тон, че да му призлее на човек. Хич не искам и да знам нито за Сина на Сам Незнамкойси, нито за Хилсайдските удушвачи, нито за Тед Бънди, а пък за Федърхед не искам и да чувам.

– Федърхед ли? – интересува се Ван Патън. – Кой е пък той? Името му звучи адски зловещо.

– Искаше да каже Ледърфейс – уточнявам през зъби.

– Ледърфейс. Тексаското клане.

– Ооо – ухилва се Ван Патън учтиво. – Разбира се.

– Той наистина е бил адски зловещ – добавям.

– Добре де, кажи сега какво е правил този Брус Бойър – обажда се Макдърмот, въздиша и поглежда нагоре.

– Да не ги е драл живи? Или ги е оставял да умрат от глад?Сигурно е скачал отгоре им? Хранил е с тях кучетата? Е?

– Какво да ви разправям, смотаняци такива –  поклащам глава и добавям загадъчно: – Направил е нещо къде-къде по-страшно.

– Какво например? Да не би да ги е водил на вечеря в новия ресторант на Макмейнъс? – пита Магдърморт.

– Да  бе, това може да те довърши – съгласява се Ван Патън. – Ти ходи ли? Пълна скръб.

– Яде ли от вретеното им? – пита го Магдърморт

– Абе остави вретеното – отговаря Ван Патън потресен. – Ами интериорът? А какво ще кажеш за покривките? Бедна ми е фантазията.

– Обаче опита ли вретеното? – настоява Макдърморт.

–Разбира се, и вретеното, и печения гълъб и моруната –   изрежда Ван Патън.

– Ей! – плясва се по челото Макдърмот – аз пък забравих за моруната.

– Според рецензията на Милър в "Таймс"трябва да си от- качен, за да не си поръчаш вретено или моруна.

– Обаче Милър този път греши – заключава Макдърмот. – Направо мърляшка работа. Ами салатата с папая?Навсякъде я правят що-годе добре, а там? Буламач.

– И евтино, евтино... – добавя Ван Патън.

– Ау, ужасна евтиния – съгласява се Макдърмот. – А пък тортата с диня...

– Господа – прокашлям се предупредително. – Хм, не обичам да прекъсвам хората, когато говорят, но...

– Добре, добре, карай – обажда се Макдърмот. –Разкажи  ни повече за този Чарлс Мойър.

– Брус Бойър – поправям го. – Написал е книга "Елегантност. Наръчник за качествено мъжко облекло". И запомни, Крейг, не се е занимавал с убийства в свободното си време.

– Та какво е казал маминият Брусчо? – подпитва Макдърмот.

– Голям дървар си. Книгата хич не е лоша. Даже е превъзходна. И според него не трябва да се въздържаме от плетена жилетка с костюм. Чу ли, че ти казах "дървар"?

– Да.

– Добре де, обаче не посочва ли, че жилетката не трябва да изпъква над костюма? – умишлено пита Ван Патън.

– Точно така... – Леко съм раздразнен, дето Ван Патън се е подковал добре предварително и въпреки това иска съвет. Но продължавам спокойно: – На дискретно райе подхожда убито синя или пепелявосива жилетка. Карираният костюм изисква по-смел цвят на жилетката.

– И запомни – добавя Макдърмот. – На обикновената  жилетка най-долното копче не се закопчава.

Втренчвам се с неприязън в Макдърмот. Той се усмихва, отпива от чашата си и доволно примлясква с устни.

– Защо? – интересува се Ван Патън.

– Така е по традиция – пояснявам, без да свалям очи от Макдърмот. – Пък и за удобство.

– А с тиранти по-добре ли ще стои жилетката? – чувам пак гласа на Ван Патън.

– Защо? – обръщам се най-после към него.

– Ами щом избягваш...

Той се запъва в търсене на точната дума.

– Неудобството на... – продължавам.

– Токата на колана? – завършва Макдърмот.

– Правилно – отсича Ван Патън.

– Трябва да запомниш, че... – започвам, но Макдърмот пак ме прекъсва.

– Жилетката трябва да е в тон с цвета и стила на костюма, обаче избягвай да я съчетаваш с цвета на чорапите или вратовръзката.

Той се ухилва първо на мен, после на Ван Патън.

– Мислех, че не си чел тази... книга – чак заеквам от гняв. – Преди малко не правеше разлика между Брус Бойър и... и Джон Уейн Гейси.

– Изведнъж си я припомних – свива той рамене.

– Слушай – обръщам се към Ван Патън, незасегнат от плоското самоизтъкване на Макдърмот. – Чорапи и жилетка от една и съща прежда ще изглеждат убийствено.

– Мислиш ли? – пита ме Ван Патън.

– Разбира се, ще излезе така, че все едно умишлено си търсил това съвпадение – обяснявам му и изведнъж съвсем угрижен се обръщам към Макдърмот. – Федърхед ли каза? Да пукна, ако виждам нещо общо между Федърхед и Недърфейс.

– Не се отчайвай, Бейтмън – окуражава ме той, потупва ме по гърба, после започва с една ръка да разтрива врата ми. Какво ти е? Не си ли бил на масаж тази сутрин?

– Продължавай да си държиш там ръката – отвръщам със затворени очи, цялото ми тяло е напрегнато, готово за скок, –  и ще си я прибереш без пръстите.

– Ауу! Я да бягаме, че става страшно – иронично подхвърля Макдърмот и уж уплашено се отдръпва.

Ухилени, двамата се поздравяват с високо вдигнати палци, без да подозират, че бих отрязал и двете ръце на Макдърмот, при това с огромно удоволствие.

Тримата – Дейвид ван Патън, Крейг Макдърмот и моя милост, седим в ресторанта на "Йейл Клуб" и обядваме. Ван Патън е в кариран костюм "Криция Уомо" от вълнен креп, риза от "Брукс Брадърс" и вратовръзка "Адирондак", на краката си е нахлузил обувки "Коул-Хаан". Макдърмот е с блейзер от кашмирена и агнешка вълна, фланелени вълнени панталони "Ралф Лоран", риза и вратовръзка също от "Ралф Лоран" и обувки "Брукс Брадърс". Аз съм с вълнен костюм на едро каре, памучна риза "Лучано Барбера", вратовръзка "Лучано Барбера", обувки "Коул-Хаан" и очила "Бауш енд Ломб". "Шоуто на Пати Уинтърс" тази сутрин бе посветено на нацистите и не знам защо, но се изкефих страхотно, докато го гледах. Въпреки че не бях очарован от това, което са правили, все пак ми се сториха симпатични момчета, пък в интерес на истината, така смятаха май и повечето зрители в студиото. Един от нацистите дори реши да се пошегува и започна да жонглира с грейпфрути; това адски ми хареса, изправих са в леглото и заплясках с ръце.

През пет маси от нас седи Луис Карутърс, облечен така, сякаш сутринта са го нападнали жаби – навлякъл е някъкъв костюм от неидентифициран френски шивач и ако не се лъжа, бомбето на пода под стола му трябва да е негово, то си личи. Луис ми се усмихва, но аз се правя, че не съм го забелязал. Цели два часа спортувах тази сутрин в "Ексклузив", а тъй като и тримата сме си взели почивка този следобед, всички ще отидем на масаж. Още не сме поръчали нищо, всъщност не сме видели и менюто. Само си поркаме. Отначало Крейг поиска бутилка шампанско, но Дейвид категорично отказа да го пие и тогава решихме да караме на"твърдо гориво". Продължавам да наблюдавам Луис и щом той погледне към нашата маса, извръщам назад глава и се заливам от смях, дори онова, което Ван Патън и Макдърмот приказват, да не е толкова смешно. В интерес на истината, те не могат да измислят нищо смешно. Но така съм изпипал  реакцията си на техните глупости, че не могат да забележат как се преструвам. Луис се изправя, избърсва устата си със салфетка и хвърля още един поглед към нас, преди да излезе от ресторанта. Сигурно е отскочил до кенефа.

– Всичко си има граница – заявява Ван Патън. – Мисълта ми е, че не е задължително да си убиваш вечерта с някаква годзила.

– Обаче продължаваш да излизаш с Мередит, така че не виждам разлика – подмятам му, ала той, естествено, се прави на глух.

– Но набързо е гот – обажда се Макдърмот. – Много е гот да изчукаш някоя набързо.

– Бейтмън? – обръща се към мен Ван Патън. – Някакви препоръки по стила на бързото изчукване?

– Какво? – питам и се изправям.

– Набързо бе? Не си ли падаш? – пеняви се Макдърмот. – Че то е дори желателно, comprende?

– Я чуйте – казвам им, докато прибирам стола напред.

– Искам да сме наясно: аз съм за семейството и против наркотиците. А сега ме извинете.

Преди да се отдалеча, виждам как Ван Патън сграбчва за ръката един преминаващ келнер и го пита:

– Това вода от чешмата ли е? Не пия такава. Донесете ми "Евиан" или нещо друго, разбрахме ли се?

Дали Кортни ще ме харесва по-малко, ако Луис е мъртъв? Този въпрос, на който няма ясен отговор, гложди съзнанието ми, докато, без да бързам, прекосявам ресторанта. Махвам с ръка на един тип, който сякаш прилича на Винсънт Морисън, и на още един, за него пък съм сигурен, че само прилича на Том Нюмън. Ще прекарва ли Кортни повече време с мен (времето, което сега отделя за Луис), ако той е извън играта, ако вече не е алтернатива, ако е мъртъв, да речем? Ако някой убие Луис, това дали ще я разстрои? Ще мога ли истински да я утеша, без да ѝ се изсмея в лицето и злобата ѝ, двойно по-голяма от моята  да се стовари върху ми, проваляйки всичко? А може би я възбужда това, че се среща с мен зад гърба му, или харесва  тялото ми, моя голям член? Защо тогава искам да ѝ  угодя? Ако тя ме харесва само заради мускулите и оная ми работа, значи е най-обикновена курва. Най-долна курва, но с превъзходно, почти съвършено тяло, което засенчва всякакви други недостатъци, с изключение на лошия дъх в устата и жълтите зъби, които по принцип са непреодолими пречки. Няма ли да проваля работата, ако удуша Луис? Ако се оженя за Ивлин, ще успее ли тя да ме накара да ѝ накупя нейните любими рокли, сътворени от Лакроа, преди да е приключил разводът ни? Дали южноафриканските колониалисти и подкрепяните от Съветите чернокожи партизани вече сключиха мир в Намибия? А ще бъде ли светът по-сигурен и по-спокоен, ако Луис бъде насечен на парчета? Моят свят – може би, тогава защо не? Друга възможност... наистина няма. Твърде късно е да си задавам тези въпроси, защото вече съм в мъжката тоалетна и се оглеждам в огледалото – прекрасен тен и идеална подстрижка; оголвам зъбите си, които са абсолютно равни бели и лъскави. Намигам на своето отражение, поемам си дълбоко дъх, надявам кожени ръкавици "Армани" и тръгвам към кабината, в която е Луис. В тоалетната няма други хора. Всички кабини са празни и с разтворени врати с изключение на последната. Вратата ѝ не е заключена, и само леко притворена. Вътре Луис си подсвирква нещо от "Клетниците" и с приближаването ми свирнята му става все по-силна, чак дразнеща.

Той е прав в кабината, с гръб към мен, облечен в кашмирен блейзер, плисирани вълнени панталони, памучни копринена бяла риза, и пикае. Разбирам, че усеща раздвижване зад гърба си, защото видимо се стяга, а плющящата  в клозетната чиния струя урина изведнъж секва. Тежкото ми дишане заглушава всички останали звуци, полезрението ми леко се замъглява по края, бавно вдигам ръце и ги плъзвам по яката на кашмирения блейзер и бялата риза, пръстите ми обгръщат врата му, палците ми се събирай на тила, а показалците ми се срещат точно над адамовата му ябълка. Започвам да ги стягам, но има достатъчно място за да може Луис да се извърне – бавно, бавно, – да застане с лице към мен, едната му ръка лежи върху копринената блуза с поло-яка, другата я вдига нагоре. Премигва няколко пъти с клепачи, после очите му се разширяват така, как то ми се иска. Искам да видя как се сгърчва лицето му, как става мораво, искам да знае кой го убива. Ще ми се моето лице да е последното нещо, което ще види Луис, преди ди умре, ще ми се да му изкрещя: "Чукам Кортни. Чуваш ли? Чукам твоята Кортни. Хахаха!", и това да са последните думи, последните звуци, които да чуе, преди собствените му хрипове и пукотът на трахеята му да заглушат всичко. Луис се е втренчил в мен и аз стягам мускулите на ръцете си, за да са готови за борба, каквато, за мое най-голямо разочарование, не започва.

Вместо да се съпротивлява, той поглежда надолу към китките ми, за миг се поколебава, сякаш не може да реши какво да прави, после навежда глава и... целува лявата ми китка, а когато отново вдига очи към мен, някак срамежливо лицето му изразява... любов и почти никакъв страх.

Вдига дясната си ръка и ме погалва по лицето. Стоя като закован с протегнати напред ръце и сключени около врата пръсти.

– Божичко, Патрик – прошепва Луис. – Защо тук?

Пръстите му си играят с косата ми. Обръщам се настрани, на стената на кабината някой е издраскал надпис:

" Едуин прави разкошни минети". Застинал в това положение, зяпам разкривените букви и рамката около тях, сякаш в нея е скрит отговор или някаква истина. Едуин? Кой е Едуин? Тръсвам глава, за да се отърва от тези мисли, и отново се обръщам към Луис, на чието лице е цъфнала ужасна любвеобилна усмивка. Опитвам се да го стисна по-здраво, чак лицето ми се изкривява от напрежение, но не мога да го направя, пръстите не ми се подчиняват,ръцете ми  – също, стоят смешно опънати напред, без да има защо.

– Забелязах, че ме бройкаш – задъхано казва той. – Забелязах възбуденото ти тяло.

Опитва се да ме целуне по устните, но аз отстъпвам назад и се блъсвам във вратата на кабината, като така неволно я затварям. Свалям ръцете си от врата му, но той веднага  ги хваща и пак ги поставя там. Пак ги свалям и се чудя какво да правя по-нататък, засега не помръдвам.

– Ни бъди... срамежлив – шепне ми той.

Поемам дълбоко дъх, затварям очи и броя до десет, отварям ти ги и безпомощно се опитвам отново да вдигна ръце и да го удуша тоя Луис, но те стоят увиснали надолу, сякаш към тях са вързани огромни тежести, които не мога да повдигна.

– Да знаеш само откога мечтая за този момент... – въздиша той треперещ и ме гали по раменете. – Още от онази Коледа в "Аризона 206". Помниш ли, ти беше с вратовръзка "Армани" на червени райета.

За пръв път забелязвам, че панталоните му все още са разкопчани, съвсем спокойно се обръщам, излизам от кабината бината и заставам до един от умивалниците, за да си измия ръцете, но ръкавиците все още са на тях, а не ми се ще  да ги свалям. Тоалетната на "Йейл Клуб" изведнъж става най-студеното помещение във Вселената и без да искам, потрепервам. Луис се домъква след мен, докосва сакото ми и се подпира на мивката до мен.

– Аз също – проговаря той с тих, педерастки глас и когато бавно обръщам глава, за да го погледна, добавя – ...те желая.

Изскачам побеснял от кенефа и на вратата се блъсвам в Брустър Уипъл. Усмихвам се на салонния управител раздрусвам му ръката и хуквам към един асансьор, чиито врати вече се затварят, и, естествено, не успявам да се вмъкна, започвам да псувам на глас и да блъскам по вратите. Бързо-бързо се успокоявам и забелязвам управителя да разговаря с някакъв келнер, и двамата ме гледат учудено, та пооправям сакото си, усмихвам им се притеснено и им махвам с ръка. Към мен се приближава Луис, съвсем  спокоен, усмихнат и зачервен, а не мога да направя нищо за да го спра. Застава до мен и мълчи.

– Какво... има? – изсъсквам му накрая.

– Къде отиваш? – прошепва той смутено.

– Ами... трябва да... – Заеквам, въртя очи насам-натам из препълнения ресторант, накрая поглеждам изопнатото му  от очакване лице. – Трябва да върна едни видеокасети.

Блъскам с цяла ръка копчето на асансьора, но той не идва, изгубвам търпение и отцепвам обратно към масата, на която седяхме с Ван Патън и Макдърмот.

– Патрик! – извиква той след мен.

Обръщам се нервно.

– Какво искаш?

Без глас, само с устни и жестове, той ми казва:

– Ще ти се обадя.

На лицето му цъфти заговорническа усмивка, която сякаш трябва да ме увери, че "моята тайна" е на сигурни място при него и няма страшно. "Олеле, майко!" – едва не извиквам, видимо разтърсен. Сривам се на стола си напълно сразен, все още с ръкавици на ръцете, и удрям на екс разводненото  от леда "Джей енд Би". Едва съм седнал, и Ван Патън веднага ме зачесва.

– Ей, Бейтмън, я кажи как се носят игли и щипки на вратовръзките.

– Въпреки че иглите и щипките на вратовръзката не са задължителни за бизнесмена, все пак те добавят чистота към стила и правят добро впечатление. Но аксесоарът не трябва да доминира над вратовръзката. Най-добре е да се използва обикновена златна игла или малък клипс, които се поставят в долния край на вратовръзката, наклонени под ъгъл от четирийсет и пет градуса.

Убиване на куче

Кортни ми се обажда по телефона, за да ми каже, че се е натъпкала с елавил и не може да вечеря с мен в "Жеравите", новия ресторант на Кити Оутс Сандърс в Греймърси Парк, в който Джийн, секретарката ми, е запазила маси за двама ни още преди седмица. Въпреки че заведението бе оценено като отлично от списание "Ню Йорк" и от "Нейшън", не се оплаквам и не настоявам Кортни да промени намерението си, защото имам да прегледам още две папки, а ме чака и "Шоуто на Пати Уинтърс", което записах тази сутрин. В него цял час говориха за жените с мастектомия, което не можех да понеса в седем и половина сутринта на закуска преди работа, но след изминалия ден – климатикът в служебния ми кабинет се развали, обядвах със скучния Кънингъм в "Одеон", китайците от химическото чистене пак не успяха да махнат петната от кръв от друго сако "Сопрани", върнах четири просрочени видеокасети, които ми струваха цяло състояние, чаках двайсет минути за "Стеърмастър" в спортния клуб – съм вече напълно претръпнал, така че съм готов да изгледам и тази тъпотии. Въпреки че следобед спортувах в клуба близо два часа, у дома в хола правя още две хиляди коремни преси и трийсет минути скачам на въже, докато уредбата "Вурлицер" върти отново и отново парчето The lion sleеps tonight. После се обличам, за да купя някои продукти от "Д'Агостино". Обувам сини джинси "Армани", обличам бяла блуза с поло-яка, спортно сако "Армани", приглаждам косата си назад с гел "Томпсън"; тъй като навън ръми, слагам непромокаеми черни обувки "Маноло Блахник" с връзки; пъхам три ножа и два пистолета в черно кожено куфарче (за три хиляди и двеста долара) от "Луи Вюитон" хладно е и за да не си разваля маникюра, надявам чифт ръкавици"Армани" от еленова кожа. Накрая навличам черен кожен шлифер "Джанфранко Фере", който струва четири хиляди долара. Въпреки че магазинът е на две крачки от апартамента ми, взимам си и компакдисковия уокмен,  в който още стои разширената версия на Wanted dead or iriive на Джон Бон Джоуви. От стойката за чадъри в антрето до входната врата грабвам един шарен чадър с дървена дръжка от "Бергдорф Гудмън", купен за триста долара при разпродажба, и излизам.

След работа спортувах в "Ексклузив", а щом се прибрах, започнах да въртя телефони на млади момичета от" Далтън" и да им говоря мръсотии. Номерата им взех от регистъра на канцеларията, в която се промъкнах миналия четвъртък през нощта.

– Аз съм финансова акула – шептях сладострастно в шапката на безжичния си телефон. – Поглъщам конкурентни компании. Как ти се струва? – И започвах да издавим всякакви звуци – смучене, грухтене, пърдежи, какво ли не.Накрая изревавам: – Кажи ма, курво!

Повечето бяха наистина изплашени и това ми доставяше огромно удоволствие, през цялото време имах мощна, неудържима ерекция, докато една от тях без никакво стеснение ме попита:

– Тате, ти ли си?

Целият ми ентусиазъм отиде по дяволите. Леко разочарован, завъртях още на две-три, но без особено желание и в същото време преглеждах пощата си, та накрая затворих насред изречението си, щом попаднах на лична бележка от Клифърд – един образ, дето ми помага за "Армани", – с което ми напомняше, че има частна разпродажба в бутика на Медисън... преди две седмици, и това, че навярно някой от портиерите нарочно е задържал бележката, за да ми натрие носа, с нищо не може да изличи факта на пропуснатата  разпродажба, така че, размишлявайки върху тази загуба, докато се скитам някъде между Седемдесет и шеста и Седемдесет и пета, стигам до дълбокомисления извод, че в повечето случаи животът е гаден и жесток.

Някакъв тип, който прилича досущ на Джейсън Тейлър – черна коса, зализана назад, тъмносиньо двуредно кашмирено палто с яка от боброва кожа, черни кожени ботуши "Морган Стенли", – минава под уличната лампа и ми кима, а аз намалявам звука на уокмена навреме да чуя поздрава му: "Здрасти, Кевин." Долавям дъх на "Грей Фланъл" и без да спирам, се обръщам назад, вперил поглед в мъжа, който прилича на Тейлър, който би могъл да е Тейлър, питайки се дали още излиза с Шелби Филипс, и тогава се препъвам в някаква просякиня, легнала на тротоара, разперила крака пред входа на изоставен ресторант – казваше се "Амнезия" и преди две лета го взе Тони Макмейнъс, – побъркана чернокожа скитница, която като будистки напев повтаря думите: "Пари моля помогнете господине пари моля помогнете господине." Опитвам се да ѝ изнеса лекция за това колко достойно е да си намери работа – например в "Синеплекс Одеон"[19], съветвам я съвсем учтиво, докато мислено се чудя дали да не отворя куфарчето и да извадя нож или пистолет. Но се сещам, че е твърде беззащитна жертва и няма да ми направи кеф, затуй я пращам по дяволите, надувам уокмена точно когато Бон Джоуви се изцепва  It's all the same, only the names have changed[20], и продължавам нататък, спирам пред автомат за банкноти и изтеглям триста долара ей така, без да са ми нужни. Банкнотите са чисто нови двайсетачки, шумолят приятно и за да не ги измачкам, прибирам ги в портфейла си от кожа на газела. На "Калъмбъс Съркъл" жонгльор с шлифер и шапка забавлява с номерата си неколцина сеирджии, които го зяпат без особен интерес. Той винаги идва тук следобед, представя се като Човека-ластик. Въпреки че надушвам плячка и той изглежда напълно достоен за гнева ми, отминавам го, търся по-подходящ обект. Впрочем ако беше мим, досега да се е простил с живота си.

Пожълтели корици на списание "Тайм" с лика на Доналд Тръмп са налепени по витрините на друг изоставен ресторант, който се казваше "Палаце", и това ме изпълва с нова увереност. Пристигам пред "Д'Агостино", стоя по пред входа и съм вперил очи в магазина, изгарящ от непреодолимо желание да се втурна между рафтовете, да напълня количката с оцет и морска сол, да преровя сектора за зеленчуци, да огледам взискателно червените чушки, жълтитe чушки, зелените чушки, а в същото време да се питам какъв сладкиш и с каква форма да си взема, но все още ми се ще преди това да направя нещо по-дълбоко, по-неопределено. Затова тръгвам на лов по тъмните студени улици отвъд Сентрал Парк Уест, съзирам отражението на лицето си в матираните прозорци на една лимузина, паркирана пред "Кафе дез артист", устата ми неволно се отворя и затваря, езикът ми е по-влажен от всякога, клепачите ми премигват бясно и нищо не може да ги спре. На светлината на  уличната лампа ясно виждам сянката си на тротоара, виждам как се движат дланите ми в ръкавици, как опъвам и свивам пръсти в юмруци. По средата на Шейсет и седма улица се налага да спра, за да се посъвзема, опитвам се да се отдам на успокояващи мисли – предстоящото пазаруване  в "Д'Агостино", запазена маса в "Дорсия", новия компактдиск на "Майк енд дъ Меканикс", и с огромно усилие на волята се сдържам да не се нашляпам сам.

Към мен бавно се приближава стар педал, облечен в кашмирен пуловер с висока яка, шарено вълнено сако и филцова шапка, излязъл е да разходи своя шарпей на кафяви и бели петна, чиято тъпа муцуна души по земята. Двамата минават покрай една улична лампа, покрай втора, идват към мен, а аз се съвземам достатъчно бързо, за да мога да сваля слушалките на уокмена и незабелязано да отключа куфарчето. Застанал съм на средата на тесния тротоар до едно бяло БМВ 320, а педито с шарпея е вече на няколко крачки от мен и мога да го разгледам по-добре. Някъде към петдесетте е, с неприлично розова и здрава кожа, без бръчки, със смешни мустачки, които подчертават още повече женствения му вид. Хвърли бегъл поглед със загадъчна усмивка, докато кучето души едно дърво и торба с отпадъци, хвърлена до БМВ-то.

– Хубаво животинче – усмихвам се и се навеждам.

Шарпеят ме поглежда изпитателно и изръмжава.

– Ричард! – Мъжът го стрелва със строги очи, после се обръща към мен с извинителен поглед.

Усещам, че е поласкан не само от това, че съм забелязал кучето му, но и защото го спрях да поговорим за него, да пукна, ако вече не се е изпразнил от кеф в мазните си кадифени панталони от "Ралф Лоран".

– Няма нищо – казвам му и погалвам нежно шарпея докато оставям куфарчето на земята. – Шарпей е, нали?

– Не. Шарпей – поправя ме той, произнасяйки породата по начин, който не съм чувал преди.

– Шарпей? – опитвам се да го произнеса като него и продължавам да галя гърба и врата на песа.

– Не, не – разсмива се той закачливо. – Ударението е на последната сричка.

Педераст смотан!

– Добре де, няма значение – съгласявам се и се изправям с момчешка усмивка. – Красиво животно.

– О, благодаря ви – отвръща той и добавя загрижено. – Но ми струва цяло състояние.

– Така ли? Защо? – питам го и пак се навеждам да погаля кучето. – Ей, здравей, Ричард. Здравей, малчуган.

– Сигурно няма да повярвате, ама ще ви кажа. На всеки две години трябва с операция да му се премахват торбичкте около очите. Водя го чак в Ки Уест – там е единствената ветеринарна лечебница, в която имам доверие. Пощипнат го оттук-оттам, и Ричард пак може да вижда, нали, чеденце?

Педалът кима одобрително, докато ръката ми продължава подкупващо да чеше гърба на песа.

– Изглежда страхотно – отбелязвам.

Настъпва мълчание. Аз не отделям очи от кучето, докато собственикът му гледа мен, накрая не може да се сдържи и проговаря:

– Не е  удобно да ви питам, ама...

– Казвайте, казвайте.

– О толкова е глупаво...

Той се разсмива. Аз също се смея.

– Кое?

– Не сте ли фотомодел? – пита ме той, вече сериозен. – Сигурен съм, че съм виждал снимката ви по списания.

– Не, не съм – решавам да бъда откровен с него. – Но съм поласкан от думите ви.

– Ами приличате досущ на кинозвезда. – Той превзето върти китката на свободната си ръка. – Не знам. – И накрая добавя, вече за себе си: – О, престани, глупчо, само се излагаш.

Навеждам се уж да вдигна куфарчето си, но от сянката, в която попадам, той не вижда как измъквам ножа, най-острия, с назъбеното острие, и го питам – нарочно, но с напълно естествен тон на гласа – колко е платил за Ричард, без дори да се огледам дали не се задават други хора по улицата. Със светкавична бързина сграбчвам кучето за врата с лявата си ръка и го вдигам на светлината на уличната лампа, то гърчи тялото си и се опитва да ме ухапе през ръкавицата, но челюстите му щракат напразно и дори не може да излае, тъй като съм го стиснал здраво и дори усещам как трахеята му поддава под натиска на пръстите ми. Забивам ножа в голия му стомах и с бързо движение го разпарям, от него бликва тъмнокафява кръв и синьо-червени черва провисват във въздуха, то рита с крака срещу мен, но е твърде късно – пускам го на земята. Всичко това става за миг и педерастът стои потресен, с каишката в ръка, и само ужасено повтаря: "Божичко, божичко ", като гледа как песът се влачи в кръг, скимти, души и лиже   собствените си вътрешности, разпилени по паважа, и докато все още бере душа, се обръщам към господаря му, блъсвам го назад с окървавена ръкавица и започвам безразборно да дупча с ножа лицето и главата му, накрая с два резки замаха разпорвам гърлото му и силна струя червенокафява кръв бликва, опръсква бялото БМВ до бордюра и задейства алармената му сирена. Кръвта клокочи под брадата на оня, той се срива на земята, треперещ, от него все още изтича кръв на слаби тласъци. Избърсвам ножа си в якето му, пускам го в куфарчето и понечвам да си тръгна, ала преди това, за да съм сигурен, че е мъртъв и не се преструва (понякога се изхитряват да го правят), пускам два изстрела в главата му през заглушителя. Едва не падам, защото кракът ми се подхлъзва в локвата кръв около него, изчезвам в тъмнината и изведнъж, като смяна на филмов кадър, се озовавам пред "Д'Агостино" и двама от служителите на вратата ме канят да вляза. Плащам кутия овесени ядки с просрочен купон, но касиерката –  чернокожа повлекана – не усеща номера, не забелязва, че крайният срок на купона отдавна е изтекъл, и когато излизам навън, това ме развеселява, отварям кутията и тъпча устата си с ядки, като в същото време се опитвам да cвиря Hip to be square[21], после отварям чадъра си и хуквам надолу по Бродуей, сетне в обратна посока, и пак надолу като зъл дух, а вятърът развява зад мен разкопчаното ми палто, сякаш е някаква мантия.

Момичета

– Направо съм бесен от вечерята днес в "Космос" с Кортни, леко къркана, която непрекъснато ми задава въпроси за храната в санаториумите, за Джордж Буш и за сладоледите "Тофути" – все глупости, каквито могат да се появят само в кошмари. Изобщо не ѝ обръщам внимание и точно насред едно от нейните предълги изречения махвам с ръка на един келнер да се приближи и поръчвам студена задушена риба с лимон, фъстъци и копър, салата "Цезар" от  аругула и филе от риба меч с горчица, въпреки че вече съм направил същата поръчка и келнерът надлежно ме уведомява  за това. Поглеждам го, без дори да се опитвам да се правя на учуден, само се усмихвам сконфузено.

– А, така ли?

Кулинарните специалитети от Флорида имат впечатляващ външен вид, но порциите са малки и скъпи, особено пък в ресторант, където на всяка маса има подносче с цветни моливи за рисуване. (На своята хартиена подложка за сервиране Кортни рисува десен на Лора Ашли, а аз –  вътрешността на стомаха и гръдния кош на Моника Лустгардън, и когато Кортни, очарована от рисунката ми, пита какво представлява, отговарям: "Ммм... диня.") Сметката, която плащам с платинената си карта "Американ Експрес", е малко над триста долара. Кортни изглежда добре с вълненото сако "Дона Каран", копринена блуза и пола от кашмир. Аз съм със смокинг, без да има някаква специална причина за това. "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта се занимаваше с някакъв нов спорт, наречен " Хвърляне на джуджета".

В лимузината пред входа на "При Нел", където се разбрахме да пийнем по нещо с Мередит Тейлър, Луис Самюелсън и Пиърс Тауърс, казвам на Кортни, че трябва да отскоча до едно друго място за малко дрога, и ѝ обещавам, че ще се върна преди полунощ.

– А, и поздрави Нел от мен – подхвърлям накрая.

– Дрога има и долу в бара, защо ще ходиш другаде? – хленчи тя.

– Защото обещах, че ще се обадя. Параноя. Paзбираш ли?

– Не разбирам. Кой е параноик? – премигва тя бързо-бързо.

– Сладурче, дрогата долу е по-слаба и от "Нутрасуийт". Знаеш го добре.

– Не ме замесвай в тия работи – предупреждава ме тя.

– Добре де, хайде отивай и ми поръчай едно питие.

– Къде всъщност ще ходиш? – пита тя вече подозрително.

– Ммм... при Нодж – казвам. – От него взимам дрога.

– Ама Нодж е главен готвач в "Шезлонгите" – сеща се тя, докато я избутвам навън от колата. – Не е пласьор на дрога. Той си е главен готвач!

– Само не изпадай в истерия, моля те – въздъхвам с ръце, опрени на гърба ѝ.

– Добре, но ти не ми разправяй лъжи за Нодж – цупи се тя и не ще да слиза от лимузината. – Нодж е главния готвач в "Шезлонгите". Чу ли ме добре?

Гледам я известно време мълчаливо, по лицето ми играе светлината от неоновите надписи над входа на "При Нел".

– Имах предвид Фидлър – признавам си накрая смирено. – Отивам да ги взема от Фидлър.

– Невъзможен си – промърморва тя, излиза навън и тръгва към бара. – Съвсем си откачил.

– Ще се върна – извиквам след нея и затръшвам вратата, после запалвам пура и весело се подсмихвам. – Надявай се, като си нямаш работа.

Казвам на шофьора да поеме към пиацата за крехка женска плът малко по на запад от "При Нел", около бистрото "Флоран", за да огледам проститутките, и след като правим  два тура напред и назад – всъщност от месеци проучвам района в търсене на подходящото маце, най-накрая я забелязвам на ъгъла на Уошингтън и Тринайсета улица. Руса, стройна, млада, малко одърпана, но си личи, че е от класа, и най-важното – бяла е, което е направо късмет в този квартал. Облечена е в тесни и къси раирани панталонки, бяла тениска и евтино кожено яке; с изключение на драскотина над лявото коляно, кожата ѝ е бледа, включително и лицето, на което изпъкват силно начервените  ѝ устни. Зад нея на тухлената стена на някаква изоставена сграда с трийсетсантиметрови печатни букви е написано МЕСО – начинът, по който са разположени буквите, събужда нещо у мен, а над сградата небето е тъмно, без луна, следобед се бяха струпали облаци, но сега ги няма.

Колата минава бавно покрай нея. През тъмните стъкла и съвсем  отблизо кожата ѝ изглежда още по-бяла, косата ѝ е изкуствено изрусена, а чертите на лицето ѝ показват, че е дори по-млада, отколкото предполагах. Изглежда ми особено чиста, може би защото е единственото бяло момиче, което забелязах тази вечер в района; спокойно можеш да я вземеш за студентка от Нюйоркския университет, прибираща се от сладкарница "Марс" у дома. Пила е цяла вечер "морски бриз"[22], танцувала е на новото парче на Мадона, скарала се е с гаджето си Ангъс, Ник или... Вирипишко и сега отива към "Флоран" да поклюкарства с приятели, да изпие още един "морски бриз" или едно капучино, или чаша "Евиан". Та за разлика от останалите проститутки тук, тя почти не обръща внимание на лимузината, когато спира точно пред нея. Прави се, че не разбира за какво става въпрос.

Усмихва се, когато забелязва, че свалям стъклото на вратата, но обръща глава настрани. За по-малко от минута протича следният разговор:

– Не съм те виждал наоколо.

– Не си търсил достатъчно – отвръща тя със самочувствие.

– Искаш ли да разгледаш апартамента ми?

Запалвам лампата в купето, за да види лицето ми и смокинга. Тя оглежда колата, после мен и пак колата. Бръквам в портфейла си от кожа на газела.

– Не ми разрешават – отвръща тя, забила поглед в тъмното пространство между две сгради на отсрещната страна на на улицата, но когато очите ѝ пак се свеждат към мен, вижда стотачката, която съм извадил и ѝ подавам.

Без да пита какво правя и какво всъщност искам от нея, без дори да попита дали не съм ченге, взема банкнотата и тогава мога да поставя въпроса си по-иначе.

– Искаш ли да дойдеш с мен в апартамента ми, или не? – питам я усмихнат.

– Не е разрешено – повтаря тя, но оглежда още веднъж черната дълга лимузина и банкнотата, която пъхва в задния си джоб, забелязва приближаваща към нас просякиня с канче с дрънкащи монети и добавя: – Ама за теб мога да направя изключение.

– Работиш ли с кредитни карти? – подмятам и изгасвам светлината в купето.

Тя не откъсва очи от тъмното пространство отсреща, сякаш чака някой невидим да ѝ даде знак. Отново поглежда към мен и когато повтарям въпроса си, прави учудена физиономия, но аз се усмихвам и ѝ отварям вратата, за да влезе.

– Майтапя се. Хайде, скачай вътре.

Тя кимва някому отсреща, помагам ѝ да се настани отзад в тъмната лимузина, затръшвам вратата и я заключвам.

У дома, докато Кристи е в банята (не знам истинското ѝ име, не съм и питал как се казва, но се разбрахме, че ще ѝ викам така), набирам номера на фирмата "Кабана – бисексуални придружители" и с номера на кредитната си карта "Американ Експрес" поръчвам руса жена, която обслужва двойки. Повтарям адреса си и още веднъж подчертавам, че държа да е руса. Някакъв явно стар италианец приема поръчката и ме уверява, че руса жена ще позвъни на вратата ми до един час.

Измивам си зъбите и се преобличам в копринени боксерки " Поло" и памучна тениска "Бил Блас" без ръкави. После влизам в банята и заварвам Кристи да лежи по гръб във ваната и да пие бяло вино от тънкостеблена чаша "Стюбен". Присядам на ръба на мраморната вана, сипвам в нея масло "Моник Ван Фрер" с аромат на билки и разглеждам тялото в млечнобялата вода. За известно време в главата  ми нахлуват лоши мисли – само да се протегна, и мога да я хвана за главата, да я разбия; усещам как се надига желанието ми да удрям, да обиждам, да наказвам, но постепенно то заглъхва и тогава проговарям:

– Това шардоне, дето го пиеш, е много хубаво.

След дълга пауза, през която разтривам малката ѝ, почти детинска  гърда, отново се обаждам:

– Искам да си измиеш влагалището.

Тя ме поглежда с израз на ученичка, после свежда очи към тялото си. Свива рамене, оставя чашата на ръба на ваната и спуска ръка надолу към редките, също руси косми под гладкия  като порцелан и плосък стомах, леко разтваря кракатa си.

– Не така – казвам ѝ тихо. – Обърни се обратно и застани на  колене.

Тя пак свива рамене.

– Искам да гледам – обяснявам ѝ. – Имаш прекрасно тяло.

Тя се обръща, застава на колене и ръце, задникът ѝ изскача над водата. Премествам се в другия край на ваната, за да виждам по-добре путката ѝ, която тя разтрива с насапунисана ръка. Загребвам с пръст малко от ароматизираното масло във ваната и намазвам ануса ѝ. Той се свива,а тя  леко изпъшква. Пъхвам пръста си в путката ѝ отдолу, моят и нейният влизат и излизат в синхрон няколко пъти. Топла влага започва да облива пръста ми, тогава го премествам в ануса ѝ и лесно го напъхвам чак до кокалчето. Тя изохква леко и сама се намества на пръста ми, като не спира да масажира путката си. Това продължава известно време, докато се обажда портиерът, за да ми съобщи, че е пристигнала Сабрина. Казвам на Кристи да излезе от ваната и да се подсуши, да си избере хавлия от гардеробчето, но не тази от "Биджан", и да дойде в хола да пийнем по нещо с гостенката ми. Аз пък отивам до кухнята, за да налея чаша вино за Сабрина.

Сабрина обаче не е руса. Известно време я гледам изненадано на прага, но накрая я поканвам да влезе. Косата  ѝ е тъмноруса, а не светла, каквато исках, но въпреки че това ме вбесява, не казвам нищо, защото тя е доста красива.  Не е толкова млада, колкото Кристи, но не е и изхабена. Накратко, изглежда, че парите, които ще платя за нея няма да отидат на вятъра. Гневът ми съвсем преминава, когато съблича палтото си и виждам стройното ѝ тяло стегнато в тесни черни къси панталони, блуза на цвета с презрамки и черни островърхи обувки на висок ток. Завеждам я в хола, поставям я да седне на белия диван и без да я питам дали иска нещо за пиене, ѝ донасям чаша бяло вино върху поднос от "Мауна Кий Хотел" на Хаваите. От стереото се носи мелодия от "Клетниците" в изпълнение на трупата от Бродуей. Появява се Кристи с хавлия "Ралф Лоран", със сресана назад руса коса, която след банята изглежда почти бяла. Правя ѝ знак да седне до Сабрина (двете си кимват за поздрав), а аз се настанявам в креслото от хром и тиково дърво срещу тях. Решавам, че ще е по-добре да се поопознаем, преди да идем в спалнята,та затуй нарушавам продължителното, но не неприятни мълчание с няколко въпроса.

– Е – започвам и кръстосвам крака, – не искате ли  да разберете какво работя?

Двете ме гледат втренчено дълго време. После си разменят по една усмивка и накрая Кристи свива рамене и отговаря:

– Не.

Сабрина ми се усмихва и се солидаризира с нея.

– Не е задължително.

Млъквам за минута, леко засегнат, гледам ги изпитателно, кръстосвам крака и с въздишка обявявам:

– Ами работя на Уолстрийт. В "Пиърс енд Пиърс".

Предълго мълчание.

– Чували ли сте го?

Пак мълчание. Накрая Сабрина се престрашава и проговаря:

– Не е ли нещо, свързано с "Мейс"... или с "Мейси"?

Изчаквам малко, преди да попитам.

– С"Мейс" ли?

Тя се замисля.

– Ами да. Магазин за обувки, нали? "Пи енд Пи" е магазин  за обувки, познах ли?

Втренчвам се в нея. Сепва ме Кристи, която става и отива до стереоуредбата.

– Добре си се обзавел... Пол – отбелязва тя, впечатлена от машината.

Разглежда компактдисковете, които са стотици, подредени по азбучен ред на рафтовете в етажерката от бял дъб.

– Колко се изръси за нея?

Изправям се, за да си налея още една чаша "Акация".

– Кристи, това всъщност не ти влиза в работата, но и да те уверя, че хич не е евтина.

От кухнята забелязвам, че Сабрина е извадила от чантичката си пакет цигари, и се връщам в хола, преди да е успяла да запали.

– Съжалявам, но тук не се пуши – предупреждавам я.

Тя се усмихва, изчаква малко и с кимване на глава прибира цигарата в пакета. Донесъл съм поднос с шоколадови сладкиши и предлагам на Кристи да си вземе.

– Шоколадово еклерче "Варда"?

Тя оглежда подноса и учтиво отказва, като завърта глава. Приближавам до Сабрина. Тя с усмивка си взема един сладкиш, а аз забелязвам, че чашата ѝ с вино е непокътната.

– Не че искам да те напия, но това шардоне е много хубаво, грешиш, че не го пиеш.

Оставям подноса с еклерите върху стъкления плот на  масичката за кафе "Палацети" и си сядам пак в креслото. Правя знак на Кристи да се върне на дивана и тя се  подчинява. Седим мълчаливо и слушаме "Клетниците" от компактдиска. Сабрина изяжда замислено еклера си и взема още един.

Налага се пак аз да наруша мълчанието.

– Някоя от вас била ли е в чужбина? – питам ги и веднага се сещам, че няма да разберат въпроса ми правилно, та добавям. – В Европа де?

Двете се споглеждат, сякаш си дават някакъв таен сигнал, преди Сабрина да поклати отрицателно глава. Кристи прави същото.

Пак след дълго мълчание задавам още един въпрос.

– Завършили ли сте колеж и ако сте, кой колеж?

Отговорът на този въпрос са два презрителни и гневни погледа, които ми напомнят, че е време да преминем в спалнята. Там казвам на Сабрина да потанцува, докато се съблича пред мен и Кристи на светлината на всички халогенни лампи в стаята. Подавам ѝ една дантелена наметка "Кристиан Диор" и се събличам чисто гол с изключение на маратонките "Найк". Накрая и Кристи сваля хавлията "Ралф Лоран" и остава само по едно шалче "Анджела Къмингс" от изкуствена коприна и велурени ръкавици "Глория Хосе", които купих на разпродажба в "Бергдорф Гудмън".

И тримата се качваме на леглото. Кристи застава на колене и лакти с лице към таблата над главата, задникът ѝ се е вирнал нагоре, а аз съм я яхнал, но обърнат назад, на колене и с полувъзбуден член, с лице съм към Caбрина, която е забила решителен поглед право в разтворения анус на Кристи. Усмихва се малко пресилено, разтрива с пръст собствената си путка и после с влажен пръст намазва устните си, сякаш си слага блясък. С двете си ръце държа разтворени путката и ануса на Кристи и нареждам на Сабрина да се приближи и да ги подуши. Тя свежда глава наравно с двата отвора, в които леко си играят пръстите ми. Правя ѝ знак да се приближи още, за да усети мириса  на пръстите ми, които пъхвам в устата ѝ, и тя ги засмуква настървено. С другата си ръка продължавам да масажирам стегнатата путка на Кристи, потънала в сокове от възбудата под разтворения ѝ анус.

– Подуши го! – нареждам на Сабрина и тя съвсем доближава лице до задния вход на Кристи.

Членът ми е вече навирен и с ръка го разтривам, за да остане твърд.

– Удари ѝ първо един език на путката – казвам на Сабрина и тя сама я разтваря, започва да я лиже като куче, а с пръст масажира клитора.

После се прехвърля към ануса и го обработва по същия начин. Стенанията на Кристи стават неконтролируеми, тя все по-силно притиска задника си към лицето на

Сабрина, към езика ѝ, който бавно влиза и излиза от ануса ѝ. Наблюдавам това мълчаливо известно време, после започвам да разтривам бързо клитора на Кристи, която вече навярно блъска задника си в лицето на Сабрина и пищи:

– Празня  се, празня се!

Опъвайки силно с ръка зърната на гърдите си, тя изпада в  продължителен оргазъм. И въпреки че е възможно да се  преструва, не я нашляпвам, защото го прави много добре.

Уморен от стоенето на колене, слизам от Кристи, лягам по  гръб и придърпвам лицето на Сабрина над огромния си  твърд член, напъхвам го в устата ѝ и го държа с ръка докато тя смуче главата му. Дръпвам Кристи към себе си, свалям ръкавиците ѝ и започвам да я целувам силно в устата, езикът ми се върти навсякъде, сблъсква се с нейния, подминава го в стремежа си да стигне възможно най-дълбоко в гърлото ѝ. Тя разтрива с пръсти путката си, която е толкова влажна, че от вътрешната страна бедрата ѝ са плувнали в мазен сок. Избутвам главата ѝ надолу, за да помогне на Сабрина, и след като правят две-три смени – едната смуче главата, другата – ствола на члена ми, Кристи се прехвърля на ташаците ми, които са подути и ме болят от възбуда, пошляпва ги леко, преди да ги глътне в устата си, масажира с език торбичките и ги всмуква една по една. После се връща при Сабрина, която не изпуска члена ми от устата си, двете започват да се целуват здраво над него и да го поливат с лигите си. През цялото време Кристи не престава да мастурбира. Пъхнала пръста във влагалището си, тя стиска с тях клитора си и тежко пъшка. Това ме възбужда здраво, сграбчвам я през кръста и я извъртам така, че путката ѝ да дойде над лицето ми, на което тя с готовност се намества. Чиста, рошава, влажна, с подут от насъбралата се кръв клитор, путката ѝ увисва над устата ми и забивам в нея език, а в ануса пъхвам пръст. Сабрина все още работи върху члена ми, разтрива основата му с ръка, останалата част е в уста ѝ.  Тя сяда върху ми с лице към Кристи, разкъсвам бикините ѝ, навеждам главата на Кристи напред и ѝ казвам да "сдъвче този клитор", което тя прави с удоволствие.

Позата е неудобна и за трима ни, затова оставаме така само две-три минути, но през това кратко време Сабрина се изпразва върху лицето на Кристи, която от своя страна се изпразва върху моето, и се налага да стисна здраво бедрата ѝ, за да успокоя бясното въртене на задника ѝ, с който може да ми размаже носа. Аз все още не съм се изпразнил и тъй като Сабрина не прави нищо по-специално с члена ми, измъквам го от устата ѝ и го изправям за да седне върху него. Той влиза в нея отведнъж – путката ѝ е потънала в собствените си сокове и в слюнките на Кристи и членът ми не усеща триене, та затуй свалям шалчето от врата на Кристи. Изваждам го от Сабрина, разкрачвам я и избърсвам хубаво и путката ѝ, и члена си, след което отново ѝ го вкарвам, като не спирам да смуча клитора на Кристи, която след броени минути получава отново оргазъм. Двете са с лице една към друга върху мен – едната се върти върху члена ми, другата е седнала на лицето ми, и Сабрина се накланя напред, за да хване и засмуче малките твърди цицки на Кристи. Кристи я целува по устата, двете си разменят езици, а соковете на Кристи се стичат на потоци в устата ми, по брадата ми, чак до врата.

Свалям Сабрина от члена си и я слагам да легне по гръб. Нагласям Кристи върху нея в поза "шейсет и девет", задникът ѝ щръква нагоре, разтривам с пръст ануса ѝ, докато се навлажни достатъчно, поставям си презерватив и с малко вазелин успявам да напъхам члена си в него, а в това време Сабрина ближе путката ѝ, всмуква клитора ѝ и от време на време леко стисва ташаците ми и възбужда ануса ми с влажен пръст. Кристи разкрачва Сабрина до предел и вкарва език в путката ѝ, но не се задържа така, защото изправя глава и обръща към мен омазненото си лице, за да ми извика:

– Еби ме, че се празня!

Това ме раздвижва и започвам с бързи движения да я еба в ануса, докато Сабрина не спира да обработва с уста путката ѝ отдолу. Изваждам члена си от ануса на Кристи и казвам на Сабрина да се прехвърли на него, докато еба Кристи в путката. След две-три минути започвам да се празня и точно тогава Сабрина изплюва ташаците ми, разтваря задника ми и вкарва езика си в ануса ми. Това ме влудява и оргазмът ми трае цяла вечност. Сабрина изважда езика си и започва да стене, че също се празни, защото след като свършва, Кристи продължава да смуче путката ѝ. Приведен над Кристи, довършвам последните леки тласъци в нея и наблюдавам как Сабрина повдига ритмично таза си  срещу лицето на Кристи. Не дочаквам края – изтощен, но с все още твърд член, лъщящ и изтръпнал от силата на  изпразването, се отпускам по гръб и затварям очи, коленете ми треперят от преумора и възбуда.

Събуждам се чак когато някоя от тях, без да иска, докосва "Ролекс"-а ми, който не съм свалял през цялото време. Лежат кротко от двете ми страни, от време на време някоя докосва гърдите ми или прокарва ръка по мускулите на корема ми. Половин час по-късно отново получавам ерекция. Ставам и отивам до гардероба-оръжейна, където до пистолета за забиване на пирони лежат метална закачалка за дрехи, ръждив нож за масло, кибрит от "Готъм Бар енд Грил" и наполовина изпушена пура. Обръщам се с лице към тях, гол, с опънат напред, надървен член, показвам им всички тези пособия и с пресипнал глас обяснявам:

– Още не сме свършили...

Час по-късно набързо ги изпращам на вратата, вече облечени,  ридаещи от болките на раните си, но със солиден хонорар в джоба. Утре Сабрина ще куца. Окото на Кристи вероятно ще посинее, а по задника ѝ дълго време ще личат белезите от закачалката. До леглото ми се въргалят смачкана и окървавена хартиена кърпа "Клийнекс" картонена кутия от солена италианска подправка, която взех от "Дийн енд Делука".

На пазар

Колегите, на които трябва да купя подаръци за Коледа, са Виктор Пауъл,  Пол Оуен, Дейвид ван Патън, Крейг Нумг Карутърс, Престън Никълс, Конъли О'Брайън, Скот Монтгомъри, Тед Мадисън, Джеф Дювал, Борис Кънингам, Джейми Конуей, Хю Трънбол, Фредерик Дибъл, Тод Хамлин, Мълдуин Батнър, Рики Хендрикс и ( Джордж Карпентър! Можех да изпратя Джийн да направи тези покупки, но вместо това я помолих да напише и изпрати по пощата триста поздравителни коледни картички с мотив от художника Марк Костаби, а след това да разбере колкото може повече за сметката на "Фишър", поверена  на Пол Оуен. Сега вървя по Мадисън авеню, след като близо час смутен и гладен зяпах със замъглен поглед кашмирени жилетки в магазин "Ралф Лоран" но Седемдесет  и втора улица. Дойдох на себе си чак когато русото маце на щанда отказа да ми даде адреса си и напуснах магазина c възгласа: "Елате, всички вярващи!" Оглеждам навъсено някакъв скитник, свил се до входа на магазин с име "Иър Карма", стиснал в ръка парче картон, на което пише: ГЛАДЕН И БЕЗДОМЕН ПОМОГНЕТЕ МОЛЯ БОГ ДА ВИ   БЛАГОСЛОВИ, и свивам по Пето авеню към "Сакс", като се опитвам да си спомня дали съм сменил касетите във видеото, защото ако не съм, значи записвам трийсет  и кусур минути върху филма "Тесният вход на памела". Глътвам един ксанакс, който не ме успокоява. А "Сакс" усилва паниката ми.

...химикалки и фотоалбуми, , поставки за книги, комплекти куфари и чанти, електрически лъскачки за обувки, самозатоплящи се пръчки за хавлиени кърпи, посребрени гарафи за вода,  миниатюрни цветни телевизорчета, големи колкото човешка длан и със слушалки, кафези за птички, свещници, прибори за излет, кофички за лед, ленени покривки, поръбени с дантела, чадъри, сребърни стикове за голф с монограм, филтри за пречистване от дим, настолни лампи, стъкленици с парфюми, кутии за бижута, пуловери, плетени кошници за вестници и списания, всякакви канцеларски принадлежности: покривки за бюра, ши метални скоби, тефтерчета за адреси, бележници...

Най-важните неща, които трябва да свърша преди Коледа, са: първо, да запазя маса в "Дорсия" за мен Кортни за осем вечерта в петък; второ, да си уредя покана коледното тържество на семейство Тръмп, което ще се състои на яхтата им; трето, по възможно най-човешки и да разбера повече за мистериозната сметка "Фишър" на Пол Оуен; четвърто, да отрежа главата на някое готино маце и да я изпратя по пощата на Робин Баркър, онова тъпо копеле от "Саломон Брадърс"; и пето, да се извиня на Ивлин така, та да не личи, че се извинявам. Тази сутрин "Шоуто на Пати Уинтърс" бе посветено на жени, които  са се омъжили за педерасти и за малко да се изкуша и да се обадя на Кортни по телефона, за да я предупредя така, за майтап, – но после се отказах с известна наслада при мисълта как Луис Карутърс ще ѝ предложи да се оженят, Кортни срамежливо ще се съгласи, а след това ще прекарат един кошмарен меден месец. Хвърлям мрачен поглед на друг скитник, зъзнещ под ръмящия дъжд на ъгъла на Петдесет и седма улица и Пето авеню, приближавам се към него, щипвам го с любов по бузата и се разсмивам с глас. "Очите му искряха, а трапчинките на бузите му ликуваха!"[23] Хорът на Армията на спасението не е в хармония с Joy to the world[24]. Махвам c ръка за поздрав на някакъв тип, който адски прилича на Дънкан Макдоналд,и хлътвам в "Бергдорф".

...пъстри вратовръзки, кристални кани за вода, комплекти стъклени чаши, канцеларски часовници, които измерват също температурата, влажността и атмосферното налягане,  електронни бележници за адреси и телефонни номера, гравирани чаши, комплекти чинии за десерт, огледала, кранове за душове, домашни престилки, пуловери, бутилки шампанско, порцеланови съдове за подправки, миникалкулатор за изчисляване на валутните курсове, тефтерчета за адреси с посребрени корици, попивателни, други изящни канцеларски принадлежности, тирбушони, компактдискове, топки за тенис, керамични чаши за  кафе.

Поглеждам "Ролекс"-а си, докато купувам лосион за почистване  на кожа на козметичния щанд в "Бергдорф", за да  се уверя, че имам още време за пазаруване преди срещата ми с Тим Севърт в седем часа в "Принстън клуб", където се разбрахме да пием по едно. Тази сутрин спортувах цели два часа, преди да отида на работа, и можех да използвам това време за масаж (тъй като мускулите ми са схванати от тежкия спортен режим, който съм си наложил) или за маска на лицето (макар че вчера си правих), но коктейлите, на които трябва да присъствам през следващите седмици, са толкова нагъсто, че няма да мога да се справя с предпразничните покупки, та по-добре да свърша тази работа още сега. Пред "Ф. А. О. Шварц" се сблъсквам  с Брадли Симпсън от "Пи енд Пи", облечен е в раиран вълнен костюм "Пери Елис" с изрязани ревери на сакото, памучна риза от "Титмън Брадърс", копринена вратовръзка от "Савой", хронограф на връвчица от крокодилска   кожа от "Брейл", шлифер от "Пол Смит" и шапка " Пол Стюарт" от мъхест филц.

– Здрасти, Дейвис – поздравява ме той и по необясними причини започвам да му изреждам по азбучен ред имената на всичките осем еленчета на Дядо Коледа.

Когато свършвам, той се усмихва и ми казва:

– Слушай, на двайсети в "Некение" има коледен банкет, ще се видим там, нали?

Също усмихнат, го уверявам, че на двайсети непременно ще съм в "Некение", тръгвам си и полугласно се провиквам:

– Абе, що не вземеш да се гръмнеш, скапанякоооо., Продължавам по Петдесет и осма улица, викам си като откачен и блъсвам куфарчето си "Ботега Венета" в една стена. На Лексингтън друг хор пее "Чуй вестта на aнгелите", заставам пред тях и правя няколко танцови стъпки после се понасям като зомби към "Блумингдейл", втурвам се към първата закачалка с вратовръзки, хващам с два пръста една от тях и прошепвам заговорнически на тъпанара зад щанда:

– О, страхотни са, върхът са...

Онзи ме поглежда закачливо и пита дали съм фотомодел.

– Ще се видим в ада, момко – отвръщам му и продължавам нататък.

...вази, меки шапки с пера отстрани, несесери от кожа  на алигатор със златно-сребърни флакончета и четки в тях за двеста долара, свещници, калъфки за възглавници, ръкавици, чехли, пудриери, ръчно плетени памучни пуловери, кънки с кожени обувки, ски очила за нощно виждане "Порше", антични аптекарски съдове, диамантени обеци, копринени вратовръзки, ботуши, стъкленици с парфюм, пак диамантени обеци и ботуши, стъклени чаши за водка,фотоапарати, масички на колелца за сервиране от махагоново дърво, шалове, одеколон за бръснене, фотоалбуми, керамични кухненски съдове, обувалки за по двеста долара, раници, алуминиеви купички за храна, пак калъфки за възглавници...

Докато се щурам из "Блумингдейл", някаква празнота  се разтваря пред мен и ме кара да потърся телефон,та да проверя обажданията на телефонния ми секретар у дома. След това, готов да ревна със сълзи, глътвам три халциона  (тъй като тялото ми се е приспособило към тези хапчета и  те вече не ме приспиват, само разсейват пълната ми лудост ) и се отправям към козметичния щанд, където с кредитната карта "Американ Експрес" купувам шест туби крем за бръснене, нервно флиртувам с момичетата зад щанда и си мисля, че тази празнота навярно е свързана с начина, по който се държах с Ивлин в "Баркадия" онази вечер, макар че твърде възможно е причината да се корени в проблема с настройката на видеоапарата ми. Това ме подсеща, че не трябва да пропускам коледното празненство у Ивлин (дори ми се ще да поканя някоя от продавачките да дойде с мен) и че трябва да прегледам техническото описание на видеото, за да оправя настройката му. Забелязвам десетгодишно момиченце, застанало до майка си, която купува шал и някакви бижута, и си казвам: "Не е лошо." Облечен съм в  кашмирено палто, двуредно карирано спортно сако, вълнени панталони, щампирана копринена вратовръзка всичко от "Валентино Кутюр", и кожени обувки "Алън Едмъндс" с връзки.

Коледен купон

C Чарлс Мърфи се наливаме в "При Ръждивия", за да  събера сили, преди да отида на коледния купон у Ивлин. Облечен съм в двуреден вълнен костюм с копринени нишки с четири копчета на сакото, памучна риза "Валентни Кутюр" с копчета на яката, щампована копринена вратовръзка "Армани" и съм обул кожени мокасини "Aлън Едмъндс" Мърфи е с двуреден габардинен костюм "Куреж", раирана памучна риза с илици на яката и копринена вратовръзка "Хюго Бос". Изнася тирада срещу японците.

– Купиха "Импайър Стейт Билдинг" и "При Нел", представяш ли си, Бейтмън? – възкликва той на втората си водка "Абсолют" с лед и думите му събуждат нещо в мен.

След като си тръгвам от "При Ръждивия", някъде на Горен Уест Сайд се спотайвам в един тъмен вход, който преди водеше към "При Карли Саймън", страхотен pесторант на Джей Акейл, затворен миналата есен, и с животински скок се хвърлям върху преминаващо японче – разносвач на храна, смъквам го от велосипеда му и го завличам във входа, краката му се заплитат между металната рамка, което ми е от полза, защото, когато прерязвам гърлото му – леко и безпроблемно, велосипедът тежи на краката му и ги няма обичайните в подобни случи спазмични приритвания, но то все пак успява да повдигне пет-шест пъти велосипеда, докато се дави в собствената си топла кръв. Отварям кутиите с японски специалитет и ги обръщам отгоре му, ала за голямо мое учудване вместо суши, теряки, ръчно омесени кифлички и юфка, върху окървавеното му хриптящо лице се посипват пиле с кашу, китайска яхния от говеждо и кучешко месо и скариди с пържен ориз. Тази грешка – явно не бях попаднал на правилния  азиатец – ме изнервя и подтиква да проверя за кого е предназначена поръчката. Името е Сали Рубинщайн. На гърба на листа с химикалката си "Монблан" написвам: " Ще те  сбарам и тебе, кучко", хвърлям поръчката върху лицето на мъртвото момче, свивам смутено рамене и му се извинявам с едно "Хм, съжалявам". Тогава се сещам, че "Шоуто на Пати Уинтърс" тази сутрин бе посветено на " Момичета, които правят секс срещу наркотици". Днес прекарах два часа в спортния клуб и вече мога да правя двеста лицеви опори за по-малко от три минути. Недалеч от къщата на Ивлин минавам покрай премръзнал скитник и му давам една от кутиите с кльопачка, които взех като плячка от онова злощастно азиатче. Просякът веднага натъпква  устата си и ми кима в знак на благодарност.

– Гадна отрепка – измърморвам достатъчно високо, за да ме чуе.

Когато свивам по улицата на Ивлин, забелязвам, че още не са вдигнати полицейските заграждения около къщата на съседката ѝ Виктория Бел, на която ѝ отрязаха главата. Четири лимузини са паркирани отпред, двигателят на едната работи.

Закъснял съм. Холът и трапезарията вече са претъпкани с хора, с които не изпитвам особено желание да разговарям. От двете страни на камината стърчат високи елхи с мигащи светлинни по тях. От компактдиска ечат стари коледни песни от шейсетте години в изпълнение на "Ронетс".

Келнер в смокинг разлива шампанско, забърква коктейли " Манхатън" и мартинита, отваря бутилки пино ноар "Калера Йенсен" и шардоне "Шапле". Бутилки двайсетгодишно порто са наредени на импровизирания барплот между вази с цветя; червена покривка е сложена върху дълга разтеглена маса, а на нея са подредени безброй чинии, купички с печени лешници, миди, раци, супа от целина и ябълки, хайвер от есетра върху хапки препечен хляб, чесън с оцет, печена гъска, пълнена с кестени, плодови торти, печена патица, печен телешки бут, зеленчуков щрудел и салата "Уолдорф", скариди, сладкиши с бял шоколад, суфле от зелени чушлета, печена яребица със сос, картофи с лук, баница с кайма, шоколадови таралежки, лимонови пасти и орехова торта. Навсякъде горят свещи, всичките в сребърни свещници "Тифани". И макар да е напълно възможно да халюцинирам, из навалицата щъкат дребосъци, облечени в зелено-червени костюми на горски духове, които paзнасят на табли мезета. Правя се, че не ги забелязвам, насочвам се право към бара, където удрям на екс чаша нелошо шампанско, и се приближавам до Доналд Питърсън, чиято глава, като на повечето мъже тук, е украсена с хартиени гирлянди. В другия край на стаята е застанала Касандра, петгодишната дъщеря на Мария и Даруин Хътън, облечена в кадифена рокличка с фуста от "Нанси Халсър" за седемстотин долара. Глътвам още една чаша шампанско и минавам на мартини, после на водка "Абсолют". След като се съвземам, оглеждам по-подробно обстановката и констатирам, че джуджетата все още са тук.

– Прекалили са с червения цвят и това ме дразни – промърморвам на себе си.

– Здрасти, Макклой – обръща се към мен Питърсън.

– Какво ще кажеш, а?

Бързо се окопитвам и механично му отвръщам с въпрос:

– Това британското изпълнение ли е на "Клетниците, или не?

– Абе, радвай се на Коледата – възкликва пиянски той и ме сочи с пръст.

– Добре де, каква е тази музика? – питам го, искрено отегчен. – А, между впрочем, господине, украсете стаите със свещени клонки.

– Бил Септър – отвръща той и свива рамене. – Септър или Скептър, нещо такова.

– Защо не вземат да пуснат "Токинг Хедс", а? – възмущавам се.

В другия край на стаята стои Кортни с чаша шампанско в ръка и не ми обръща никакво внимание.

– А може би това е "Клетниците"? – гадае той.

– Американската или британската версия? – присвивам очи го гледам изпитателно.

– Ъъъ,британската – отсича той, а едно от джуджетата си пъхва   в ръцете салати "Уолдорф".

– Определено е тя – заявявам и изпращам с поглед джуджето, което се отдалечава с патешка походка.

Изведнъж към нас се втурва Ивлин, облечена в сако от самурена кожа и велурени панталони "Ралф Лоран", в едната си ръка държи клонка имел, която вдига над главата ми, а в другата – захарна пръчица.

– Внимание, имел! – извиква тя и ме целува сдържано по бузата. –  Весела Коледа, Патрик. Весела Коледа, Джими.

– Весела... Коледа – измънквам и не мога да я отблъсна, защото в едната си ръка имам чаша с мартини, а в другата държа чинията със салата "Уолдорф".

– Закъсняваш, скъпи – укорява ме тя.

– Не е вярно – отвръщам, без да се оправдавам.

– О, закъсня, закъсня – изчуруликва тя.

– Тук бях през цялото време. Просто не си ме забелязала.

– О, не се мръщи, Сърдитко. – Тя се обръща към Питърсън. –  Виждаш ли го какъв е сърдитко този Патрик?

– Да бе, ама че работа – въздъхвам и търся с поглед Кортни.

– Мамка му, всички знаем, че Макклой е сърдитко – мучи Питърсън  с пиянския си глас. – Здравей бе, Сърдитко.

– И какъв подарък ще си поиска господин Сърдитко за Коледа? – пита Ивлин с престорено детско гласче. – Слушкал ли е господин Сърдитко през годината?

– Сърдитко иска шлифер "Бърбери" – отговарям с въздишка, –  кашмирен пуловер "Ралф Лоран", нов "Ролекс", радиокасетофон...

Ивлин спира да смуче захарната пръчка и ме прекъсва:

– Да, ама  ти нямаш кола, скъпи.

– Няма значение – въздъхвам отново. Искам авторадиокасетофон, и толкоз.

– Как е салатата? – пита ме Ивлин загрижено. – Добре ли е на вкус?

– Превъзходна е – измънквам и опъвам врат, за да видя нещо интересно. – Да не би да си поканила на този купон и Лорънс Тиш?

– Какви ми ги разправяш.

Тя се обръща в посоката, накъдето гледам.

– Онзи, дето разнася сандвичите, не е ли Лорънс Тиш?

– Божичко, Патрик, това не е никакъв Лорънс Тиш, а  един от коледните елфи.

– Какъв бил този? Джудже ли каза?

– Елфи – подчертава тя. – Помощници на Дядо Коледа. Виж ги само какви са сладури. Онзи там е Рудолф, другият, дето раздава захарни пръчки, е Блицен, а пък ей там – това е Донер...

– Чакай, чакай, Ивлин – прекъсвам я и затварям очи стиснал в ръка чинията със салата "Уолдорф". Избива ме  пот, познато състояние, но защо? Да не би да съм ги срещал тези елфи някъде другаде? Все тая. – Според мен това са имената на елените. Не на елфите. Блицен се казваше единият от елените.

– Да бе, единственият с еврейско име – напомня ни Питърсън.

– О... – Ивлин изглежда смутена от тази новина и се обръща към Питърсън. – Наистина ли?

Той свива рамене, замисля се и придобива съвсем отчаян вид.

– Хайде стига, мила моя. Елени, елфи, сърдитковци, брокери... Голям праз! Какво ни интересува? Шампанско нали има, какво повече, а? – Той ме сръгва с лакът в ребрата. – Прав ли съм бе, Сърдитко?

– Страхотен коледен купон, нали? – пита ме тя с надежда в очите.

– Да, наистина, Ивлин – уверявам я. – Страхотен купон, честна дума, не те будалкам.

– Но господинът закъсня – цупи се тя и размахва заканително клонката имел. – И не каза дори една добра дум за салатата "Уолдорф".

– Слушай, Ивлин, тази вечер в този огромен град има още много коледни купони, на които можех да отида, но аз избрах да дойда при теб. Защо, ще попиташ ти. Защо, питах се и аз. Все още не съм намерил задоволителен отговор,  но фактът си е факт – аз съм тук, така че радвай се и благодари на Бога, скъпа моя.

– О, значи това е подаръкът ми за Коледа, така ли? – пита  тя саркастично. – Ах, колко си мил, Патрик.

– Не, това е подаръкът ти. – Подавам ѝ макаронче, залепнало кой знае как на ръкавела на ризата ми. – Заповядай.

– О, Патрик, иде ми да заплача – отвръща тя и вдига макарончето на светлината на свещта. – Разкошен е. Да си го закача ли още сега?

– Не, нахрани с него някой елф. Ей онзи там изглежда съвсем прегладнял. Извинявай, ама трябва да си взема нещо за пиене.

Подавам ѝ чинията със салатата "Уолдорф", подръпвам закачливо еленовото рогче на главата на Питърсън и се понасям към бара, като си тананикам "Тиха нощ", леко потиснат от тоалетите на дамите тази вечер – кашмирени пуловери, блейзери, дълги вълнени рокли, кадифени костюми блузи с поло-яки. Студено време, какво да се прави. Никаква разголена плът.

Близо до бара е застанал Пол Оуен с чаша шампанско в ръка и  разглежда старинния си сребърен джобен часовник ( без съмнение от "Хамахер Шлемер"). Тъкмо се каня да ида при него и да му подметна пак нещо за проклетата сметка на"Фишър", когато в старанието си да не настъпи един елф в мен се блъсва Хъмфри Райнбек, все още с кашмирено палто "Кромби" от "Лорд енд Тейлър", двуреден вълнен смокинг, памучна риза "Пери Елис", вратовръзка" Хюго Бос"  и хартиени еленови рога на главата.

– Здрасти, Бейтмън, миналата седмица занесох на шивач да  ми преправи едно ново яке от туид на рибена кост – изрецитирва  ми сякаш наизуст копелето недно.

– Е, в такъв случай приемай поздравления – отвръщам и се  здрависвам с него. – Много е... шик.

– Благодаря. – Той се изчервява и свежда поглед. –   Както и да е, та шивачът забелязал, че търговецът свалил оригиналния етикет и зашил на негово място своя. Кажи  ми сега това законно ли е?

– Абе, какво да ти кажа, тая работа е много объркана – отвръщам му, като си пробивам път през тълпата.

– Щом търговецът е купил от производителя една серия  облекла, има законното право да смени оригиналния етикет със своя. Законът обаче не разрешава да се слага етикет на друг търговец.

– Добре де, защо е така? – пита той и се опитва да отпие от мартинито си, без да изостава от мен.

– Защото данните за състава на плата, страната производител и регистрационният номер на производителя трябва да останат непокътнати. Подправянето на етикети  се установява много трудно и такива случаи рядко се  докладват – извиквам през рамо.

Кортни целува Пол Оуен по бузата, ръцете им са здраво стиснати. Заковавам се на място като вдървен. Райнбек  се блъсва в мен. Но тя отминава и маха с ръка на някого в другия край на стаята.

– И как да избягвам такива положения? – провикна си Райнбек зад гърба ми.

– Купувай само известни марки от познати търговци и свали тия рога, Райнбек, че с тях приличаш на малоумник. Извини ме. – Зарязвам го, но преди това виждам, че започва да опипва украсата на главата си. – Оуен! – възкликвам радостно и му подавам ръка, а с другата грабвам едно мартини от подноса на преминаващ елф.

– Маркъс! Весела Коледа! – поздравява ме той и раздрусва ръката ми. – Как я караш? Да не си станал работохолик?

– Май ти ще ставаш работохолик – смигвам му. – Не съм те виждал от доста време.

– Току-що пристигнахме от "Никърбокър Клуб" –  обяснява ми той и поздравява някакъв тип, който се блъсва в него. – Здравей, Кинсли. – После пак се обръща към мен. – Оттук отиваме в "При Нел". Лимузините ни чакат отвън.

–Трябва някой ден да обядваме заедно– подхвърлям, опитвайки се да стигна до въпроса за сметката на "Фишър", без да изглежда нахално.

– Да, чудесно би било – отвръща той. – Можеш да довeдeш и...

– Сесилия ли? – помагам му.

– Да. Сесилия.

– О, Сесилия направо ще... е на седмото небе.

– Ами дай да се уговорим нещо тогава – усмихва се той.

– Добре. Можем да отидем... в "Бернардин" – предлагам му и след кратка пауза добавям: – Правят хубави морски специалитети. Какво ще кажеш?

– "Бернардир" е сред десетте най-добри заведения за тази година в "Загат" – кимва той одобрително. – Сигурно знаеш?

– Можем да хапнем... – отново умишлено правя пауза – ... рибка някаква. Или не искаш?

– Морски таралежи – отвръща Оуен, докато оглежда наоколо. – Мередит страшно си пада по морските таралежи.

– Нистина ли? – питам учтиво.

– Мередит! – провиква се той, втренчен някъде зад мен. – Ела за малко.

– Тя тук ли е? – питам.

– Ей я там, говори със Сесилия. Мередит – пак извиква той и маха с ръка.

Обръщам се. Мередит и Ивлин си пробиват път към нас. Обръщам се пак с лице към Оуен. Мередит и Ивлин застават до нас. Мередит е с вълнена рокля със ситни перли и болеро "Джефри Бийн" от "Барни", златни обеци "Джеймс Савит" с диаманти (за около тринайсет бона) и ръкавици "Джефри Бийн" от "Портолано Продъктс".

– Какво има, момчета? Какво обсъждате? Сигурно коледните подаръци, а? – пита тя.

– Морските таралежи в "Бернардин", скъпа – отвръща  Оуен.

– Любимата ми тема. – Мередит увесва ръка на рамото ми и сякаш да не чуят останалите, ми доверява: – Страхотни са.

– Възхитителни – кашлям нервно.

– Какво ще кажете за салатата "Уолдорф"? – пити Ивлин. – Хареса ли ви?

– Сесилия, скъпа, още не съм я опитал – оправдава се  Оуен, забелязал някой познат в другия край на стаята.

– Но бих искал да знам защо коктейлите с яйце разнася Лорънс Тиш.

– Това не е Лорънс Тиш – проплаква Ивлин съвсем  отчаяна. – Това е коледен елф. Какви си му ги надрънкал,  Патрик?

– Никакви – отвръщам. – Сесилия!

– Освен това, Патрик, ти си Сърдитко.

Щом чувам повторно името си, веднага започвам да бърборя безсмислици с надеждата, че Оуен не е забелязал  нищо.

– Мислех, че е, нали знаеш, някаква смесица от двете...– запъвам се, оглеждам ги, преди да изтърся – ...някакъв коледен Тиш.

Припряно дръпвам китка магданоз от печения фазан в блюдото на преминаващ елф и я вдигам над главата на Ивлин, преди да се усети.

– Внимание, имел! – извиквам и хората около нас бързо се навеждат.

Тогава целувам Ивлин по устните, без да изпускам от погледа си Оуен и Мередит, които ме гледат учудени, а с  периферното си зрение забелязвам Кортни – тя разговаря с Райнбек и ме стрелка с гневни очи.

– О, Патрик... – пак започва Ивлин.

– Сесилия! Бързо ела с мен. – Дръпвам я за ръката и се обръщам към Оуен и Мередит. – Извинете ни. Трябва да поговорим с този елф и да изясним цялата работа.

– Много съжалявам – извинява им се Ивлин и вдига виновно  рамене, но аз я повличам настрани. – Патрик, какво има?

Избутвам я я към кухнята.

– Патрик? Защо ме доведе тук? – пита тя.

– Слушай – сграбчвам я за раменете, – хайде да се чупим.

– О, Патрик – въздъхва тя, – не мога да изчезна простотака. Не ти ли е приятно тук?

– Защо да не можеш? Толкова ли е неразумно? Достатъчно си стояла с гостите.

– Но, Патрик, това е моят коледен купон – вайка се тя. – Освен това елфите всеки момент ще запеят "О, Таненбаум".

– Хайде, Ивлин. Да се махаме – увещавам я и усещам,

че всеки момент може да изпадна в истерия, скован съм от

паника, страхувам се, че ей сега в кухнята ще влезе Пол Оуен или, още по-лошо, Маркъс Халбърстам. – Искам да те откъсна от всичко това.

– От кое това? – пита ме тя с присвити очи. – Не ти хареса  салатата "Уолдорф", нали?

–Искам да те отведа далеч от това – истерично размахвам ръце, – от сушито, от елфите... от всичките тези глупости.

В кухнята влиза един елф и оставя на масата поднос с мръсни чинии. Над него през отворената врата забелязвам Пол Оуен, навел глава към Мередит, която крещи нещо в ухото му, опитвайки се да надвика коледната музика. Той ми кима и оглежда навалицата. Отнякъде се появява и Кортни, тогава сграбчвам Ивлин за раменете и я придърпам още по-близо.

– Суши? Елфи? Патрик, озадачаваш ме – хленчи тя.

– И това не ми харесва.

– Хайде да тръгваме. – Стисвам грубо ръцете ѝ и я изблъсквам  към задния вход. – Поне веднъж прояви решителност. Чуваш ли, Ивлин, бъди решителна поне веднъж в живота си.

Тя спира и се дръпва назад, обмисля предложението ми с усмивка , но все още не се решава да тръгне.

– Хайде де... – настоявам. – Нека това да е коледният ми подарък за теб.

– О, не, вече ходих в "Брукс Брадърс" и...

– Стига. Хайде, заради мен – прекъсвам я и в отчаянието си да я склоня, целувам леко устните ѝ и се усмихвам.

– Госпожо Бейтмън?

– О, Патрик – въздъхва тя размекната. – А кой ще разчисти тук?

– Джуджетата за какво са?

– Да, но кой ще ги наблюдава?

– Ами някой от елфите. Ей онзи например, направи го  старши. И да изчезваме.

Задърпвам я към задния вход, обувките ѝ скърцат от  триенето по мраморната мозайка.

Излизаме навън и тръгваме по алеята край къщата, на ъгъла спирам и оглеждам дали някой не излиза от главния вход. Втурваме се към лимузините, една от които трябва  да е на Оуен, но за да не се усъмни Ивлин, отвеждам я до най-близката, отварям вратата и я набутвам вътре.

– Патрик! – изпищява тя доволна. – Вършим щуротии. Божичко, и лимузина...

Затварям вратата, без да я доизслушам, заобикалям колата и почуквам на стъклото на шофьора. Той го смъква.

– Здрасти – подавам му ръка. – Пат Бейтмън, приятно ми ми е.

С незапалена пура в устата той не казва нищо, поглежда първо подадената ръка, после лицето ми и накрая –  темето ми.

– Казвам се Пат Бейтмън – повтарям му. – Какво има?

Той продължава да ми се пули насреща. Инстинктивно посягам да оправя косата си – сигурно съм разрошен,  мисля си – и с ужас напипвам хартиени рога на главата си. Цели два чифта проклети хартиени рога на елен върху простата ми тиква!

– Уф, мамка му! – изпъшквам, смъквам ги, смачквам ги на топка, хвърлям хартиеното кълбо на земята и пак се обръщам към шофьора.

– И така. Пат Бейтмън – представям се за трети път и приглаждам косата си назад с ръка.

– Ъъъ, да. Сид – измънква той.

– Слушай, Сид, господин Оуен каза, че можем да ползваме тази  кола, та...

Спирам насред изречението, дъхът ми се носи на бели облачета в мразовитата нощ.

– А кой е господин Оуен? – пита Сид.

– Как кой? Пол Оуен бе, не го ли познаваш? Твоят клиент.

– Не. Тази кола е наета от господин Баркър – отвръща той. – Обаче рогцата си ги биваше.

– Мамка му и късмет!

Заобикалям на бегом колата, за да измъкна Ивлин, преди да е  станало късно, но се оказва, че вече е. Щом отварям вратата,  главата ѝ щръква отвътре, ухилена до уши.

– Патрик, скъпи, разкошно е. Шампанско... – тя вдига бутилка "Кристал" в едната си ръка, а в другата държи кутия със сладкиши – ...и еклерчета.

Хващам я за ръката и я измъквам навън. Измърморвам някакво извинение под носа си:

– Сбъркахме колите, но еклерите можеш да ги вземеш, късмет са ти.

Приближаваме следващата лимузина. Отварям вратата и помагам на Ивлин да се качи. После отивам отпред и почуквам на стъклото на шофьора. Той сваля стъклото. Изглежда досущ като предишния шофьор.

– Здрасти. Пат Бейтмън – представям се и му подавам ръка.

– О, здравей. Доналд Тръмп. Жена ми Ивана е отзад – от- връща той саркастично и поема ръката ми.

– Ей, не се занасяй – предупреждавам го. – Слушай, господин Оуен ми каза, че мога да ползвам колата му. Aз...  мамка му! ... Аз съм Маркъс.

– Току-що каза, че името ти е Пат.

– Абе обърках се – казвам съвсем сериозно. – Не се казвам Пат. Името ми е Маркъс. Маркъс Халбърстам.

– Сигурен ли си?

– Слушай, господин Оуен ми каза, че мога да взема колата за през нощта, така че... давай да вървим, става ли?

– Мисля, че преди това трябва да попитам лично  господин Оуен.

Проклет шофьор – разиграва ме и това му прани удоволствие.

– Не, почакай! Чуй ме, аз... няма значение – усмихвам се на себе си. – Господин Оуен в момента е в много, ама в много лошо настроение.

– Това не е разрешено – заявява шофьорът, без да ме погледне в очите. – Абсолютно незаконно е. Няма начин, приятел. Откажи се.

– О, хайде, не ми ги пробутвай тия.

– Ама няма майтап, това е напълно против правилата на фирмата.

– Абе я го заеби правилника.

– Да го заеба ли? – пита той ухилен.

– Ти май не чуваш какво ти говоря. Господин Оуен каза, че няма проблем, можем да я вземем.

– Не, не става – поклаща той глава.

Млъквам за миг, изправям се, прокарвам ръка по лицето си, поемам дълбоко въздух и пак се навеждам към прозореца.

– Чуй ме сега... – Още веднъж поемам дъх. – Вътре  се мотаят разни джуджета – посочвам с палец назад към къщата. – Всеки момент тия уроди ще запеят "О, Таненбаум"... – Поглеждам го изпитателно, очаквам съчувствие от него и в същото време се опитвам да изглеждам достатъчно уплашен. – Знаеш ли какъв ужас е това? Елфи някакви ще ми гъгнат песнички. Помисли само.

– Слушай, господин...

– Маркъс – напомням му.

– Маркъс-Баркъс, няма значение. Не желая да наруши правилника, и толкоз. Нищо не мога да направя. Такива са изискванията на фирмата. Аз ги спазвам точно.

И двамата замлъкваме. Въздъхвам, оглеждам се и се чудя дали да помъкна Ивлин към трета лимузина, или да се върнем  в онази на Баркър – тъпото му копеле! Обаче не,  мамицата му мръсна, искам колата на Оуен. В това време шофьорът въздъхва и се обажда:

– Щом джудженцата искат да пеят, нека пеят.

– Мамка му! – Изваждам портфейла си от кожа на газела и му подавам две банкноти по петдесет долара. – На ти стотачка.

– Две – поправя ме той.

– Този град е отвратителен – промърморвам, но му давам мангизите.

– Къде ще пожелаеш да те откарам? – пита оня, докато прибира парите и пали колата.

– "Клуб Чернобъл" – извиквам му и отварям задната врата.

– Нямаш проблем – провиква се и той.

Скачам отзад и затварям вратата точно в мига, в който лимузината потегля и се насочва към Ривърсайд Драйв. Ивлин седи мълчаливо до мен, а аз се опитвам да успокоя дишането си и бърша леденостудената пот по веждите ми с носна кърпичка "Армани". Обръщам се към нея и виждам, че  всеки миг ще заплаче, устните ѝ треперят, засега без звук, без стон.

– Плашиш ме. Какво има? – питам я и наистина съм притеснен.  – Нещо обърках ли? Салатата "Уолдорф" беше добра. Какво друго има?

– О,Патрик – въздъхва тя. – Прекрасно е. Не знам какво да кажа.

– Ами... и аз... не знам.

– Виж това. – Подава ми диамантена огърлица от "Тифани", подаръка на Оуен за Мередит. – Помогни ми да си я сложа, скъпи. Ти вече не си Сърдитко, нали?

– Уф, Ивлин – изпъшквам и ругая през зъби, а тя се обръща с  гръб към мен, за да закача огърлицата на врата ѝ.

Лимузината се люшва и тя полита назад, пада върху мен, залива се от смях и ме целува по бузата.

– О, страхотно е, скъпи... Опалааа! Извинявай. Я виж дали няма някъде шампанско, жадна съм.

– Да, ама... – Гледам безпомощно огърлицата. –  Тази е друга.

– Какво? – пита Ивлин и се оглежда. – Има ли чаша тук? Коя е друга, мили?

– Тази – повтарям монотонно.

– О, сладур такъв – смее се тя. – да не би да имаш и друг подарък за мен?

– Не, но...

– Хайде де, хитрец такъв – закача се тя с мен и посяга към джоба на палтото ми. – Кажи де, какво е.

– Кое какво е? – питам хладнокръвно, макар че държането ѝ започва да ми писва.

– Имаш още нещо за мен. Нека позная какво е. Пръстен към огърлицата? – гадае тя. – Или гривна? Не, брошка. Точно така, брошка! – Ивлин плясва с ръце. – Брошка е, нали?

Докато се опитвам да я отблъсна от мен, като избутвам едната ѝ ръка назад, другата се прокрадва зад мен и измъква нещо от джоба на палтото ми – кутия с храна ,плячка от мъртвото азиатче. Намереното я изненада, гледа кутията учудено.

– Патрик, толкова си... романтичен. – Оглежда я от всички страни и добавя: – Толкова... оригинален.

Аз също съм зяпнал кутията. По нея има доста кръв, свивам рамене и отговарям колкото може по-весело:

– Нали си ме знаеш.

– Но какво има по нея? – Тя приближава кутията до очите си. – Какво е това... червеното?

– Ами... – надничам и аз, като се правя на озадачен от петната и обяснявам с гримаса – ...сигурно е доматен сос. Ивлин отваря кутията развълнувано и смутено изучава съдържанието ѝ.

– Какво пише там? – питам и се правя, че настройвам  радиото, после започвам да търся куфарчето на Оуен ѝ се чудя на глас къде ли може да е шампанското; празната  кутийка от "Тифани" се въргаля по пода и това изведнъж страшно ме притеснява.

– Пише... – Тя се запъва и се навежда над капака, за да вижда по-добре. – Пише: "Пресният пастет от гъши дроб в " Льо Сирк" е отличен, но салатата от раци не е нищо особено".

– Прекрасно – промърморвам и ровичкам за чаши, касети, каквото и  да е.

– Наистина това пише, Патрик. – Тя ми подава кутията с хитра усмивка, която различавам дори в тъмното купе на колата. –   Какво ли означава това?

Вземам я, прочитам текста, поглеждам Ивлин, поглеждам пак кутията, след това забивам очи в матираното стъкло, зад което се виждат снежинки, кръжащи около уличните  лампи, около хората, струпани по автобусните спирки, около безцелно лутащите се скитници, и си казвам но глас:

– Можеше да имам и по-лош късмет. Наистина можеше.

– О, скъпи. – Тя увива ръце около врата ми и прегръща главата ми. – Обяд в "Льо Сирк", нали? Върхът си. Не си Сърдитко. Вземам си думите обратно. В четвъртък? Става ли в четвъртък? О, не, невъзможно ми е в четвъртък. На билкова  баня съм. Тогава в петък, а? И непременно трябва да отидем в "Льо Сирк"? Защо не...

Отблъсквам я от себе си и чукам с юмрук по разделителното стъкло, докато шофьорът го свали.

– Сид, впрочем Ърл, или как ти беше името, това не е пътят за "Чернобъл".

– Това е, господин Бейтмън...

– Ей!

– Впрочем, господин Халбърстам. Авеню К. нали? – кашля той учтиво.

–Предполагам – промърморвам, загледан през прозореца. Вече нищо не различавам.

– Авеню К. ли? – Ивлин вдига възхитените си очи от огърлицата,  купена от Пол Оуен за Мередит. – Какво означава това? К като... "Картие", нали?

– Ууу, страхотно е там – уверявам я.

– Бил ли си? – пита ме тя.

– Милион пъти.

– "Чернобъл" ли каза? Не, не искам в "Чернобъл" хленчи Ивлин. – Скъпи, Коледа е все пак.

– Какво, по дяволите, имаш предвид с това?

– Шофьор, шофьор... – провиква се Ивлин и се навежда напред, подпряна на коленете ми. – Шофьор, отиваме в "Рейнбоу Рум". Карай към "Рейнбоу Рум", ако обичаш.

Дръпвам я назад и се навеждам към шофьора.

– Не ѝ обръщай внимание. Към "Чернобъл".

Натискам един бутон и стъклената преграда се вдига.

– О, Патрик, ама нали е Коледа! – мрънка Ивлин.

– Повтаряш това, сякаш означава нещо.

Поглеждам я право в очите.

– Но нали е Коледа! – умолява ме тя.

– Не мога да понасям "Рейнбоу Рум" – заявявам твърдо.

– Но защо, Патрик? Там правят най-хубавата салата "Уолдорф" в града. Моята хареса ли ти, скъпи? А? Хареса ли ти моята салата "Уолдорф"?

– Божичко! – прошепвам и закривам лице с длани.

– Кажи честно, хареса ли ти? – настоява тя. – Най-много се притеснявах за нея и за плънката от кестени... Е, защото плънката беше дръзка...

– Не искам да ходя в "Рейнбоу Рум" – прекъсвам я, без да свалям ръце от лицето си, – защото там не се намират наркотици.

– О... – поглежда ме тя укорително. – Ццц, Патрик, наркотици? За какви наркотици става дума?

– Наркотици, Ивлин. Кокаин. Здрава работа. Ще ми се тази вечер да шмръкна малко кокаин. Разбра ли?

Изправям се и я изглеждам кръвнишки.

– Патрик – поклаща тя глава, сякаш е изгубила доверие в мен.

– Виждам, че си озадачена – отбелязвам.

– Просто не желая да участвам в това.

– Никой не те задължава да го правиш – обяснявам ѝ

– Дори не те моля за това.

– Не разбирам защо трябва да ми разваляш празника.

– Приеми го като... мраз. Коледен мраз. Скъп коледен мраз – съветвам я.

– Е, добре... – съгласява се тя, малко поотпусната. – Колко  интересно, ще се тикаме в онзи бордей.

– Трийсет долара вход на човек не е точно бордей, Ивлин. – Изведнъж я поглеждам подозрително. – А защо не покани на купона си Доналд Тръмп?

– О,писна ми с твоя Доналд Тръмп. Божичко, за това не се държа като идиот? Трябва да се отърсиш от тази мания! Почти крещи тя. – Значи затова се правеше на глупак!

– Грешиш, Ивлин, заради салатата "Уолдорф" – процеждам през зъби. – Салатата "Уолдорф" ме накара да се направя на идиот.

– О, благодаря за искреността! – Тя отмята назад глава, обзета от отчаяние. – Знаех си аз, знаех си.

– Но нали не си я правила ти! – изкрещявам ѝ. – Беше по поръчка!

– Божичко! – вайка се тя. – Да вярвам ли на ушите си?

Лимузината спира пред "Клуб Чернобъл". Плътна тълпа се е струпала около въжетата, ограждащи входа. Влизаме и като използвам Ивлин за клин, започвам да си пробивам път през навалицата. За късмет мярвам някакъв тип, който досущ прилича на Джонатан Ледърдейл и е вече на  път да влезе. Избутвам още малко напред Ивлин, която продължава да стиска в ръце коледния си подарък, и се провиквам:

– Джонатан, ей, Ледърдейл!

И както можеше да се очаква, още няколко типа от тълпата  започват да крещят "Джонатан, ей, Джонатан!"

Той се обръща, забелязва ме и извиква:

– Здрасти, Бакстър!

Намига и вдига палец, но не към мен, а към някой друг.

Въпреки това ние с Ивлин се правим, че сме с неговата компания. Портиерът слага въжето пред нас и ни пита:

– Вие от онази лимузина ли слязохте?

– Да – отговаряме едновременно.

– Вътре сте – казва той и повдига въжето.

Влизаме, плащам шейсет долара, но не получавам куверт за пиене. Както винаги вътре е адски тъмно, ако не се смятат светлините на дансинга, но там пък с пълна пара работи машината за мъгла и различавам само някакво готино гадже, което се кълчи под звуците на New sensation на "Инексес", гърмящи от тонколоните със сила, от която тялото ти затреперва. Казвам на Ивлин да иде на бара и да вземе по едно шампанско.

– О, веднага! – провиква се тя и тръгва към една тънка линия от неонова светлина, единственото осветено място, където по всяка вероятност разливат алкохол.

През това време успявам да намеря един грам бял прах. Дава ми го някакъв тип, който адски прилича на Майк Доналдсън. Докато събличам с поглед кълчещото се маце на дансинга и се чудя дали да не зарежа Ивлин, тя се връща с  две високи чаши, пълни наполовина.

– "Корбел" е – изкрещява ми тя с покрусено лице. Хайде да си тръгваме.

Поклащам отрицателно глава.

– Отиваме в тоалетната.

Тя тръгва след мен.

Тоалетната в "Чернобъл" е една – обща за мъже и жени. Там има вече две други двойки, една е вътре в единствената кабина. Другата, като нас, нетърпелива чака да се освободи кабината. Момичето е с коприна блуза с презрамки, пола от копринен шифон и копринени   обувки – всичко от "Ралф Лоран". Приятелят ѝ е облечен в костюм, шит при Уилям Фиораванти или Винсънт Николози, а може би при Скали, във всички случаи при някой жабар. И двамата държат чаши за шампанско, неговата е пълна, нейната – празна. В тоалетната е тихо, вратата е доста дебела и ограничава грохота на музиката само до глухия ритъм на барабаните, от кабината се чуват само шмъркане и лек кикот. Онзи пич потропва нетърпеливо с крак. Мацето с него само въздиша и  от време на време отмята косата си назад с рязко движение на главата. По едно време поглежда към нас и прошепва нещо на приятеля си. Той кима мълчаливо и си тръгват.

– Слава богу – промърморвам на себе си, а пръстите ми си играят с малкото пакетче в джоба на панталона ми. Обръщам  се към Ивлин. – Какво си се умълчала?

Мисля си за салатата "Уолдорф" – едва чуто отвръща тя. – Майната му.

Чува се изщракване, вратата на кабината се отваря и отвътре излиза млада двойка. Момчето е с двуреден вълнен костюм и копринена вратовръзка от "Живанши", момичето с копринена рокля "Джефри Бийн", позлатени обеци от  "Стивън Дек Модерн" и обувки за танци "Шанел". Двамата уж тайно бършат носовете си, докато стоят пред огледалото. Точно когато с Ивлин понечваме да влезем в кабината, онези двамата, дето уж се бяха разкарали,

изведнъж се появяват и се опитват да минат преди нас.

– Прощавайте – препречвам им пътя с ръка. – Вие бяхте тук и си тръгнахте. Ние сме на ред сега.

– Хм, не, грешите – кротко казва онзи пич.

– Патрик – шепне Ивлин зад мен, – пусни ги... голяма работа.

– Не, чакай. Ние сме на ред – обяснявам ѝ.

– Да, но ние бяхме дошли преди вас.

– Вижте какво, не желая да се разправяме...

– Но го правите – прекъсва ме момичето нетърпеливо и все пак  пак с усмивка.

– О, не! – промърморва Ивлин и наднича над рамото ми.

– Няма защо да се разправяме, ще го направим тук, и толкоз – нервно казва на приятеля си момичето, което иначе не бих изхвърлил от леглото си.

– Ама че кучка – мърморя си под носа и клатя недоволно  глава.

– Вижте– обажда се момчето, – докато се препирахме, някой от нас можеше да мине.

– Точно така – отговарям му. – Ние.

– О, боже! – възкликва мацето и подпира ръце на кръста си, оглежда ни от глава до пети. – Да не повярва човек  как ги пускат такива тук.

– Знаеш ли, че си само една курва – изсъсквам и не вярвам на ушите си, че го казвам. – Най-малкото се държиш като такава.

Ивлин смаяно ме стисва за ръката.

– Патрик!

Онзи вече си шмърка кокаина, загребва праха от кафяво мускалче, вдишва го през носа и, подпрян на вратата,  се смее след всяка порция.

– Гаджето ти е абсолютна курветина – казвам му.

– Патрик – недоволства Ивлин. – Престани!

– Държи се курвенски – посочвам я аз с пръст.

– Патрик, извини се веднага! – нарежда ми Ивлин.

Пичът изпада в истеричен смях, отмята глава назад и шумно вдишва от кокаина, като притваря доволно очи.

– Боже мой! – възмущава се Ивлин. – Защо се смеете? Защо не я защитите?

– Че защо? – пита той и свива рамене, около ноздрите му е полепнал бял прашец. – Човекът е прав.

– Тръгвам си, Даниъл – заявява гаджето му, готово да ревне с глас. – Не мога да търпя това. И теб не мога да понасям. И тия двамата не мога да понасям. Предупредих те вече веднъж.

– Както искаш – отвръща ѝ той. – Разкарай се. Вземи си такси. Дреме ми на оная работа.

– Патрик, какви ги вършиш? – пита ме Ивлин и се отдръпва от мен. – Направо ужасно! – Поглежда нагоре към флуоресцентните крушки. – И това ми било осветление. Махам се, да знаеш!

Но не помръдва.

– Тръгвам си, Даниъл. Чуваш ли какво ти казвам? – хленчи онази.

– Добре де, разбрах. Изчезвай! – сопва ѝ се Даниъл,  който разглежда носа си в огледалото и махва с ръка.

– Вземи си  такси, нали ти казах.

– Ще използвам кабината – обявявам без заобикалки. –  Имате ли нещо против?

– Нима ли да защитите приятелката си? – обръща се Ивлин към  Даниъл.

– О, стига, моля ви,  какво да направя? – отговаря Даниъл на отражението  ѝ в огледалото, докато си бърше носа.

– Платих ѝ вечерята. Запознах я с Ричард Маркс. Какво иска още?

– Да му спукаш гьона на този!

" Курвата" посочва мен.

– О, мила моя – поклащам тъжно глава, – ако знаеш само как ще ти нашаря задника със закачалката.

– Сбогом, Даниъл – казва тя и прави драматична пауза.

– Махам се оттук.

– Още  по-добре – отвръща той и вдига мускалчето. – Всичкото остава за мен.

– И хич не се опитвай да ми се обаждаш! – изкрещява тя и отваря вратата. – Телефонният ми секретар е включен и чувам кой ме търси, да ти е ясно!

– Патрик – Ивлин все още се сдържа, – ще те чакам навън.

– Показвам глава през отворената врата на кабината, поглеждам нея, после мацето до входната врата.

– И какво от това?

– Патрик, внимавай – предупреждава ме тя. – Не казвай нещо, за което после ще съжаляваш.

– Можеш да си вървиш. Върви си. Ако искаш, вземи лимузината.

– Патрик...

– Изчезвай! – разкрещявам се. – Сърдитко иска да изчезнеш!

Затръшвам  вратата на кабината, изваждам пликчето, гребвам от праха с платинената си кредитна карта "Американ Експрес" и я поднасям към ноздрите си. Между две шмъркания  чувам как, преди да си тръгне, Ивлин се оплаква на  другото момиче.

– Представяш ли си, накара ме да си напусна коледния купон у дома! Моя коледен купон!

А онази ѝ отвръща:

– Ама че живот!

Избухвам в смях и трясвам главата си в стената на кабината. Чувам, че Даниъл шмръква допълнително кокаин,  дооправя се и излиза. Оставям си малко от моя и надничам над вратата на кабината да не би случайно Ивлин да е останала и виновно да хапе устни отвън, но не, няма я  и тогава си представям, че Ивлин и гаджето на Даниъл са се награбили някъде си на някакво легло и онази разтваря краката на Ивлин, която е застанала на четири крака, и лиже ануса ѝ, бърка в путката ѝ, тази мисъл ме зашеметява, излизам от кенефа с ерекция и с неудържимото желание да сваля някоя мацка.

Но вече е късно, в бара посетителите са съвсем други – пълно е с пънкари, чернокожи, пичовете от Уолстрийт са пооредели, повечето гаджета са надути богаташки щерки. Друга е и музиката. Вместо Белинда Карлайл с  I feel free са пуснали някакъв чернокож рападжия и ако не ме лъже слухът, май пее за лайна, задници и патки. Присламчвам се към две надути кокони, издокарани оскъдни роклички от "Бетси Джонсън". Одървил съм се целият и подхващам разговор с тях с някакво изречение от типа: "Готина музика, а? Не сме ли се виждал в  "Саломон Брадърс"?" Едната от тях ми се ухилва и ме отрязва.

– Заминавай си на Уолстрийт.

Другата, с обицата на носа, добавя:

– Юпи смотано.

И ми казват това, въпреки че в тъмния клуб костюмът ми   изглежда черен, а вратовръзката ми – шарена копринена "Армани" – е разхлабена.

– Ей – скръцвам им със зъби, – може да си мислите, че  съм едно отвратително юпи, но всъщност не сте прави.

С тях на масата седят двама чернокожи с изтъркани сини джинси, тениски и черни якета. Единият е с огледални очила, на другия главата е бръсната. И двамата ме гледат на кръв. Изкривявам глава като рапър.

– Ей – викам им и си отпивам от шампанското, – свежарка  съм, върхът съм!

За да го докажа, приближавам до един чернокож, застанал малко встрани, и му извиквам:

– Много здраве на шамана! – Вдигам ръка с отворена длан в очакване да се шляпнем за поздрав, но чернилката само ме гледа подозрително и не помръдва. – Ммм, пардон. .. на там-тама.

Негърът ме подминава и поклаща глава. Поглеждам към мацките. И те клатят глави – ясен знак да си обирам крушите. Обръщам се към една красавица, която танцува сама до колоната, допивам си шампанското и отивам до нея. Питам я за телефонния ѝ номер. Тя ми се усмихва. Завеса.

"При Нел"

Полунощ е. Седим в едно от сепаретата в "При Нел" с Крейг Макдърмот и Алекс Тейлър (който току-що заспа на масата). С нас са три фотомодела от "Елит" – Либи, Дейзи и Карън. Почти е лято, средата на май, но клубът има климатична инсталация и вътре е хладно, малък оркестър забива лек джаз в полупразното заведение. На тавана се въртят вентилатори, отвън на дъжда чака тълпа мераклии. Либи е русокоса, носи черни вечерни обувки "Ив Сен Лоран" с високи токове и с много остри върхове. Дейзи е с   по-светла коса, обувките ѝ са от черен сатен, а чорапогащникът на сребърни точици е от "Бетси Джонсън". Косата на Карън е платиненоруса, обута е в кожени ботуши със заострени върхове и обърната като маншет вълнена подплата – изработка на Карл Лагерфелд за "Шанел".И трите са с оскъдни плетени роклички от черна вълна на "Джорджо ди Сантанджело", пият шампанско с боровинков сок и кайсиева ракия, пушат германски цигари, срещу което не възроптавам, въпреки че по мое мнение заведението само ще спечели, ако има отделен салон за непушачи. Две от тях са с тъмни очила "Джорджо Армани". Либи още може да се оправи с часовата разлика след пътуването със самолет. От трите бих се навил да чукам само Дейзи. Днес след среща с адвоката си заради някакво фалшиво обвинение в изнасилване получих нервен пристъп в "Дийн енд Делука", който преодолях с физически упражнения в "Ексклузив". След това се срещнахме с фотомоделите в хотел "Тръмп Плаза", където пийнахме по едно-две. Сетне гледахме някакъв френски филм, от който не разбрах абсолютно нищо, но въпреки това ми хареса. Вечеряхме в ресторант за суши, недалеч от "Линкълн Ceнтър"  и продължихме в апаратамента на бившо гадже на една от  манекенките в Челси. Предната нощ сънувах сън, осветен ярко  като от прожектори в студио за порнофилм. В него чуках момичета от картон. В "Шоуто на Пати Уинтърс" тази утрин разговаряха за аеробика.

Облечен съм във вълнен костюм и широки панталони на "Лучано Сопрани", памучна риза "Брукс Брадърс" и копринена вратовръзка "Армани". Макдърмот е с онзи вълнен костюм от "Лубиам", памучна риза "Ралф Лоран" копринена вратовръзка "Кристиан Диор". Подготвя се да хвърля ези-тура кой от нас да слезе долу за боливийски бял прах, защото никой не иска да остане в сепарето с момичетата.  Ако първоначално сме имали намерение да ги чукаме, то сега съвсем не ни е до това, защото с тях дори не може да се разговаря, просто няма какво да кажат. Знаех си, че от тези мацки не може да се очаква много, и все пак човек се чувства неловко. Тейлър седи изправен, но е със затворени очи и полуотворена уста. Първоначално с Магдърмот мислехме, че така изразява протеста си срещу словесното безсилие на девойките, ала сега изглежда, че наистина се е натряскал до козирката (хвана го след трите сакета в  суши-ресторанта). Никое от момичетата обаче не обръща внимание, освен може би Либи, която седи до него, но и за нея това е много, ама много съмнително.

– Ези, ези, ези – мърморя си полугласно.

Макдърмот подхвърля с палец монета от двайсет и пет цента.

– Тура, тура, тура – припява той и захлупва с ръка монетата, когато пада върху салфетката му.

– Ези, ези, ези – съскам аз срещу захлупената длан като магьосник.

Той повдига ръката си.

– Тура – заявява тържествено.

Съзерцавам дълго-дълго монетата и накрая приплаквам.

– Хайде да опитаме пак.

– Чао – надига се той, оглежда мацките, после се обръща към мен с наставнически тон. – Да не забравиш. Поръчай ми още едно мартини. С водка "Абсолют". Двойно. Без маслинка.

– Не се бави! – извиквам след него, той ми махва за поздрав, преди да се изгуби надолу по стълбите. – Ама че  скапаняк!

Обръщам се към масата. Зад нашето сепаре са седнали някакви гаджета – европейски боклуци, които приличат на бразилски травестити – и пищят в хор. Я да видим... В събота имам среща с Джеф Хардинг и Ленард Дейвис. В неделя трябва да взема под наем касетите с Рамбо. Новият цикъл на живота се завърта отначало в понеделник. Доста време зяпам трите манекенки, преди да кажа нещо. Забелязвам, че някой е поръчал нарязана папая и чиния с аспержи, но и двете блюда стоят непокътнати. Дейзи крадешком ми хвърля поглед, свива устни и издухва дима от цигарата си право срещу лицето ми. Димът обгръща главата ми, но очите ми остават незасегнати, скрити зад очилата "Оливър Пийпълс" с рамка от червено дърво, които за цялата вечер съм свалил само един или два пъти. А Либи, онази с часовата разлика, се опитва да разбере как се разгръща салфетката ѝ. Колкото и да ми е чудно, раздразнението ми не е голямо, защото нещата можеха да са и по-лоши. Ако например тия трите бяха англичанки и пиехме... чай.

– Та значи така! – започвам и плясвам с ръце, за да привлека вниманието им. – Днес беше топличко. Нали?

– Къде отиде Грег? – пита Либи, забелязала едва сега, че Макдърмот го няма.

– Ами знаеш ли, долу го чака Горбачов – обяснявам ѝ най-сериозно. – Макдърмот, или както ти му викаш Грег, ще подпише с него договор за мир между Съединените щати и Русия. – Спирам за миг да видя реакцията ѝ, после добавям: – Макдърмот е горещ привърженик на гласността, така да знаеш.

– Е... да – отвръща тя с невъзможно безизразен глас. – Но той ми каза, че се занимава с корпоративни сливания и... подводен риболов.

Поглеждам Тейлър, който си спинка кротко. Опъвам и пускам тирантите му да изплющят върху гърдите му, но реакция няма, той дори не помръдва.

– Това не те притеснява, нали? – питам Либи.

– Не –  повдига тя рамене. – Хич даже.

– Горбачов не е долу – внезапно се обажда Карън.

– Будалкаш ли ни? – пита с усмивка Дейзи.

" Ами сега?", мисля си.

– Да. Карън е права. Горбачов не е долу. Той е в "Тунела". Извинете. Сервитьорката! – Пресягам се към минаваща крий нас келнерка в тъмносиня дантелена рокля "Бил Баас" с копринена панделка. – Донесете ми едно "Джей енд Би" с лед и касапски нож от кухнята. За вас, сладурчета?

И трите мълчат като риби. Келнерката се е втренчва в Тейлър. Поглеждам ту Тейлър, ту нея. Накрая не се сдържам.

– За него едно сорбе с грейпфрут и, да речем, малък скоч за разсънване.

Тя не откъсва очи от Тейлър.

– Ехей, сладур! – размахвам ръка пред очите ѝ. – "Джей енд Би"! С ледче! – опитвам се да надвикам джазбанда, койтo е по средата на прекрасно изпълнение на Take five.

– Най-после тя кимва, че е разбрала поръчката.

– А, и за тях – посочвам трите мацки, – донесете им от това, което пият. Джинджифилова бира? Сайдер?

– Не, шампанско – намесва се Либи, посочва чашите и се обръща към Карън. – Нали така?

– Като че ли да – отвръща Карън.

– С кайсиева ракия – подсеща я Дейзи.

Значи шампанско – повтарям на келнерката – с... ммм кайсиева ракия. Това е.

Тя кимва, записва си нещо и тръгва, а аз с интерес разглеждам задника ѝ, докато се отдалечава. После внимателно се вглеждам в трите мацки на масата, изучавам ги една по една с надеждата да открия някакъв издайнически знак, някой жест, който да наруши роботизираните им действия, но явно това са си само мои благопожелания, та затуй пак плясвам с ръце и поемам дълбоко дъх.

– Ама наистина голяма жега беше днес. Нали така?

– Имам нужда от ново кожено палто – въздъхва Либи, загледана в чашата си.

– Дълго или късо? – интересува се Дейзи със също толкова равен глас.

– С шал-яка? – подпитва Карън.

– Или дълго, или... – Либи млъква и мисли усилено цяла минута. – Видях едно късо с пухкава яка...

– Но от норка, нали? – пита Дейзи. – Сигурно о от норка.

– О, да. От норка – въздъхва Либи.

– Ей, Тейлър – прошепвам и го сръгвам. – Събуди се. Тези проговориха. Ще изпуснеш голям майтап.

– Но какво точно беше? – упорства Карън.

– Някои палта от норка не ви ли се струват прекалено пухести? – пита Дейзи.

– Някои норки са много пухести – съгласява се Либи.

– Сега се търсят най-вече сребърни лисици – пpомърморва Дейзи.

– Да, и бежовото е на мода – добавя Либи.

– Кои кожи са в такъв цвят? – пита някоя от трите

– Рис. Чинчила. Сибирска белка. Бобър...

– Ало? – събужда се Тейлър и мига на парцали. – Тук съм.

– Спинкай, спинкай – съветвам го.

– Къде е господин Макдърмот? – протяга се той.

– Отиде долу да търси кокаин.

– Сребърната лисица е много на мода сега – заявява една от хубавиците.

– Енот. Пор. Катерица. Воден плъх. Монголска овца.

– Абе да не би да сънувам? – пита ме Тейлър. Или наистина говорят.

– Е, водят нещо като разговор – намигвам му. – Шишт Слушай. Вдъхновяващо е.

В ресторанта тази вечер Макдърмот съвсем се бе отчаял от тях и ги попита дали знаят името на някоя от деветте планети. Либи и Карън се сетиха за Луната. Дейзи не много уверено назова... Комета. Тя си мислеше, че това е име на планета. Изпаднали в умопомрачение и тримата – Макдърмот, Тейлър и аз – я уверихме, че е точно така.

– Е, сега не е проблем да намериш хубаво кожено палто –   отбелязва Дейзи. – След като повече моделиери на конфекция  се захванаха с кожени облекла, разнообразието е голямо, защото всеки избира различни кожи в стремежа си колекцията му да се отличава от другите.

– Ууу, чак страх да те хване – потреперва Карън.

– Не се плаши – успокоява я Дейзи. – Кожите са само аксесoap. Не трябва да те стряскат.

– Но луксозен аксесоар – отбелязва Либи.

И аз се включвам в разговора.

– Абе случайно някоя от вас да е използвала девет сантиметров "Узи-ТЕК"? Това е автоматичен пищов. Не сте ли? Много е удобен, защото на този модел дулото е с нарез отпред за завиване на заглушител или удължител – уведомявам ги и поклащам глава.

– Кожите не трябва да ни плашат – повтаря Тейлър и се обръща към мен. – Постепенно изкопавам тук невероятни познания.

– Аксесоар, но луксозен – отново подчертава Либи.

Появява се келнерката и слага на масата питиетата, а с тях и сорбе с грейпфрут. Тейлър гледа купичката подозрително и заявява:

– Аз такова не съм поръчвал.

– Поръча, поръча – убеждавам го. – Насън си го поръча.Честна дума.

– Не е вярно – промърморва той с известно съмнение в гласа.

– Добре де, аз ще го хапна. Ти слушай и попивай – съветвам го и потропвам по масата с пръсти.

– Карл Лагерфелд постави началото – подмята Либи.

– Така ли? – пита Карън.

– Ами да, с колекцията "Фенди" – заявява Дейзи и пали цигара.

– Страшно си падам по монголската овца в комбинация  с къртица или... – Карън спира и се разсмива – ...или черно кожено яке с подплата от ангорска вълна.

– Какво ти е мнението за Джефри Бийн? – пита Дейзи.

Карън се замисля.

– Абе белите сатенени яки... горе-долу стават.

– Обаче с тибетска вълна прави страхотни неща –  намесва се Либи.

– А Каролина Ерера? – подхвърля Карън.

– Не, не, прекалено пухести ги прави – върти глава Дейзи.

– Някак ученически изглеждат – съгласява се Либи.

– Ама най-хубавите кожи от руски рис има Джеймс Галанос – отсича Дейзи.

– Не забравяйте Арнолд Скази. С хермелина – подсеща ги Либи. – Ммм, умирам за тях.

– Айде бе, наистина ли? – ухилвам ѝ се накриво. – Чак  пък да умреш?

– Честно, умирам – заявява тя, за първи път толкова убедена тази вечер.

– Едно палтенце на Джефри Бийн ще те отвори много, Тейлър – майтапя се и стоварвам ръка върху рамото му, но той отново е заспал и шегата ми отива на вятъра.

Свалям ръката си с въздишка.

– Но това е Майлс...

Карън наднича към съседното сепаре, където се е раз- положила застаряваща горила с подкастрена посивяла коса и с единайсетгодишно бебче, сгушено в скута му.

Либи се обръща, за да се увери с очите си.

– Мислех, че снима онзи филм за Виетнам във Филаделфия.

– Не! На Филипините – поправя я Карън. – Никаква Филаделфия.

– Да де, нещо такова беше – съгласява се Либи. – Ти сигурна ли си?

– Всъщност той го завърши – продължава Карън, но си личи, чене е убедена в думите си. – Дори мисля, че филмът излезе по екраните... Всъщност май излезе още миналата година, не знам.

Двете гледат унило към съседното сепаре, но когато обръщат глави и виждат хъркащия Тейлър, Карън пита Либи:

– Дали да не идем да му кажем здрасти?

Либи кимва бавно и се изправя.

– Извинете ни.

И отиват. Дейзи остава и отпива от шампанското на Карън.Представям си я гола, убита, бели червейчета ровичкат из нея, щъкат по корема ѝ, циците ѝ са почернели от гасени в тях фасове и Либи изяжда трупа ѝ. Леко се покашлям.

– Та днес щях да пукна от тази жега.

– Да, наистина – съгласява се тя.

– Питай ме нещо! – предлагам, обзет от внезапен ентусиазъм.

Тя дръпва от цигарата си и изпуска дима.

– Добре тогава, какво работиш?

– Ти как мислиш?

– Фотомодел? Или актьор?

– Не позна. Поласкан съм, но...

– Добре де, кажи.

– Ами занимавам се предимно с убийства и екзекуции. Зависи  кога как.

– Харесва ли ти? – пита тя, не особено впечатлена.

– Мм, зависи... Защо?

Гребвам си от сорбето.

Ами защото повечето ми познати, които се занимават с корпоративни сливания и покупки на фирми, всъщност не си  харесват професията.

– Такова нещо не съм казал – усмихвам ѝ се малко насила и допивам уискито си. – Няма значение. Забрави го.

– Сега ти ме питай нещо – предлага тя.

– Окей. Къде... – запъвам се объркан, но се окопитвам  – прекарваш лятото?

– В Мейн – отговаря тя. – Питай ме нещо друго.

– Къде спортуваш?

– Имам си частен треньор. А ти?

– В "Ексклузив". Горен Уест Сайд.

– Сериозно? – Тя се усмихва, забелязва някой познат зад гърба ми, но гласът и изразът на лицето ѝ си остават безразлични. – Франческа. Божичко, тя е! Виж.

– Дейзи! И Патрик, старият мошеник! – възкликва Франческа. – Дейзи, как си попаднала в ръцете на този  расов жребец Бейтмън?

Тя направо превзема сепарето, намъква се заедно с някакво русокосо маце, което не познавам. Франческа е с кадифена рокля "Сен Лоран Рив Гош", а непознатия с вълнена рокля "Джефри Бийн". И двете са се накичили с перли.

– Здравей, Франческа – поздравявам.

– Дейзи, няма да повярваш, Бен и Джери са тук. Страшно си падам по тях – избърборва тя нещо от този род, задъхано, на висок глас, за да надвика – и yспява – музиката на джазоркестъра. – Вие не си ли падате по Бен и Джери? – пита тя и се провиква към една келнерката. – Портокалов сок! Искам портокалов сок! Мамка му, персоналът тук отдавна е за смяна. Само да видя Нел. Веднага ще ѝ го кажа. – Погледът ѝ шари наоколо, най-накрая се спира на Дейзи. – Как съм в лицето? Бейтмън,  Бен и Джери са тук. Не ме гледай като някой идиот. Няма нищо, бъзикам се. Обожавам Патрик, но... ей, Бейтмън, събуди се, Бен и Джери са тук.

Тя намига сладострастно и облизва и двете си устни. Франческа пише за "Венити Феър".

– Да, ама аз вече... – угрижено си поглеждам купичката – поръчах това сорбе от грейпфрут.

– Мамка му, Бейтмън, тук е Джагър. Мик. И Джери. Франческа не спира да приказва, но погледът ѝ непрестанно щъка из заведението. А пък тази Дейзи как веднъж поне не смени израза на лицето си.

– Ужасно юпи е той – обяснява Франческа на русокосата с нея,  но очите ѝ попадат на сорбето ми и аз грижовно придърпвам купичката към себе си.

– О, да казвам. – Just another night, just another night with you[25]  – запявам. – Знам го аз.

– Много си тънка, Дейзи, създаваш ми комплекси. Както и да е, това е Алисън Пуул, която също е стройна и ми създава комплекси. – Франческа потупва дланите ми, закрили купичката със сорбе, и си я придърпва пред себе си. Това са Дейзи Милтън и Патрик...

– Ние се познаваме – проговаря Алисън и ме гледа кръвнишки.

– Здрасти, Алисън. Пат Бейтмън, приятно ми е – казвам и подавам ръка.

– Познаваме се – повтаря тя и погледът ѝ става още по-злобен.

– А... така ли? – питам.

Франческа пак се развихря.

– О, не! Погледнете профила на Бейтмън. Чисто римски. А тези мигли! – превъзнася се тя.

Дейзи се усмихва одобрително. Аз се правя на ударен.

Припомням си коя е Алисън – оправих я миналата пролет по време на конните състезания "Кентъки Дерби". Отидох с Ивлин и родителите ѝ. Спомням си как викаше, когато се опитах да напъхам във влагалището ѝ цялата си ръка, с ръкавица, омазана с вазелин, паста зъби, каквото имаше там. Беше пияна и дрогирана с кокаин до козирката. Завързах я с кабел и ѝ сложих лепенка на устата. Франческа пък ми е правила минет. Не помня точно къде и кога, но ми направи минет и определено ѝ хареса. Внезапно се сещам, че онази пролет много ми се искаше да видя как Алисън ще свърши пред очите ми след мъчения, но нещо тогава ме спря. Беше ѝ толкова гот, че през цялото време стенеше, от носа ѝ извираше кръв, но тя не пророни и една сълза. Може би това ме спря. Може би това я спаси. През оня уикенд спечелих много пари, след като заложих на кон, който се казваше "Среден пръст".

– Е, тогава... здрасти.

Усмихвам се колебливо, но бързо възстановявам увереността си. Алисън едва ли е разказала тази история на  друг човек. Навярно няма жива душа, която да знае за този  прекрасен, ужасяващ следобед. Усмихвам ѝ се в тъмното.

– Да, помня те. Беше голяма... ммм... майсторка.

Тя не казва нищо, само ме гледа така, сякаш нямам нищо общо с цивилизацията.

– Майко мила! Този Тейлър спи ли, или просто е умрял? – пита Франческа, която вече довършва каквото  е  останало от сорбето ми. – Абе четохте ли днес шеста страница? Писали са за мен. И за Дейзи. И за Тафи също.

Алисън се изправя и без да ме погледне, съобщава!

– Отивам долу да потърся Скип, за да потанцуваме И се разкарва.

В този момент се връща Макдърмот, който се разминава с нея и се обръща да я огледа по-добре, след това се  тръшва на стола до мен.

– Успя ли? – питам го.

– Къде ти! – отговаря той и си обърсва носа с опакото на ръката. Подушва чашата ми, отпива от нея и запалва от цигарите на Дейзи. През това време ме поглежда и се  представя на Франческа, преди да ме погледне отново.

– Не ме гледай като... гръмнат, Бейтмън, това е положението. Случва се понякога.

Съзерцавам го известно време мълчаливо, накрая го питам:

– Майтап ли си правиш с мен, Макдърмот?

– Не. Не стана работата.

Пак се умълчавам, гледам в скута си и въздишам.

– Слушай, Макдърмот, не ми се прави на интересен. Много добре те познавам.

– Ей, тая съм я чукал – подсмърча той и ми сочи някякво маце в сепарето до вратата.

Целият е плувнал в пот и смърди на "Сириус".

– Така ли? Чудесно. Чуй ме сега... – В този момент забелязвам нещо с периферното си зрение. – Франческа...

– Какво? – вдига тя глава, по брадичката ѝ се стича сорбе.

– Ядеш ми от сладкото – посочвам купичката.

Тя преглъща и ме поглежда злобно.

– Не се мръщи, Бейтмън. Какво искаш от мен, магаре такова? Тест за СПИН ли? О, като стана дума за това, да ти кажа : ей онзи пич там, май Крафт се казваше, няма да го бъде дълго. Не е голяма загуба.

Въпросният тип седи в едно сепаре до сцената, на която свири оркестърът. Косата му е зализана назад и открива момчешко лице, носи костюм с широки панталони, копринена риза и светлосива вратовръзка на точки от "Ком де гарсон", пие мартини и явно тази нощ няма да е сам в леглото. Вероятно ще си вземе да го топли мацето, което е с него –  руса, с големи цици, облечена в рокля на "Джорджо ди Сантанжело", цялата обсипана с метални пластинки.

– Да ѝ кажем ли? – подпитва някой.

– О, не – обажда се Дейзи. – Няма смисъл. Не виждате ли, че е най-обикновена курва.

– Слушай, Макдърмот – навеждам се към него. – Взел си дрога, ясно ми е. Познавам по очите ти. Да не говорим как си се разсополивил.

– Не. Не позна. Не стана работата бе, човек – поклаща той глава.

Аплодисменти за джазоркестъра. Всички на нашата маса ръкопляскат, дори и Тейлър, когото Франческа безмилостно е разбудила. Отдръпвам се от Макдърмот и започвам да пляскам с ръце като останалите. Карън и Либи приближават към нас и Либи казва:

– Карън пътува утре за Атланта. Има снимки за "Вог". Трябва да се прибираме.

Донасят ни сметката и Макдърмот плаща със златната си кредитна карта "Американ Експрес", което доказва, че се е нашмъркал с кокаин, защото е известен като голяма циция.

Навън е задушно, ръми лек дъждец, почти като мъгла проблясва светкавица без гръм. Опитвам се да настигна Макдърмот, за да продължа да се разправям с него, и връхлитам върху някакъв сакат в инвалидна количка. Спомням си, че се появи, когато влязохме, и все още кръстосва с количката край въжетата около входа, но никой от портиерите не му обръща внимание.

– Макдърмот! – извиквам. – Какви ги вършиш? Дай ми проклетата дрога.

Той се обръща с лице към мен и започва да се кълчи, да  се върти като пумпал, но изведнъж престава и тръгва към  чернокожа жена с дете, седнала на просия пред входа на магазин за деликатеси, до въжетата пред бара с неизменната табелка. Не може да се каже дали детето, шест-седемгодишно, е също черно и дали изобщо е нейно, защото осветлението над входа на "При Нел" е толкова силно, че кожата на всеки изглежда жълтеникава.

– Какво правят тия? – чуди се Либи, зазяпана в тях. – Не знаят ли, че ако искат да получат нещо, трябва да стоят по-близо до въжетата?

– Хайде, Либи! – подканва я Карън и я дръпва към двете таксита, спрели до тротоара.

– Макдърмот? – викам му. – Какво правиш бе, човек?

С блеснали очи Макдърмот размахва банкнота пред лицето на чернокожата, която се разридава, защото не може да я достигне с ръка – той не ѝ я дава. Вместо това запалва банкнотата с кибритена клечка и разпалва полузагасналата пура, стърчаща между равните му бели зъби, Ама че копелдак!

– Голям си... благодетел, Макдърмот – казвам му.

Дейзи чака, подпряна на бял мерцедес. Друг мерцедес – черен, е спрял до белия. По Четиринайсета улица с вой профучава линейка. Макдърмот минава покрай Дейзи, целува ѝ ръка и скача във второто такси.

Оставам сам пред плачещата негърка, а Дейзи ни наблюдава.

– Божичко – промърморвам. – Ето, вземи...

Подавам на жената кутийка кибрит от "Лютес", но веднага осъзнавам грешката си. Намирам из джобовете си друг от"Таверна на зелено", и го подхвърлям на детето, а другата кутийка си измъквам обратно от мръсните разранени пръсти на негърката.

– О, Господи! – простенвам пак на връщане към Дейзи.

– Не останаха таксита – казва тя с ръце на кръста. Светкавица я стряска и тя започва да се върти наляво-надясно.– Къде са фотографите? Кой ще ни снима?

– Такси! – изсвирвам с уста подир преминаваща кола.

Още една светкавица разкъсва небето над "Зекендорф Тауърс", а Дейзи се разпищява:

– Къде е фотографът? Патрик, кажи им да престанат! Объркана, тя върти глава наляво-надясно, обръща се назад и пак се оглежда. Смъква надолу очилата си.

– Ама че работа! – промърморвам, но постепенно гласът ми се извисява до крясък. – Това е светкавица. Не фотографска. Истинска светкавица! Разбра ли?

– Ама разбира се. Как мога да не ти вярвам?! Каза, че Горбачов бил долу – обвинява ме тя. – Сега не ти вярвам. Мисля, че пресата е тук.

– Майчице! А, ето едно такси. Ей, такси! – подсвирвам на приближаваща кола, която току-що е завила насам от Осмо авеню, но някой ме потупва по рамото, обръщам се и виждам, че пред мен е застанала Бетани, с която бяхме гаджета в Харвард и която впоследствие ме заряза. Облечена е в шарен пуловер и панталони "Кристиан Лакроа" от изкуствен креп, в ръката си държи разтворен бял чадър. Таксито, което се опитвах да спра, подминава.

– Бетани! – Появата ѝ ме стресва.

– Патрик – усмихва се тя.

– Бетани – повтарям името ѝ.

– Как си, Патрик? – пита ме тя.

– Ммм, горе-долу добре, ъъъ, карам я някак – измънквам и млъквам може би за цяла вечност. – А ти?

– О, не мога да се оплача, благодаря – отговаря тя.

– Ммм... вътре ли беше? – питам я.

– Да – кимва тя. – Хубаво е, че те виждам пак.

– Ти... тук ли живееш? В Манхатън?

– Да. – Тя се усмихва отново. – На работа съм в "Милбанк Туид".

– О, страхотно... браво – обръщам се към Дейзи и изведнъж с гняв си припомням онзи обед в столовата на "Кеймбридж", когато Бетани – с превързана ръка и с драскотина на бузата – заяви, че скъсва с мен. В този момент ме сепва мисълта: "Косата ми, майко мила, този дъжд ще ми съсипе косата!" – Е, трябва да тръгвам.

– Ти си в "Пи енд Пи", нали? – подпитва ме тя. – Изглеждаш жестоко.

Отдръпвам се, защото забелязвам, че се приближава такси.

– Да, да...

– Какво ще кажеш да обядваме заедно? – провиква се тя след мен.

– С огромно удоволствие – уверявам я.

Таксито спира пред Дейзи.

– Ще ти се обадя – казва Бетани.

– Когато пожелаеш – отвръщам.

Някакъв черньо отваря вратата на таксито пред Дейзи, тя влиза с изящни движения на тялото. Чернилката държи вратата отворена за мен, докато махам за довиждане на Бетани. Сядам и чувам нахалния му глас:

– Бакшишче, господине, от вас и от прелестната дама?

– Ей сега! – изръмжавам му и се опитвам да paзбера как е косата ми в огледалото за обратно виждане. – Това да ти е за бакшиш: намери си свястна работа, тъпа печко!

Захлопвам вратата и казвам на шофьора да кара към Горен Уест Сайд.

– А нея можеш да я хвърлиш в Харлем – подхвърлям му.

Застанал съм без риза в банята си пред огледалото "Оробуенър" и се чудя дали да взема душ и да си измия косата, която изглежда ужасно от дъжда. Внимателно я намазвам със специална пяна и след това я сресвам. Дейзи е седнала  в креслото "Луис Монтони" от хром и месинг, поставено до леглото, и се тъпче със сладолед "Макадания Бритън  Хеаген-Дац". Разхвърляла се е по сутиен и колан за жартиери от "Блумингдейл".

– Знаеш ли – извиква ми тя, – онзи Фидлър, бившето ми гадже , се чудеше защо съм се повлякла с някакво си юпи.

Почти не слушам какво ми говори, но докато си оглеждам косата, измънквам едно "А, така ли?".

– Каза ми... – Тя избухва в смях. – Каза ми, че у теб долавял зли  импулси.

Въздъхвам и надувам мускули пред огледалото.

– Ммда, това... хич не е хубаво.

Тя  свива рамене и непринудено споделя:

– Той прекаляваше с кокаина. И често ме биеше.

Изведнъж наострям уши, а тя продължава:

– Но никога не ме удряше по лицето.

Връщам  се в спалнята и започвам да се събличам.

– Сигурно ме мислиш за загубенячка, нали? – пита ме тя, забила поглед в мен, прехвърлила крака върху едната облегалка  на креслото.

– Какво?

Изхлузвам обувките си и се навеждам да ги вдигна.

– Мислиш си, че съм тъпа? – казва тя. – За теб всички фотомодели са тъпи.

– Не е вярно – отвръщам, като едва се сдържам да не се разсмея.  – Няма такова нещо.

– Има – упорства тя. – По очите ти познавам.

– Мисля, че си...

Гласът ми заглъхва.

– Каква? – чака тя усмихната.

– Мисля, че си блестяща... невероятно блестяща – заявявам с равен глас.

– Чудесно – гледа ме тя весело и облизва лъжичката от сладоледа. – Можел си да бъдеш и мил.

– Благодаря. – Свалям панталоните си и ги сгъвам прилежно,   поставям ги заедно с ризата и вратовръзката на

черна метална закачалка "Филип Старк". – Знаеш ли, онзи ден хванах прислужничката си да краде парче препечен хляб от кофата ми за боклук в кухнята.

Дейзи мисли малко върху думите ми, после пита:

– Защо?

Не бързам да ѝ отговоря, оглеждам равния ѝ корем. Тялото ѝ е мускулесто и с добър тен. Също като моето.

– Ами защото била гладна, така ми каза.

Дейзи въздъхва и облизва замислено лъжичката.

– Добре ли е косата ми?

Стоя изправен пред нея, само по шорти "Калвин Клайн", надигнати отпред от ерекцията ми, и чифт чорапи"Армани" за петдесет долара.

– Да – свива тя рамене. – Нищо ѝ няма.

Сядам на края на леглото и свалям чорапите.

– Днес набих едно момиче, което просеше пари от хората на улицата. – Тук правя пауза и внимателно обмислям всяка следваща дума. – Изглеждаше уплашено и носеше табелка, на която пишеше, че се загубило в Ню Йорк и че имало дете, макар че такова не видях наоколо. Трябваха ѝ пари за храна и за още нещо. А, да – за автобусен билет до Айова. Айова. Да, май за там беше...

Спирам за момент и си играя с чорапите, свивам ги на топка и пак ги развивам. Дейзи ме гледа известно време с празни очи, преди да попита:

– После?

Мълча унесено и накрая се изправям. Преди да вляза в банята, се обръщам и промърморвам:

– После ли? Спуках ѝ гъза от бой.

Отварям аптечката в банята, за да си взема презерватив. Когато се връщам в спалнята, продължавам:

– На табелката беше написала погрешно думата "инвалид". Не заради това я набих, но... нали знаеш. На всички отгоре беше толкова грозна, че не ставаше и да я изнасили човек.

Дейзи се изправя и оставя лъжичката до кутията от сладоледа върху нощното шкафче "Жилбер Род".

– Не там – соча ѝ с пръст. – Пусни я в кутията.

– О, извинявай.

Нахлузвам си презерватива, докато тя се възхищава на вазата "Палацети". Лягам върху нея и започваме да се чукаме, под мен тялото ѝ е само една форма, въпреки че светят всички халогенни лампи. След това лежим разделени в двата края на леглото. Протягам ръка и я докосвам по рамото.

– Мисля, че трябва да си вървиш.

Тя отваря очи и разтрива шията си.

– Мисля, че може... да те нараня – обяснявам ѝ. – Понякога не мога да се контролирам.

Дейзи ме поглежда и свива рамене.

– Добре. Изчезвам. – И започва да се облича. – И без това не ми се ще да задълбочаваме нещата.

– Имам усещането, че ще се случи нещо лошо – казвам ѝ.

Тя обува бикините си, пооправя косата си пред огледалото и ми кимва.

– Разбирам.

След като се е облякла и минават минути в мълчание,питам я не без надежда в гласа:

– Нали не искаш да те нараня?

Тя  закопчава роклята си догоре и въздъхва, без дори да погледне към мен.

– Затова се махам.

– Май се минах – казвам.

Пол Оуен

Цяла сутрин проверявах записаните обаждания ни телефонния секретар, но не отговорих на нито едно от тях, гледах тъпо безжичния телефон и се наливах с билков чай. После отидох в спортния клуб, където вдигах щанги два часа. Обядвах в бар "Здраве", като едва успях да поема половината от порцията салата от цикория и моркови. На връщане от обезлюдената сграда някъде в квартала "Хеле Кичън", в която бях наел едно таванско помещение, минах през "Барни". Ходих на козметик за лицето. Поиграх скуош с Брюстър Уипъл в "Йейл Клуб" и оттам за- пазих маса на името на Маркъс Халбърстам за осем часа в "Тексаркана", където имах среща с Пол Оуен за вечеря. Избрах "Тексаркана", защото знаех, че много хора от познатите  и колегите ми няма да вечерят там тази вечер. Освен това съм се затъжил за порция свинско печено с люти чушлета и една-две бири "Дикси". Юни е и съм облечен в ленен костюм, памучна риза, копринена вратовръзка ѝ кожени мокасини – всичко от "Армани". Пред "Тексаркана" чернокож скитник-веселяк ми прав знак с ръка да се приближа и ми обяснява, че бил брат на Боб Хоп, казва се Троп Хоп. Протяга към мен ръка със стиропорна чаша за кафе. Шегата му ми се струва добра и затова му дадох четвърт долар. Закъснял съм с двайсет минути. От отворен прозорец на Десета улица се чуват заключителните  акорди на A day in the life на Бийтълс.

Барът в "Тексаркана" е безлюден, а в ресторанта има хора само на пет-шест маси. Оуен е седнал в едно ceпаре в дъното и се заяжда упорито с келнера, не го оставя на мира, иска да знае защо нямат тази вечер гъмбо с риба. Сервитьорчето, нелошо на вид копеле, вече се е отказало да спори с него и мънка някакви оправдания. Оуен съвсем не е в настроение за любезности, а аз още по-малко. Щом сядам, келнерът се извинява още веднъж и приема поръчката ми за аперитива.

– "Джей енд Би", чисто – подчертавам. – И една биричка "Дикси".

Той се подсмихва, докато записва това, дори премигва често-често, и тъкмо се каня да го предупредя да не подхваща с мен обсъждане на поръчката, Оуен сопнато повтаря своята: "Двойно мартини с "Абсолют", и магията се разваля.

– Голям живот, хм, кипи тук, Халбърстам – иронично подмята той, като сочи с ръка почти празното заведение. – Страхотна кръчма, няма що.

– Слушай, тук правят разкошна крем-супа и аругула на скара – ориентирам го в менюто.

– Добре, добре – мърмори той, загледан в мартинито си. –Закъсня.

– Ей, недей така, син съм на разведени родители. Не ме юркай толкова – оправдавам се, а на акъла си викам: " Абсолютен гъз си, Халбърстам." Преглеждам менюто и добавям: – Хм, виждам, че нямат от свинските рибици с лимонено желе.

Оуен е с двуреден ленено-копринен костюм, памучна риза и копринена вратовръзка – всичко от "Джоузеф Абуд", а тенът му е безупречен. Но настроението му е ужасно, изненадващо неразговорлив е и това попарва радостните ми очаквания за приятна вечеря. Съвсем се вкисвам и аз, та се ограничавам със забележки от рода на "Абе, това там не е ли Ивана Тръмп?", и се разсмивам. "Стига бе, Патрик, пардон, Маркъс, чий ще го търси Ивана в "Тексаркана"?" Това не прави вечерята по-малко  скучна. Не помага и за игнорирането на факта, че Пол Оуен е на моите години – двайсет и седем, нито го прави по-малко смущаващ.

Отначало мислех, че винаги се държи така надуто, и сега разбирам, че всъщност е пиян. Щом се опитам да измъкна някаква информация от него за сметката на "Фишър", той ми повтаря ненужни статистически данни, които отдавна са ми известни: как Ротшилд се оправял с  нея преди, как Оуен я придобил. Но въпреки че Джийн ми събира подобна информация от няколко месеца, не спирам да кимам с глава и се преструвам, че този смотаняк ми снася много важни неща, че ми разкрива неподозирани  тайни. От време на време подмятам по някоя фраза  като например: "Луд съм за връзване" и "Обичам да правя дисекции на момичета". Всеки път, когато успея да насоча разговора към тайнствената сметка на Фишър, той незабавно сменя темата и започва да ми разправя или за козметични салони, или за марки пури, или за някъкъв спортен клуб, за това, кои били най-добрите места за бягане в Манхатън – и през цялото време се кикоти на висок глас, което силно ме смущава. С предястието пия бира, после минавам на диетична пепси-кола, тъй като трябва да  съм леко трезвен. Тъкмо се каня да му кажа, че Сесилия, гаджето на Маркъс Халбърстам, има две влагалища и че смятаме да се оженим идната пролет в Ийст Хамптън, той ме прекъсва.

– Чувствам се поомекнал – признава си Оуен и изстисква лимон върху масата, защото не може да уцели   халбата си с бира.

– Ъхъ – съгласявам се и топвам коричка препечен хляб в горчицата, като се правя, че не забелязвам дивотиите му.

До края на вечерята така се е натряскал, че: първо, прекарвам го да плати сметката, която е около двеста и петдесет долара; второ, убеждавам го да признае, че е тъпо копеле; и трето, откарвам го в апартамента си, къде то той веднага си налива още за пиене – набарва бутилка вино "Акация", която мислех, че съм скрил добре, и я отваря със сребърния тирбушон "Мулазони", който ми подари Питър Радлоф, след като двамата приключихме сделката "Хедърбърг". В банята изваждам брадвата, която бях прибрал под душа, вземам два валиума от по пет милиграма, преглъщам ги с чаша "Плакс", после отивам в антрето, където обличам евтин шлифер, купен в сряда от "Брукс брадърс", и тръгвам към Оуен, навел се да разглежда колекцията ми от компактдискове под стереоуредбата. Всички светлини в хола са запалени, щорите са плътно спуснати. Той се изправя и отстъпва бавно назад, като оглежда апартамента и отпива от чашата с вино. Накрая сяда на бял алуминиев сгъваем стол, който купих на празнична разпродажба преди няколко седмици, и тогава забелязва вестниците "Ю Ес Ей Тудей", W и "Ню Йорк Таймс", разпрострени по пода под него, за да предпазят полирания бял дъбов паркет от кръвта му. Приближавам към него с брадвата в едната ръка, с другата закопчавам шлифера.

– Ей, Халбърстам – подвиква той, като успява да разчлени двете думи.

– Кажи, Оуен – отвръщам, приближавайки.

– Защо тези вестници се въргалят из цялата къща? Да нямаш куче? Порода чау-чау, а?

– Не, Оуен.

Бавно заобикалям стола му и заставам пред него, точно пред очите му, но той е толкова пиян, че дори не може да види брадвата дори когато я вдигам високо над главата си. Нито когато решавам друго, свалям я и си я подпирам на кръста като бухалка за бейзбол, сякаш се готвя да замахна срещу връхлитащата топка, която в случая се оказва главата на Оуен.

С лед известно мълчание Оуен пак проговаря:

– Както и да е, някога не можех да понасям Иги Поп, мразех го, но откакто се комерсиализира, го харесвам много повече, отколкото...

На това място брадвата прасва лицето му, дебелото ѝ острие се врязва странично в отворената му уста и я запушва. Очите на Пол се обръщат нагоре към мен, после неволно потъват надолу и пак към мен, ръцете му се вкопчват  в дръжката, но шокът от удара съвсем го е обезсилил.

Отначало няма кръв, нито звук, с изключение на шумолящите вестници под ритащите му крака. Малко след удара от двете страни на устата му тръгват тънки струйки кръв и когато издърпвам брадвата, Оуен изхвръква от стола, повлечен от нея. Прасвам го още веднъж в лицето и то се разтваря, ръцете му безпомощно подскачат из въздуха, кръв пръсва от двете страни като гейзери и изцапва шлифера ми. Чува се ужасяващо кратко изсъскване, което идва от раните в черепа на Пол, от местата, където плът и кости вече не са съединени в едно. Със звук, подобен на пръдня, част от мозъка му, притиснат от разместените кости на черепа, изскача през раните на лицето му. Той пада на пода в агония с посивяло, окървавено лице, единствено едното му око играе неудържимо, устата му  е червено-розова каша от зъби, месо и челюсти, езикът му е провиснал през разцепената буза и се държи само на някаква тънка лилаво-червена жила. Изкрещявам му едно-единствено нещо

– Гнусно, тъпо копеле!

Докато стоя и чакам, оглеждам пукнатината над картината на Оника, която домоуправителят още не е оправил. След пет минути Оуен е напълно мъртъв, след още трийсет тялото му престава да кърви.

До апартамента на Оуен в Горен Ийст Сайд отивам с такси и докато прекосяваме Сентръл Парк в задушната юнска нощ, изведнъж се сещам, че все още съм с окървавения шлифер. В жилището влизам с ключовете, които измъкнах от джоба му, и вътре веднага заливам шлифера със спирт и го изгарям в камината. Холът е обзаведен крайно пестеливо, минималистично. Стените са сиво-бели, с изключение на едната, върху която има голяма рисунка, напомняща научна схема, напълно в тон с модната тенденция, а стената, гледаща към Пето авеню, е тапицирана с част от нещо, наподобяващо волска кожа. Под нея се шири черен кожен диван.

Включвам широкоекранния телевизор "Панасоник на предаването "В късната вечер с Дейвид Летърман" после отивам при телефонния секретар, за да променя съобщението на Оуен. Докато изтривам неговия запис (и който Оуен съобщава всички телефонни номера, на които може да бъде открит, включително в Сийпорт, мамка му, на фона на "Четирите годишни времена" от Вивалди), се чудя на глас къде да го пратя и след дълги колебания решавам –  в Лондон.

– Ще го пратя това копеле в Англия – кикотя се на глас и намалявам звука на телевизора.

След това записвам новото съобщение. Гласът ми много прилича на този на Оуен и по телефона сигурно никой няма да усети разликата. Тази нощ Летърман се е отворил за циркаджилъци с домашни любимци. Германска овчарка с шапка за бейзбол на главата обелва и изяжда портокал. Повтарят сцената на забавен кадър.

В кожен куфар "Ралф Лоран", ръчна изработка, с платнено  покритие в цвят каки, подсилени с метални пластини ъгли и златни закопчалки, слагам вълнен двуреден раиран костюм и още един – тъмносин, също вълнен, и двата от "Брукс Брадърс", електрическа самобръсначка "Мицубиши" с презареждащи се батерии, посребрена обувалка от "Барни", спортен хронометър "Таг-Хойер", черен кожен портфейл "Прада", портативен копирен апарат "Шарп", безжичен телефон "Шарп", паспорта му и сгъваем сешоар "Панасоник". За себе си открадвам портативен CD-плейър "Тошиба" заедно с диска с оригиналния запис на "Клетниците" в него. Банята е боядисана изцяло в бяло, с изключение на едната от стените, която е с тапет на черни петна, наподобяващ кожа на куче далматинец. Натъпквам една найлонова торба с тоалетни принадлежности.

Връщам се у дома, където тялото му съвсем се е вкочанило. Увивам го в четири големи хавлиени кърпи, купени заедно с шлифера от онази разпродажба, и го напъхвам с главата напред в спален чувал "Каналино", плътно затварям ципа и лесно го отнасям в асансьора. Промъквам се покрай нощния портиер във фоайето и тръгвам надолу по улицата. На първата пряка се сблъсквам с Артър Кристал и Кити Мартин, които се връщат от вечеря в "Кафе Люксембург". За мое щастие Кити Мартин ходи от известно време с Крейг Макдърмот, който тази нощ е в Хюстън, така че не им е много-много до разговор с мен. Все пак Кристал – тъпанарът му с тъпанар – успява да ме разпита какви са основните изисквания за носене на бяло сако на официална вечеря. Отговарям му лаконично и спирам едно  такси. Без особени усилия мятам спалния чувал на задната седалка, намествам се до него и казвам на шофьора адреса в "Хеле Кичън". Там изкачвам с чувала четирите етажа на обезлюдената сграда, в която съм наел помещение, и пускам тялото на Оуен в голяма порцеланова вана. Свалям костюма му марка "Абуд" и след като наквасвам трупа с вода, изсипвам вътре два чувала вар. По-късно, някъде около два часа, вече съм в леглото си и не мога да заспя. Ивлин ме сбарва по телефона, но я оставям да почака, докато прослушвам обажданията, записани от телефонния секретар, и зяпам видеозапис на тазсутрешното "Шоу на Пати Уинтърс", в което разговарят за хората с уродства.

– Патрик? – пита Ивлин.

Изчаквам малко, после с безизразен монотонен i ш спокойно обяснявам: .

– Този телефонен номер е на Патрик Бейтмън. Точно сега той не може да се обади. Затова, моля, оставете съобщение след сигнала... – Малка пауза и добавям: – Приятен и ден.

Пак пауза, през която се моля на Бога да се е вързала на номера, и издавам едно жално "би-и-и-й-п".

– О, Патрик, престани – сърди се тя. – Знам, че си ти. Какви са тия глупости, дето ги вършиш?

Протягам напред ръката, която държи телефона, и го пускам да падне на пода, после го удрям в нощното шкафче, докато го вдигам, натискам най-различни цифри с надеждата да чуя свободна линия.

– Ало? Ало? – викам стреснато. – Кой е? Обадете  се де!

– О, престани. Чуваш ли? Престани! – хленчи тя.

– Здравей, Ивлин – поздравявам я бодро, а лицето ми е изкривено в гримаса на досада.

– Къде се запиля тази вечер? – пита тя. – Мисля, че трябваше да вечеряме заедно. Доколкото си спомням, имахме запазена маса в "Космос".

– Не, Ивлин. Грешиш – отговарям ѝ уморено. – Нямахме резервация. Защо си решила, че имаме?

– Мисля, че така ми бе записано – негодува тя. – Казах на секретарката си да ми го запише.

– Е, значи една от вас двете е сбъркала – обяснявам ѝ, докато с дистанционното устройство връщам назад видеозаписа. – В "Космос" ли? Ти... да не си... откачена?

– Скъпи – мрънка тя, – къде беше тази вечер? Надявам се че не си отишъл в "Космос" без мен.

– Глупости – въздъхвам. – Просто трябваше да взема няколко видеокасети. Всъщност трябваше да ги върна, прощавай, обърках се.

– Какво друго прави? – пита тя все още нацупена.

– Ами срещнах Артър Кристал и Кити Мартин. Току-що бяха вечеряли в "Кафе Люксембург".

– Така ли? – Любопитството ѝ явно набира скорост. – С какво беше облечена Кити?

– Официална бална рокля "Лаура Маролакос" с голи рамене. Горната ѝ част беше от кадифе, а надолу – дантелена  пола на цветчета, ако не се лъжа.

– А Артър?

– Същото.

– О, господин Бейтмън – смее се тя. – Обожавам чувството ви за хумор.

– Слушай, късно е. Уморен съм. – Правя се, че се прозявам.

– Събудих ли те? – пита тя угрижено. – Дано да не съм.

– Да, събуди ме. Но аз вдигнах слушалката, така че вината е моя, а не твоя.

– Кога ще вечеряме заедно, скъпи? Утре например? –  пита ме тя съвсем спокойно, защото очаква положителен отговор.

– Не мога. Имам работа.

Ти да не си се сгодил за тази проклета компания? – жалва се тя. – Каква работа? Какво изобщо работиш ти?  Не те разбирам.

– Ивлин – въздъхвам тежко, – моля те.

– О, Патрик, хайде сега през лятото да заминем някъде – предлага тя замечтано. – Да отидем в Едгартаун или в Хамптънс.

– Аз ще отида – отвръщам ѝ. – Да, да, може би ще го направя.

"Пол Смит"

Намирам се в "Пол Смит" и разговарям с Нанси и Чарлс Хамилтън, придружени от двегодишната им дъщерички Глен. Чарлс е с двуреден ленен костюм "Редаели" с четири копчета на сакото, памучна риза "Аскът Чанг", щампована копринена вратовръзка "Еудженио Венанци" и мокасини от "Брукс Брадърс". Нанси е облякла копринена блуза с пайети и пола "Валентино" от копринен шифон, на ушите си има сребърни обеци "Рийна Пакочи". Облякъл съм двуреден вълнен раиран костюм с щампована копринена вратовръзка от "Луис", Бостън, и памучна риза "Лучано Барбера". Докато продавачката пакетира покупките на Чарлс, аз си играя с детенцето, което Нанси държи на ръце. Подавам на Глен платинената  си кредитна карта "Американ Експрес" и тя протяга ръчичка да я сграбчи, поклащам глава и говоря с престорен детски глас, стискам с два пръста брадичката ѝ, размахвам картата пред лицето ѝ, говоря ѝ нежно. "Да, да, аз съм  абсолютен убиец-психопат, такъв съм си, обичам да убивам хора, ох, миличко, колко обичам да убивам, на чичо сладуранката..." След работа днес играх скуош с Рик Хендрикс, после пихме по чаша със Стивън Дженкинс във "Флейтите" и трябва да се видя с Бони Абът в осем на вечеря в "Пункейкс", новия ресторант на Бишъп Съливан в Грамърси Парк. "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта бе посветено на оцелели от концентрационните лагери. Изваждам джобно телевизорче "Сони Уочмън" с шестсантиметров чернобял екран, тежащ само четиристотин грама, и го показвам на Глен.

– Бива ли го херинговият хайвер в "При Рафаели"? пита  ме Нанси.

Навън пред магазина започва да се стъмва.

– O, страхотен е – измърморвам, без да откъсвам щастливи очи от Глен.

Чарлс подписва сметката и се обръща към мен. Докато прибира златната си кредитна карта "Американ Експрес" в портфейла си, забелязва някой зад гърба ми, когото поздравява усмихнат:

– Здрасти, Луис.

Обръщам се.

– Здравей, Чарлс. Здравей, Нанси. – Луис Kapyтърс  целува Нанси по бузата и поклаща ръчичката на бебето. – Оо, как си, Глен? Ама че голяма си станала.

– Луис, познаваш ли Робърт Чанк... – започва Чарлс.– Пат Бейтмън – прекъсвам го и си прибирам телевизорчето в джоба. – Не се притеснявай, знаем се с него.

– О, съжалявам. Точно така. Пат Бейтмън – извинява се Чарлс.

Луис е с костюм от вълнен креп, памучна риза и копринена вратовръзка – всичко от "Ралф Лоран". Също като мен и Чарлс той носи косата си зализана назад и е с очила "Оливър Пийпълс" с рамки от червено дърво. Но моите поне не са с диоптър.

– Е, добре – казвам, докато се здрависвам с Луис, който стисва дланта ми едновременно здраво и ужасяващи страстно. – Трябва да търся вратовръзка.

Махвам още веднъж за довиждане на малката Глен се вмъквам в мъжката галантерия. На мраморна закачалка  зървам хавлия за двеста долара и избърсвам ръцете си в нея.

Не след дълго с разсеян вид там се появява и Луис. Обляга се на щанда и се прави, че разглежда с интерес вратовръзките, също като мен.

– Какво правиш тук? – пита ме шепнешком.

– Избирам вратовръзка за брат си. Скоро ще има рожден ден ден. Извинявай.

Тръгвам покрай рафтовете, по-далеч от него.

– С брат като теб сигурно се смята за щастливец – подмята той и се присламчва пак до мен с открита усмивка. Може би, само че за мен е абсолютен отвратяга – отбелязвам. – На теб обаче може да се хареса.

– Патрик, защо не искаш да ме погледнеш в очите?– пита  Луис притеснен. – Погледни ме.

– Остави ме на мира, Луис, моля те – изричам със стиснати от гняв очи и юмруци.

– Хайде да пийнем по нещо в "При Софи" и да си поговорим та това – предлага той с молещ глас.

– За какво да говорим бе? – питам го и отварям очи, направо не мога да повярвам.

– Ами... за нас двамата – свива той рамене, сякаш това се подразбира от само себе си.

– Ти да не си ме проследил дотук? – питам подозрително.

– Докъде?

– Дотук. До "Пол Смит". Защо го направи?

– Аз? Да съм те следил? Боже мой! – Той се опитва да разсее със смях съмненията ми. – Какви ги приказваш?

– Луис – опитвам се да хвана погледа му, – моля те да ме оставиш на мира. Разкарай се.

– Патрик, много те обичам. Надявам се да разбереш това.

– Изохквам и се насочвам към щанда с обувки, усмихвам се разсеяно на една продавачка. Луис се влачи след мен.

– Патрик, защо стоим тук?

– Ами защото се опитвам да купя вратовръзка за брат си , а ти... – вземам да разгледам една мокасина – ...а ти се опитваш да ми духаш, разбра ли? Мамка му и късмет! Аз изчезвам.

Връщам се на щанда за вратовръзки, грабвам една, без изобщо да я погледна, и отивам на касата. Луис се мъкне зад мен. Правя се, че не го виждам, подавам на касиерката кредитната си карта и я уведомявам:

– Пред входа виси някакъв скитник. – Посочвам през витрината към ридаещия бездомник е торба вестници, подпрян на пейката до входа на магазина. – Извикайте полиция или го разкарайте някак.

Тя ми благодари c кимване и пуска кредитната ми карта за обработване от компютъра. Луис стои безмълвен и  неподвижен, забил засрамен поглед в земята. Подписвам сметката, вземам найлоновата торбичка и посочвам Луис на касиерката.

– Този не е с мен.

Излизам навън и започвам да махам за такси по Пето авеню. Луис изтичва след мен.

– Патрик, трябва да поговорим – надвиква той шума от уличното движение.

Настига ме и хваща ръкава на палтото ми. Извъртам се с отворен нож и мушвам заплашително острието под брадата му, предупреждавам го да ми се маха от главата. Хората се отдръпват от нас, някои ни поглеждат бегло  и отминават.

– Ей, какво ти става? Патрик? – отстъпва той назад с вдигнати ръце. – Патрик...

Изсъсквам насреща му и не прибирам ножа си. Едно такси приближава и спира до бордюра. Луис се опитва да ме приближи с все още вдигнати ръце, а аз държа ножа насочен срещу него, разсичам с острието му въздуха между двама ни. С едната ръка отварям вратата на таксито и вече съм вътре, но продължавам да съскам. Затръшвам вратата и казвам на шофьора да кара към "Пункейкс" в Грамърси Парк.

Рожден ден с брат ми

През целия ден си мислех на каква ли маса ще ни настанят с брат ми Шон на вечерята в "Препарирания жираф".

Тъй като има рожден ден и по една случайност е в града, счетоводителят на баща ми Чарлс Конрой и попечителят на наследството му Никълъс Лий ми се обадиха по телефона миналата седмица и ме убедиха, че ще е от полза за всички да използвам тази възможност като претекст да се видя с Шон и да разбера какво прави с живота си, а защо не и да му задам няколко уместни въпроса. Макар и двамата да знаят добре, че презирам Шон и че той храни и същото чувство към мен, щяло да бъде добре да го примамя на вечеря и ако се опита да откаже, да го прилъжа, като спомена, че се е случило нещо лошо. Подробностите обсъдихме с Конрой и Лий по телефона в сряда следобед миналата седмица.

– Нещо лошо ли? Какво например? – попитах ги, като се опитвах да се съсредоточа върху цифрите, пробягващи на монитора пред мен, и в същото време нервно отпратих Джийн с махване на ръка, въпреки че ми носеше някакви книжа за подпис. – Че закриват пивоварните "Будвайзер"? Или че агенциите за компаньонки вече не предлагат момичета по домовете?

– Не – отвръща Чарлс, после тихо добавя: – Кажи му, че майка ти е... по-зле.

Обмислих набързо този трик и отбелязах:

– Може да не прояви интерес.

– Кажи му... – Никълъс спря, за да се изкашля, – че въпросът опира до нейното имение.

Откъснах очи от монитора, смъквайки на върха на носа си тъмните авиаторски очила "Уейфарър", и хвърлих поглед към Джийн. После започнах да прелиствам справочника "Загат", който лежи на бюрото ми до компютъра. В "Пастелите" беше абсурдно да успея да запазя маса. В "Дорсия" също. Последния път, когато се обадих там, ми  затвориха телефона, преди да попитам щом не може за следващия месец, няма ли да стане за януари. И въпреки че си обещах на всяка цена някой ден да се сдобия с  резервация в "Дорсия" (ако не тази календарна години, и поне преди да съм чукнал трийсетте), изразходването на  толкова енергия заради Шон просто щеше да е на вятъра. Пък и "Дорсия" е ресторант, прекалено шикозен за него. Ще ми се тази вечеря да е мъчение за брат ми, да не може да се разсейва, зазяпан след готините гаджета, дошли да хапнат, преди да продължат към "При Нел". Трябваше ми място с пазач в мъжката тоалетна, за да го видя как ще се гърчи под натиска на хроничната си зависимост от кокаина. Подадох справочника на Джийн и я помолих ди ми намери най-скъпия ресторант в Манхатън. Тя ми направи резервация за девет часа в "Препарирания жираф".

– Нещата в "Сандстоун" нещо се сговниха – казвам му днес следобед около четири часа.

Той е отседнал в апартамента на баща ни в хотел "Карлайл". В слушалката се чува здраво усилен телевизор, настроен на Ем Ти Ви, някакви гласове се надвикват шии друг. От банята долита плющящият звук на душа.

– Какво? Мамчето да не си е глътнала възглавницата?

– Няма да е зле да вечеряме заедно.

– Доминик, намали това чудо! – извиква той на някого  и запушва слушалката с ръка, чувам само приглушен говор.

– Ало, Шон? Какво става?

– Ще ти се обадя пак – отвръща той и затваря.

Вратовръзката, която купих за Шон от "Пол Смит", ми хареса и реших да не му я подарявам (макар че мисълта да го видя как ще си я върже на врата ме изпълва със задоволство). Всъщност реших да бъда с нея довечера в "Препарирания жираф". Вместо вратовръзката ще подаря на Шон кварцов часовник "Касио" с вграден в него калкулатор  и електронна памет, съхраняваща до петдесет имена с телефонните номера към тях. Приближаваш го до устата си и казваш името на някой познат, на екрана веднага излизат телефоните, на които можеш да го намериш. Напушва ме смях, докато прибирам тази ненужна играчка в кутийката ѝ, защото се сещам, че Шон няма толкова много познати. Не би могъл дори да им запомни имената. "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта беше посветено на заведенията, в които клиентът може сам да си направи салата.

В пет часа Шон ми се обажда от "Ракет Клуб", за да ми каже, че ще ме чака довечера в "Дорсия". Току-що разговарял с Брин, собственика, и уредил маса за девет часа.

Всичко в главата ми се обърква. Не знам какво да мисля и как да се чувствам.

Пристигам в "Дорсия" точно в девет, но Шон закъснява с половин час. Салонният управител отказва да ме настани, докато не се появи брат ми. Най-лошото ми предчуствие се сбъдва. Първокласно сепаре точно срещу бара стои празно в очакване Шон да благоволи да го удостои с височайшето си присъствие. Гневът ми донякъде се поуталожва, след като глътвам един ксанакс и чаша "Абсолют" с лед. Отивам да пусна една вода и докато пикая, се втренчвам замислен в някаква тънка като паяжина пукнатина в стената над писоара. Мисля си, че ако изчезна в тази цепнатинка, ако мога някак да се смаля и да се вмъкна в нея, почти сигурно е, че никой няма да забележи липсата ми. Никой... няма... да си разплете... чорапите... от мъка. Всъщност някои, ако изобщо забележат, че ме няма, вероятно ще усетят странно, необяснимо облекчение. Такава е истината – има хора, без които светът е по-добър. Животът на всеки един от нас не е обвързан с тези на всички останали. Тъпа теория. Някои хора просто не трябва да са на този свят. Един от тях, между впрочем, е брат ми Шон, вече седнал в запазеното от него сепаре, когато излизам от тоалетната, след като съм звъннал до дома по телефона, за да проверя кой ме е търсил (Ивлин била пред самоубийство, Кортни искала да си купи куче, Луис ме кани на вечеря в четвъртък). Шон пали цигара от цигара и изведнъж се изругавам наум – ама че съм тъпанар, как не се сетих да поискам маса в залата за непушачи? Той се здрависва със салонния управител, когато приближавам, но не си прави труда дори да ни запознае. Сядам и кимам. Шон също кима. Вече е поръчал бутилка "Кристал", защото знае, че аз ще плащам; освен това знае много добре, убеден съм в това, че съм наясно, че той не пие шампанско.

Шон, който е на двайсет и три, отиде миналата есен в  Европа, или поне така е казал на Чарлс Конрой, и въпреки че Чарлс получил за осребряване доста тлъста сметка от "Плаза Атене", подписът под разписките не приличаше на този на Шон и всъщност никой не знае колко време е бил във Франция и изобщо там ли е бил. След това се влачи известно време, без да се захване с нищо, презаписа в "Камдън", но изкара едва три седмици. Сега бил в Манхатън и преди да отлети за Палм Бийч или за Ню Орлиънс. Можеше да се очаква, че тази вечер настроението му ще се сменя рязко и той ще се държи арогантно. Сега чак забелязвам, че е започнал да си скубе космите между веждите. Преодолявам огромното си желание да му подметна нещо по този въпрос, като стисвам юмрука си толкова силно, че  ноктите ми нараняват кожата на дланта, а бицепсът на лявата ми ръка подскача няколко пъти, преди да се успокои под ленената риза "Армани", която съм облякъл.

– Значи харесва ти това място, а? – пита той ухилен :

– То ми е... любимото – процеждам шегата през стиснатите си зъби.

– Давай да поръчваме – предлага той и без да ме погледне, махва на една стройна келнерка, която ни донася листа с менюто и напитките, усмихва се предано до немайкъде на Шон, но той изобщо не ѝ обръща внимание.

Отварям менюто и... мамка му и късмет! – няма предварително  фиксирани комбинации, което автоматично означава, че... да, Шон си поръчва омари с хайвер и равиоли за ордьовър и пушени омари със сос от ягоди за антре – двете най-скъпи блюда от менюто. Аз си избирам пъдпъдък сашими и млади рачета с желе от грозде. Сервитьорка ни отваря бутилката "Кристал" и налива шампанско в кристални чаши, предварително охладени, както допускам. След като тя се оттегля, Шон забелязва, че го гледам малко укорително.

– Какво има? – пита ме.

– Нищо – отвръщам.

– Какво... има... Патрик? – повтаря той, като отвратително разчленява думите.

– Започваш с омари. И за антре – същото?

– Ти да не искаш да си поръчам пакетче чипс?

– Не, но две порции омари?

– Тези кибритени кутии са малко по-големи от порцийките омари, които сервират тук – обяснява той. – Пък и не съм чак толкова гладен.

– Още по-лошо.

– Ще ти пусна писмено извинение по факса.

– И все пак, Шон!

– Рокендролът...

– Да, знам, знам, рокендролът ще оправи всичко, нали така? –  прекъсвам го с вдигната ръка, докато отпивам от шампанското.

Чудя се не е ли късно да поръчам на сервитьорката да донесе парче торта със свещ, та да го поставя на мястото му това тъпо копеленце. Но вместо това оставям чашата и го питам:

– Какво прави днес?

– Играх скуош с Ричард Линдкуист. – Той свива презрително рамене. – И си купих смокинг.

– Никълъс Лий и Чарлс Конрой искат да знаят дали ще ходиш в Хамптънс това лято.

– Не, ако можех да не отида – отговаря той, повдигайки рамене.

Русокоса красавица, само на стъпка от идеала за жена, с големи цици и програмка за "Клетниците" в ръка, облечена в дълга вечерна рокля на Майкъл Корс от "Бергдорф Гудмън", с обувки "Маноло Блахник" и с позлатени обеци от "Рикардо Сиберно", спира край масата ни, за да  поздрави Шон, който не обръща особено внимание на кокетните ѝ обноски и отказва да ни запознае. През цялото време, докато разговаря с нея, Шон се държи адски грубо, но въпреки това мацето си тръгва с усмивка на лицето и помахва с ръка, облечена в дълга ръкавица.

– Ще бъдем в "При Мортимър". Но по-късничко.

Той само ѝ кимва, съзира празната ми чаша, повиква с ръка един келнер и ми поръчва едно уиски, чисто.

– Коя беше тази? – питам го.

– Едно гадже, учеше в "Стивънс".

– Къде се запозна с нея?

– На партия билярд в "Ем Кей".

– Да не е от фамилията Дюпон?

– Защо? Да ти дам ли телефонния ѝ номер?

– Не, исках само да знам дали е Дюпон.

– Може и да е. Не знам. – Той запалва нова цигара "Парламент" с осемнайсеткаратова златна запалка от "Тифани". – А може и да е приятелка на някого от Дюпоновите.

Продължавам да се питам каква е причината да седя тук, сега, тази вечер, с Шон, в "Дорсия", но нищо не ми изниква в мозъка. Само онази идиотска нула постоянно се върти пред очите ми. След вечерята – храната не е обилна, но е много добра – предупреждавам Шон, че имам среща с Андреа Ротмиър в "При Нел" и ако иска еспресо или десерт, да си го поръчва сега, защото преди полунощ трябва да съм в центъра.

– Защо ще бързаш? – пита той. – В "При Нел" вече не е толкова модерно да се ходи.

– Слушай – запъвам се от яд, но бързо се овладявам, – просто имаме среща там. Всъщност оттам отиваме – мозъкът ми щрака като таксиметров автомат – в "Чернобъл".

Отпивам още една глътка шампанско.

– Голяма тесла. Аууу, най-голямата тесла – изказва се  той по въпроса, като оглежда заведението.

– Може да сме и в "Контраклуб Ийст". Не си спомням точно.

– Олеле, там ходят само праисторически чудовища – смее се той цинично.

Следва напрегната пауза.

– Откъде знаеш?

– Рокендролът, братче – свива той рамене. – Ще се оправим. Няма страшно.

– Добре, Шон, а ти къде отиваш оттук?

– Следва незабавен отговор.

– В "При Пети".

– О, да – измърморвам.

Бях забравил, че вече са отворили. Той си подсвирква нещо и  пуши цигара.

– Отиваме на някакъв купон на Доналд Тръмп – лъжа го право в очите.

– О, голяма веселба ще падне тогава.

– Доналд е много готин пич. Ще те запозная някой път с него.

– Айде бе? – казва той полусериозно, полусаркастично.

– Нямаш проблеми!

Сега, докато ми направят сметката... я да я видя... докато платя и  се замъкна с такси до вкъщи, ще стане почти полунощ, което ще ме лиши от възможността да върна навреме взетите вчера под наем видеокасети, но ако не ходя до дома си и отида направо във видеотеката, ще мога да взема още една, защото според условията на абонамента ми имам право да  вземам само по три касети наведнъж. Тъй като снощи взех две ("Двойно тяло" и "Русокоса, гореща, мъртва"), полага  ми се още една, ала забравям, че попадам и в "златния кръг" на членовете, защото всеки, който през последните шест  месеца е похарчил във видеотеката най-малко хиляда доларa, има право да наема колкото си поиска касети и когато си поиска. Но понеже вече съм взел две, това вероятно  означава, че няма да мога да взема други, независимо дали съм от "златните членове", или не, щом те не са върнати, значи... Шон измрънква нещо, но не го чувам добре.

– Що рече? – питам и вдигам очи. – Не те чух.

– Хубав тен, казвам – въздъхва той.

– А, да – отвръщам, все още с объркани мисли за видеокасетите. Свеждам поглед, накъде? Към скута си. – Благодаря.

– Рокендрол.

Той смачква цигарата си в пепелника, известно време се издигат кръгчета дим, но постепенно замират.

Шон много добре знае, че съм наясно, дето може да  ни вкара в "При Пети", новия клуб на Норман Прагър на Петдесет и девета улица, но аз никога не бих го помолил за това, а той не би ме поканил. Слагам платинената си кредитна карта "Американ Експрес" върху сметката. Шон е  приковал очи в една мацка на бара, облечена в рокля от трико на Тиери Мъглър, с шалче "Клод Монтана", която пие шампанско от халба. Когато келнерката идва да вземе сметката с картата, поклащам отрицателно глава. Най-накрая Шон хвърля едно око на сметката, само за секунда-две,  и тогава давам знак на момичето да дойде пак ида я вземе.

Обяд с Бетани

Днес имам среща на обед с Бетани във "Венитис", новото бистро на Ивън Кайли в Трибека, и въпреки че спортувах два часа сутринта, а после вдигах тежести и в кантората, все още съм крайно изнервен. Причините са трудни за определяне, но все пак успях да ги сведа до една-две. Или ме е страх, че мога да бъда отхвърлен (макар да не разбирам защо: все пак тя ми се обади, тя поиска да се видим, нейно бе желанието да обядваме заедно и пак да се чукаме), или, от друга страна, това е свързано по някакъв начин с новата италианска пяна за коса, която използвам. Въпреки, че  прави косата ми по-пухкава, плътна и ухае хубаво, тази пяна се оказа доста лепкава и неудобна – нещо, достатъчно да ме поизнерви. И така, теми за разговор няма да ни липсват, опитах се да прочета един нашумял сборник разкази със заглавие "Уок", който купих от "Барне енд Ноубъл" снощи и чийто млад автор бе представен неотдавна в литературните рубрики на списание "Ню Йорк".

Но всеки от разказите започваше с изречението "Когато, луната тресне окото ти като голяма пица...", та скоро бях принуден да оставя тънкото томче на лавицата и да изпия едно "Джей енд Би" с лед и две таблетки ксанакс, за да се съвзема от непосилното преживяване. За компенсация преди да заспя написах стихотворение за Бетани и това ми отне доста време – изненадващо за мен, защото често пишех стихове за нея, дълги и неясни, когато бяхме заедно в Харвард, преди да скъсаме. Слава богу, мисля си, докато влизам в заведението, закъснях само петнайсет минути, да се надяваме, че не се е хвърлила на врата на Робърт Хол, това тъпо копеле. Повеждат ме към запазената маса и по пътя минавам покрай огледало над бара, оглеждам се крадешком в него и установявам, че пяната крепи прическата ми много добре. Темата на тазсутрешното " Шоу, на Пати Уинтърс" бе "Станал ли е Патрик Cyeйзи циник или не?".

Малко преди да стигна до масата, бавно изоставам от  салонния управител и спирам. Тя седи с гръб към мен и  виждам само шията и кестенявата ѝ коса, прибрани отзад на кок. В този миг се обръща да погледне през прозореца и съзирам само част от профила на лицето ѝ; така ми прилича на  фотомодел. Бетани е с копринена блуза и  сатенена пола с кройка на кринолин. Чанта "Паломи касо" от тъмнозелена кожа с дръжки от патиниран метал стои изправена пред нея върху масата до бутилка вода "Сан Пелегрино". Тя поглежда часовника си. На съседната маса мъж и жена пушат усилено. Затова, след като се привеждам над Бетани изотзад и я изненадвам с целувка по бузата, спокойно моля управителя да ни премести на друга маса – в салона за непушачи. Правя го сравнително дискретно, но достатъчно високо, за да ме чуят заклетите почитатели на никотина с надеждата, че ще почувстват поне слабо притеснение от порочния си навик.

– Е, какво има? – питам, все още прав, с кръстосани отпред ръце и нетърпеливо потропващ с крак.

– Съжалявам, но нямаме салон за непушачи, господине – осведомява ме управителят.

Спирам да потропвам с крак и оглеждам ресторанта,  така нареченото бистро, като се чудя как ли изглежда косата ми. Изведнъж ми се приисква да не бях сменял марката на пяната си, защото сега я усещам някак по-различно отпреди малко, когато се огледах, и навярно косата ми си е променила вида, докато съм изминавал пътя от бара до масата. Усещам несломимо гадене, което ме връхлита на топли вълни, но тъй като всичко ми е като насън, успявам да задам следващия си въпрос:

– Значи казвате, че няма салон за непушачи. Така ли?

– Да, господине – отвръща управителят, който е по млад от мен, с невинен, малко педерастки вид и явно с добри актьорски данни. – Съжалявам.

– Много интересно, много интересно наистина!

Бръквам в джоба си за портфейла от кожа на газела и пъхвам двайсетачка в колебаещата му се длан. Той поглежда смутено банкнотата, промърморва едно "благодаря" и се оттегля като поразен от гръм.

– Не. Аз трябва да ви благодаря – извиквам подире му и сядам срещу Бетани, като кимвам учтиво на двойката пушачи от съседната маса и се опитвам да не я поглеждам, преди да мине определеното от етикета време, но не мога да се сдържа..

Бетани е направо зашеметяваща, досущ като фотомодел. Всичко е много подозрително. И аз съм нащрек. Трескави, романтични мисли...

– В Харвард като че ли пушеше?

Това е първото нещо, което казва.

– Пури – уточнявам. – Само пури.

– О , разбирам.

– Но и тях ги отказах – слъгвам набързо със задъхан глас  и стискам силно ръцете си една в друга.

– Добре си направил – кимва тя.

– Слушай, имаше ли проблеми със запазването на маса? –  питам я и целият треперя като лист.

Опирам ръцете си на масата с тъпата надежда, че острият ѝ поглед няма да забележи как се тресат.

– Тук не са необходими резервации, Патрик. – Тя протяга  ръка и я слага върху една от моите. – Успокой се. Имаш вид на побъркан.

– Спукан съм, пардон, спокоен съм – уверявам я с половин глас и се опитвам да се усмихна, но изведнъж усещам, че не мога да се сдържам повече, и питам: – Как е косата ми?

– Изглежда прекрасно – отвръща тя. – Шшшт. Нищо ѝ няма.

– Добре. Добре съм.

Пак опитвам усмивка, но по-скоро излиза като гримаса. След кратко мълчание тя отново подхваща разговора.

– Имаш много хубав костюм. От "Хенри Стюарт" ли е?

– Не – отговарям с обида в гласа и подръпвам ревера на сакото си. – От "Гарик Андерсън".

– Много е хубав – повтаря тя, но изведнъж лицето ѝ става угрижено. – Добре ли си, Патрик? Просто... трепериш целият.

– Знаеш ли, скапан съм. Току-що се върнах от Вашингтон. Пътувах със совалката на Тръмп сутринта – разказвам ѝ припряно, като старателно отбягвам погледа ѝ. – Беше страхотно. Обслужването им е превъзходно. Ще трябва да пийна нещо.

Тя се смее развеселена, изучава ме по особен начин.

– Така ли? – пита не без известна ирония.

– Да.

Просто не мога да я погледна в очите, разгъването на  салфетката се превръща в истинско изпитание за мсн, слагам я върху скута си, после я оправям, въртя из ръцете си чаша за вино и се моля отнякъде да се появи келнер защото настъпилото мълчание произвежда в ушите ми най-силния възможен звук.

– Гледа ли сутринта "Шоуто на Пати Уинтърс"?

– Не, тичах по разни работи навън – отвръща тя. – Не беше ли за Майкъл Дж. Фокс?

– Не – поправям я. – Беше за Патрик Суейзи.

– Ами? Вече не мога да им хвана края. Сигурен ли си?

– Да, за Патрик Суейзи беше. Абсолютно сигурен съм.

– Как беше?

– Ами доста интересно. Нещо като обсъждане на въпроса дали е станал циничен, или не.

– Според теб станал ли е циник? – пита ме тя, а усмивката не слиза от лицето ѝ.

– Абе, не, честно казано, не знам – започвам нервно.

– Интересен въпрос. Не беше разнищен основно. След "Мръсни танци" не бих казал, че е станал такъв. Но в "Тайгър Уорсоу" – просто не знам. Може и да съм откачен, ала усетих там някаква горчивина. Не съм много сигурен.

Тя ме наблюдава с все същия израз на лицето.

– А, съвсем бях забравил – казвам и бръквам в джоба си.  Написах стихотворение, посветено на теб. Ето – подавам ѝ листа.

Чувствам се болен, разбит, измъчен, почти на ръба на срива.

– О, Патрик! – възкликва тя. – Колко мило.

– Е, чак пък толкова – заявявам, свел срамежливо поглед.

Бетани взема листа и го разгръща.

– Прочети го! – настоявам ентусиазирано.

Тя го разглежда учудено, премигва, невярваща на очите си,  обръща листа, за да види дали няма още от другата страна.

Нещо ѝ говори, че стихотворението е необичайно кратко и тя отново се се втренчва в думите, написани с червен химикал.

– Кратичко е, но съдържателно. Като хайку. Хайде, прочети го де! – подканям я.

Тя прочиства гърлото си и колебливо започва да чете, и често прекъсва.

– "Бедният негър до стената. Вижте го". – Спира и се взира в  думите, после бавно продължава: – "Вижте го бедния негър. Вижте го бедния негър... до... стената". – Пак спира, двоуми се, объркана, поглежда мен, после – пак листа.

– Карай – казвам и се оглеждам за келнер. – До края.

Пак прочиства гърлото си и продължава нататък, вперила поглед в текста, като се старае гласът ѝ да не надвишава шепот.

– " Начукайте му го... Чукайте негъра до стената..." – Запъва се се и с въздишка дочита последния стих. – "Черен.... дяволът."

Двойката от съседната маса ни наблюдава. Мъжът изглежда отвратен, жената гледа с ужас. Отвръщам ѝ с кръвнишки поглед, който тя не издържа и отново насочва вниманието си към скапаната си салата.

– Е, Патрик – проговаря Бетани и ми връща стихотворението , опитвайки се да се усмихне.

– Да? – питам. – Какво ще кажеш?

– Виждам, че... – тя се замисля – ...че чувството ти за социална несправедливост е останало непокътнато Тя пак прочиства гърлото си и свежда очи.

Прибирам си листчето в джоба и се усмихвам като  правя опит да запазя непроменен израза на лицето си и  държа тялото си изпънато, за да не си помисли, че се свивам. Нашият келнер приближава и го моля да ни каже каква бира може да ни предложи.

– "Хайнекен", "Будвайзер", "Амстел" светло –  рапортува той.

– Да? – казвам, втренчен в Бетани, и му давам знак с  ръка да продължи.

- Това, хм, е всичко, господине – информира ме келнерът.

– Нямате ли "Корона"? Ами "Кирин"? "Гролш"? "Марети"? – питам озадачен.

– Не, господине, съжалявам. Само "Хайнекен", " Будвайзер" и "Амстел" светло.

– Ама че работа – въздъхвам. – Тогава ще пия "Джей енд Би" с лед. Не, не, мартини с "Абсолют". Или я  по-добре "Джей енд Би", ама чисто.

– За мен още една бутилка "Сан Пелегрино" – обажда  се Бетани.

– И за мен – бързо добавям, а кракът ми подскоква нагоре под масата.

– Добре. Ще желаете ли да ви съобщя специалитетите? – пита ни той.

– Задължително – отговарям му поуспокоен и се усмихвам насърчително на Бетани.

– Сигурен ли сте? – подсмихва се той.

– Моля, чакам – казвам съвсем сериозно и изучавам менюто.

– Като ордьоври имам сушени на слънце домати със златист хайвер и люти чушлета, а също и супа от прясна цикория...

– Чакай, чакай! – прекъсвам го с вдигане на ръка. – Задръж малко.

– Да, господине? – пита той смутен.

– Аз имам? Искаш да кажеш, че ресторантът има – поправям  го. – Ти нямаш сушени на слънце домати. Ресторантът  има. Не ти, а ресторантът има люти чушлета. Просто внасям повече яснота.

Стъписан, келнерът се обръща към Бетани, която умело овладява ситуацията, като го пита:

– Как сервирате  супата от цикория?

– Ъъъ ... студена – отговаря той, все още зашеметен от лингвистичните ми поучения, осъзнал, че си има работа със серт човек. Неуверен, пак замлъква.

– Карай, де! – подканям го. – Защо спря?

– Сервира се студена – започва той отначало. – А за антре  предлагаме също риба с манго и риба върху френска питка полята с кленов сироп... – той проверява тефтера си– ... и със синап.

– Ммм, звучи доста апетитно – коментирам и нетърпеливо потривам ръце. – Бетани, ти?

– Искам каварма с праз и киселец. И супа от цикория с орехови ядки.

– За господина? – пита той учтиво.

– За мен... – Млъквам за миг, бързо преглеждам менюто. – За мен сепия с лешници и, ако е възможно, резен козе сирене, шевр – произнасям на френски и поглеждам към Бетани, за да доловя дали не се присмива на лошото ми произношение – и отделно салца.

Келнерът кимва и се оттегля, оставаме сами.

– Е, –  усмихва се тя и в този миг забелязва, че масата се полюшва. – Какво... ти става с крака?

– С крака ли? – Поглеждам под масата, после пак към нея. – А, нищо... от музиката е. Много харесвам тази музика. Дето са я пуснали.

– Какво е това? – пита тя и извърта глава, за да чуе нюейдж варианта на известна песен, който се лее от тонколоните над бара.

– Ами... мисля, че е Белинда Карлайл – гадая на глас. – Не съм много сигурен.

– Ho... – започва тя и млъква. – О, няма значение

– Какво "но"?

– Просто не чувам пеене – усмихва се Бетани и свежда очи, смутена.

Укротявам крака си и се правя, че слушам музиката.

– Но това е нейно парче – обявявам след малко. – Мисля, че се наричаше Heaven is a place on Earth. Не може да не го знаеш.

– Слушай, бил ли си скоро на концерт?

– Не – отговарям и съжалявам горчиво, че изобщо под- хванахме тази тема. – Не обичам музиката на живо.

– Музиката на живо ли? – пита тя заинтригувана и отпива от водата си.

– Да. Нали знаеш. Оркестри и други подобни –обяснявам ѝ по израза на лицето ѝ усещам, че говоря глупости.

– О, забравих. Ходих на концерт на "Ю Ту".

– Как бяха? – интересува се тя. – Много си падам по новия им компактдиск.

– Страхотни, направо велики. Направо... – Чудя се какво да кажа, Бетани вдига въпросително вежди и чака да научи повече. – Абе направо... ирландци.

– Чувала съм, че са много добри на живо – чак гласът ѝ става напевен. – Кои други харесваш?

– Ами... – съвсем оплитам конците – ..."Кингсмен". Louie Louie. Все от тоя сорт.

– Божичко, Патрик! – възкликва тя и се взира в лицето ми.

– Какво? – стресвам се и инстинктивно посягам към косата си. – Прекалил ли съм с пяната? Или не си падаш по "Кингсмен"?

– Не – разсмива се тя. – Просто не си спомням в университета да си имал такъв тен.

– Но имах някакъв тен, нали? Все пак не бях блед като духчето Каспар, а?

Подпирам лакът на масата и стягам бицепса си, моля я  да стисне мускула ми. След като го докосва без особено желание, продължавам с въпросите.

– Наистина ли нямах такъв тен в Харвард? – питам уж угрижен, а в действителност наистина съм притеснен.

– Не, не – смее се тя. – От осемдесет и четиримата души в класа  ти определено беше нашият Джордж Хамилтън.

– Благодаря – казвам доволен.

Келнерът донася питиетата ни – две бутилки вода "Сан Пелегрино". Сцена втора.

– Та значи ти си в "Мил..." Как му беше името?

– "Милбанк Туид" – уточнява тя. – Там работя.

– Браво – казвам, докато изстисквам лимон в чашата си. – Чудесно. Ще рече, че не си учила напразно.

– А ти си в... "Пи енд Пи"?

– Да.

Тя кимва, замълчава, иска да каже нещо, но се колебае дали трябва да го каже, накрая се решава и ме пита:

– Но твоето семейство не притежаваше ли...

– Не  желая да говоря за това – прекъсвам я. – Ала ще ти отговоря: да, Бетани, да.

– И въпреки това работиш в "Пи енд Пи"? – продължава да ме разпитва тя. Набляга на всяка сричка и те една по една  изкънтяват в ушите ми.

– Да –  отвръщам и крадешком оглеждам ресторанта.

– Но... – Тя е съвсем объркана. – Нали баща ти...

– Да, разбира се – прекъсвам я. – Опитвала ли си специалитетите в "Пункейкс"?

– Патрик!

– Кажи?

– Какво не е наред?

– Просто не желая да говоря за... за работа.

– Защо?

– Защото я ненавиждам – казвам. – Слушай, ходила ли си вече в  "Пункейкс"? Мисля, че Милър го взе под наем.

– Патрик – започва тя предпазливо, – щом не си падаш толкова по работата си, защо не я зарежеш? Не си принуден да работиш.

Поглеждам я право в очите.

– Защото... искам... да... си... намеря... място.

След дълго мълчание тя се усмихва.

– Разбирам.

Отново мълчание. Този път го нарушавам аз.

– Приеми го просто като... хм, нов подход към бизнеса.

– Колко... – запъва се тя – разумно. Колко хм... практично.

Постепенно обедът се превръща от бреме в загадка,  която трябва да бъде решена, в преграда и накрай леко навлиза в лоното на спокойствието и облекчението, та съумявам да се представя прекрасно – интелигентността ми влиза в действие и ми подсказва колко много ме желае тя, ала аз се държа на дистанция, не се поддавам. Тя също е резервирана, но въпреки това флиртува . Обеща нещо, когато ме покани на обед, и със сервирането на сепията започва да ме обхваща паника, че няма да се  оправя, докато то не се сбъдне. Мъжете, които минават покрай масата ни, сякаш по задължение се заглеждат в нея. От време на време снижавам гласа си почти до шепот. В главата ми е бъркотия от звуци: шум и тайнствени тонове. Устата ѝ се отваря, затваря, поглъща течност,  усмихва се, привлича ме като магнит, покрит с червило, споменава нещо за факс апарати, и то два пъти. Накрая си поръчвам моето "Джей енд Би" с лед, после удрям и един коняк. Тя похапва кокосово сорбе с джоджен. Докосвам ръката ѝ през масата, хващам я много по-нежно от чисто приятелски жест. Слънце облива ресторанта, в който оставаме само ние – вече е почти три часът. Тя  си поръчва чаша шардоне, после още една, накрая иска сметката. Вече е по-спокойна, но всичко може да се случи. Сърцето ми ту учестява, ту забавя ударите си, от време на време се стабилизира. Слушам я внимателни Въображаемите възможности се трупат една върху друга. Тя свежда очи и когато отново ги вдига към мен, аз свеждам моите.

– Е – пита тя, – ходиш ли с някоя?

– Начинът ми на живот е крайно опростен – признавам умислено, заварен неподготвен от въпроса.

– Какво означава това?

Отпивам от коняка и се усмихвам загадъчно на себе си за да събудя надеждата ѝ, мечтата ѝ да е отново с мен.

– Хайде, кажи ми, моля те, Патрик – упорства тя. – Излизаш ли с някоя?

В съзнанието ми изниква Ивлин и промърморвам повече на себе си:

– Да.

– С кого?

– С една голяма бутилка "Дезирел" – отвръщам с далечен и натъжен глас.

– Какво? – усмихва се тя, но изведнъж нещо ѝ прещраква в  главата и тя я тръсва. – Не трябваше да пия толкова.

– Не, не в този смисъл. – Нещо ме подтиква да говоря.– Всъщност някой изобщо излиза ли с някого? Прави ли го някой в този смисъл? Ти излизала ли си с мен? Излизам... Какво означава това? Ха! Какво излиза? Ха! Просто не мога да го разбера. Ха! – разсмивам се.

След като ме изслушва внимателно, тя кимва и проговаря:

– Малко е объркана тази логика, струва ми се.

Отново настъпва дълго мълчание, накрая се престрашавам да задам следващия логичен въпрос.

– А ти излизаш ли с някого?

Тя се усмихва, доволна от себе си, и все още със сведени очи, признава с несравнима яснота:

– Да, имам приятел и...

– Кой?

– Моля? – поглежда ме тя.

– Кой е? Как се казва?

– Робърт Хол. Защо?

– От "Саломон Брадърс"?

– Не, той е главен готвач.

– В "Саломон Брадърс"?

– Патрик, главен готвач е в ресторант и е съсобственик.

– На кой ресторант?

– Има ли значение?

– Не особено, но искам да го зачеркна в справочника си "Загат" – процеждам през зъби.

– Казва се "Дорсия" – отговаря тя и изведнъж добавя стреснато: – Патрик, какво ти е?

Да, наистина, в главата ми нещо избухва, стомахът ми се обръща наопаки от спазми, киселини и гастритни болки; звезди и планети, цели галактики от малки бели готварски шапчици се завъртат бясно в мисловното ми полезрение. С пресипнал глас успявам да попитам:

– Защо Робърт Хол? Защо точно той?

– Ами не знам – тя леко фъфли от алкохола, – може би е свързано с това, че съм вече на двайсет и седем и...

– Така ли? И аз също. А и половината Манхатън и какво от това? Това не е оправдание, за да се омъжиш за Робърт Хол.

– Да се омъжа ли? – пита тя с широко отворени очи. – Това ли казах?

– Не спомена ли, че ще се омъжваш?

– Не, не съм, но кой знае – свива тя рамене. – Може и това да стане.

– Жестоко!

– Както ти казах, Патрик – поглежда ме тя укорително, но и някак игриво, та направо ми става лошо, – смятам, че времето неумолимо отлита, ти също го знаеш. Биологическият часовник просто не иска да спре.

"Майчице, колко било лесно, мисля си. Само две чаши шардоне, за да направи пълни признания."

– Искам да имам деца.

– От Робърт Хол ли? – питам и не вярвам на ушите си. – Можеш да го направиш и с капитан Лу Албано, щом е  толкова наложително, нали? Не те разбирам, Бетани .

Тя докосва салфетката си, свежда очи, после поглежда през прозореца към келнерите, които навън подреждат масите за вечеря. Наблюдавам ги и аз.

– Защо усещам враждебност у теб, Патрик? – тихо пита тя и отпива от виното си.

– Може би защото съм враждебен – отговарям. – Може

би защото ти го усещаш.

– Божичко, Патрик! – Тя упорито се опитва да улови погледа ми. – Мислех, че с Робърт сте приятели.

– Какво? – питам. – Направо ме уби.

– Не бяхте ли приятели с Робърт?

Замислям се. Изпълнен съм със съмнение.

– Бяхме ли?

– Да, Патрик, бяхте.

– Робърт Хол, Робърт Хол, Робърт Хол – мърморя си

под носа, като се опитвам да си припомня. – Стипендиант?

Председател на горния ни курс? С едва видима брадичка?

– Не, Патрик. Другият Робърт Хол.

– Бъркам го с другия Робърт Хол?

– Да, Патрик – казва тя раздразнено.

Вътрешно напрегнат, притварям очи и въздъхвам. Робърт Хол. Не е онзи, дето родителите му притежават почти половин Вашингтон? Не е онзи, дето беше капитан  на отбора по гребане? Метър и деветдесет висок?

– Да, – спира ме тя, – точно този Робърт Хол.

– Да, но... – Изведнъж замлъквам.

– Е? Какво "но"?

Изглежда напълно подготвена за отговора на този въпрос.

– Ама той беше педал – изтърсвам.

– Не, не е бил, Патрик – опровергава ме тя, видимо обидена.

– Сигурен съм, че беше педераст – клатя недоверчиво глава.

– Защо си толкова сигурен? – пита ме тя съвсем сериозно.

–  Ами защото около него все се въртяха момчета – не от моето общежитие, нали разбираш, разрешаваше им да го връзват на купони и други такива неща. Поне така разправяха де – разказвам ѝ съвсем откровено, после с неподозирана за мен самия злоба добавям: – Знаеш ли, Бетани, веднъж предложи да ми духа. В галерията за хуманитарна литература на библиотеката.

– Как не те е срам! – възмущава се тя. – Къде е сметката?

– После не го ли изгониха заради дипломната му работа? – подхвърлям ѝ. – Беше писал за някакъв френски слон. За слончето Бабар, а?

– Какви ги плещиш?

– Я ми кажи, не е ли учил в бизнес школата в Келог? В Северозападния университет?

– Изключиха го – отвръща тя, без да ме погледне

– Слушай... – Докосвам ръката ѝ.

Тя се сепва и си я прибира. Опитвам се да ѝ се усмихна.

– Робърт Хол не е педераст.

– Мога да те уверя в това – заявява тя.

Как е възможно човек да се впряга толкова заради някакъв си Робърт Хол? Вместо да ѝ кажа: "Гледай си работата, патка такава", утешавам я с думите:

– Не се и съмнявам. Разкажи ми повече за него. Искам да знам повече за това как я карате двамата заедно. – Усмихнат, но раздиран от скрит гняв, добавям: – Съжалявам, ако съм те засегнал.

Необходимо ѝ е известно време, но накрая се поуспокоява и отново ми се усмихва.

– Разкажи ми де – повтарям молбата си, а си мисля "Как ми се ще да те цепна през чатала."

Шардонето я е размекнало и тя се впуска в дълги и подробни обяснения. Докато ми разказва за близкото си минало, аз си мисля за други неща: въздух, вода, небе, време, един момент, в който исках да ѝ покажа всички прелести  на света. Сега нямам нерви да слушам признания, празни приказки за ново начало или за неща, които са извън непосредствените ми възприятия. Едно младо момиче, първокурсничка, с която се запознах като студент в някакъв бар в Кеймбридж, ми каза така: "Животът е пълен с безкрайни възможности." Едва не се задавих с ядките, които хрупах, като чух тази нейна мъдрост. Преглътнах ги успешно с остатъка от "Хайнекен" в халбата ми, усмихнах се и се обърнах към ъгъла, където играеха със стрелички. Излишно е да споменавам, че не доживя до втори курс. Същата зима тялото ѝ бе открито във водите на река Чарлс, обезглавено.

Главата ѝ бе вързана за клона на едно дърво на брега на реката и косата ѝ висеше на друго дърво, на три мили по-надолy. Изстъпленията ми в Харвард не бяха толкова жестоки, колкото сегашните, и е безпредметно да храня надежда, че отвращението ми ще изчезне – просто няма начин.

– О, Патрик – казва Бетани, – ти си си все същият. Не знам това добре ли е или зле.

– Кажи, че е добре.

– Защо? Така ли е наистина? – пита тя с усмивка. – А тогава? Добре ли беше?

– Ти познаваше тогава само една страна от моята личност. Студената.

– А любовника? – подпитва тя.

Очите ми, студени и недосегаеми, се втренчват в нея. От улицата долита музика, прилича на салса. Келнерът най-после донася сметката.

– Аз ще я платя – въздъхвам.

– Не. – Тя отваря чантата си. – Аз те поканих, нали така?

– Но аз имам платинена кредитна карта "Американ Експрес".

– Аз също – усмихва ми се тя.

Мълчаливо наблюдавам как слага картата си върху сметката в подноса. Усещам, че всеки момент ще получа остри спазми, ако не се изправя.

– Женско движение, феминизъм. Ауу, опасна работа! – усмихвам се, не особено впечатлен.

Тя  ме изчаква на тротоара пред "Вакитис", докато

повръщам обеда в мъжката тоалетна, изплювам сепията не- смляна и по-светло пурпурна, отколкото бе в чинията ми. Когато излизам навън, си слагам очилата "Уейфарър", джавкам дъвка и си мърморя нещо под носа. Целувам Бетани по бузата и дори ѝ се извинявам.

– Съжалявам, че се забавих. Трябваше да позвъня на адвоката си.

– О, какво се е случило?

Тя изглежда загрижена. Ама че заспала патка!

– Заради едно приятелче – слъгвам. – Боби Чембърлейн. Хлътна в пандиза и сега няколко приятели, най-вече моя милост, се опитваме да го измъкнем по законен път – свивам рамене и веднага сменям темата. – Слушай!

– Кажи? – усмихва ми се тя.

– Вече е късно, за да се връщам в службата.

Поглеждам "Ролекс"-а си. Слънцето се отразява в блестящия му циферблат и за момент я заслепява. Ще дойдеш у дома?

– Моля? – Тя избухва в смях.

– Защо не дойдеш у дома? – повтарям поканата си.

– Патрик! – смее се тя многозначително. – Ти сериозно ли говориш?

– Имам една бутилка "Пуйи-Фюисе", леденостудено, какво ще кажеш, а?

– С този номер можеше да минеш в Харвард, но... – смях прекъсва думите ѝ – ...хм, сега сме по-възрастни и...

Тя млъква.

– И... какво? – питам я.

– Не трябваше да пия това вино на обед – повтаря си тя нейното.

Тръгваме пеша. Навън е трийсет и осем градусова жега, не може да се диша. Не е нито ден, нито вечер. Небето изглежда жълто. Подавам цял долар на един просяк  на ъгъла на Дуейн и Гринич само за да я впечатля.

– Хайде, ела! – почти приплаквам. – Хайде де.

– Не мога – отвръща тя. – Климатикът в канцеларията  ми е развален, но не мога. Не че не искам, но не мога.

– О, хайде – сграбчвам я за раменете и я стисвам приятелски.

– Патрик, трябва да се върна в службата – стене тя, ала отказът ѝ е слаб, колеблив.

– Но там жегата ще те съсипе – предупреждавам я.

– Да, ама няма как.

– Хайде, хайде – опитвам друг начин, за да я примамя.

– Имам сребърен сервиз за чай и кафе "Дърджин Горъм" от  четирийсета година, искам да ти го покажа.

– Не мога – смее се тя и си слага тъмните очила.

– Престани! – предупреждавам я.

– Слушай – отстъпчиво предлага тя. – да ти купя вместо това един шоколад, а?

– О, ужас! Знаеш ли колко мазнини, колко натрий има само в глазурата му? – преструвам се на уплашен.

– Престани де, ти няма от какво да се страхуваш.

– Не, ти престани. – Вървя една крачка пред нея, за да не усети  агресивност от моя страна. – Чуй ме, ще пийнем у нас по едно, после ще идем в "Дорсия", за да се видя с Робърт, става ли? – Обръщам се с лице към нея и продължавам да вървя заднишком. – Моля те!

– Патрик, ти се молиш?

– Наистина страшно ми се иска да ти покажа сервиза за чай "Дърджин Горъм". Моля те. Дадох за него три хиляди и петстотин долара.

Тя спира, защото и аз спирам. Свежда глава и когато

отново я вдига, веждите и бузите ѝ са покрити със ситни капчици пот. Горещо ѝ е. Въздъхва и се усмихва на себе си. Поглежда часовника си.

– Е? – питам.

– Ако дойда... – започва тя.

– Дааа?

– Ако реша да дойда, трябва преди това да се обадя по телефона.

– Не, не позволявам – заявявам и махвам на едно такси.

– Ще се обадиш от апартамента ми.

– Патрик – опъва се тя. – Ето там има телефон.

– Да тръгваме. Таксито ни чака.

В колата, на път към Горен Уест Сайд, тя пак се самоукорява.

– Не трябваше да пия това вино.

– Пияна ли си?

– Не – отговаря тя и си прави вятър с програма за "Клетниците", оставена на задната седалка. Таксито е без климатична инсталация и въпреки че и двата прозореца са отворени, тя размахва програмата пред лицето си като ветрило. – Само съм... леко замаяна.

И двамата се смеем без причина, а тя се отпуска върху мен, но се сеща за нещо и се изправя.

– Нали имаш портиер долу? – пита ме подозрително.

– Да – усмихвам се, възбуден от това, че няма представа колко е близо до опасността.

Влизаме в апартамента ми. Тя веднага се отправя веднага към хола, оглежда, кима одобрително с глава и си мърмори.

– Браво, господин Бейтмън, много добре.

В това време заключвам вратата и се уверявам, че е здраво залостена. После отивам до бара и си наливам малко "Джей енд Би", докато тя гали с ръка стереоуредбата "Вурлицер" и я разглежда. Вече ръмжа наум и ръцете ми така се тресат от възбуда, че се отказвам от леда в уискито и отивам в хола, заставам зад Бетани, която е вдигнало  очи към картината на Дейвид Оника, закачена над камината. Тя върти главата си насам-натам, оглежда картината, започва да се кикоти и ме поглежда учудено, после пак се обръща към картината, не спира да се смее. Не питам защо – просто в момента нищо друго не ме интересува. Глътвам уискито наведнъж и отивам до гардероба от бял дъб, в който държа чисто нов пистолет за забиване на пирони, купен миналата седмица от магазин за инструменти до службата ми на Уолстрийт. След като намъквам чифт  черни кожени ръкавици, проверявам дали пистолетът е зареден.

– Патрик? – пита Бетани, все още заливаща се от смях.

– Да? – отвръщам и добавям: – Скъпа?

– Кой е закачил тази Оника?

– Харесва ли ти?

– Хубава е, но... – Тя спира за миг. – Почти съм сигурна, че е закачена надолу с главата.

– Какво?

– Кой е  поставял картината на Оника?

– Аз – отговарям, все още с гръб към нея.

– Закачил си я с главата надолу – смее се тя.

– Амиии?

Стоя пред гардероба и стискам пистолета, за да свикне ръката ми с тежестта му.

– Направо не е за вярване – чуди се тя. – Откога виси така?

– Цяло хилядолетие – прошепвам, обръщам се и тръгвам към нея.

– Какво? – пита тя, все още загледана в картината.

– Какви, викам, курвенски номера ми въртиш с Робърт Хол?

– Я повтори, какво каза?

Много бавно, като в забавен кадър, тя се извръща към мен.

Изчаквам да забележи пистолета за пирони и ръкавиците на ръцете ми и тогава ѝ изкрещявам в лицето:

– Какви курвенски номера ми въртиш с Робърт Хол, а?

По инстинкт ли, от спомена ли, тя се втурва към изхода с писък. Но шардонето е приспало рефлексите ѝ, а уискито е изострило двойно повече моите. С един скок само  се изпречвам на пътя ѝ и я зашеметявам с четири удара с пистолета по главата. Завличам я обратно в хола и я просвам на пода върху бял памучен чаршаф "Воалакутро". Разпервам ръцете ѝ встрани с обърнати нагоре длани върху дебела дъска и приковавам на нея с пирони по три пръста на всяка ръка. Това я връща в съзнание и тя започва да пищи. От спрей-флакон впръсквам сода каустик в устата, очите и ноздрите ѝ и хвърлям палто " Ралф Лоран" от камилска вълна върху лицето ѝ, това доняъде заглушава писъците. Продължавам да забивам с пистолета пирони в дланите ѝ, докато по тях не остане празно място, лишавайки я от всякаква възможност да се изправи. Налага се (за мое голямо разочарование) да сваля обувките ѝ, защото бясно рита с тях по пода и драска бялата повърхност на дъбовия паркет. През цялото това време ѝ крещя "мръсна кучко", но в този момент се навеждам и прошепвам в ухото ѝ:

– Путко скапана.

В ужасна агония, след като махам палтото от лицето ѝ тя започва да ме моли, или поне се опитва да ме моли за  пощада.

– Патрик, спри, моля те, майчице, спри, моля те, ох, майчице, боли...

Но болките отново надделяват – няма начин, те са не-поносими – и тя отново губи съзнание, започва да повръща и трябва да повдигна главата ѝ, за да не се задуши. Пак я напръсквам със сода каустик. Опитвам се да отхапя пръстите, които не съм приковал с пирони, и почти успявам с палеца на лявата ѝ ръка, който сдъвквам така, че се оголва кокалът под месото. Без да е необходимо, пак я  напръсквам със сода каустик. Хвърлям отново палтото върху главата ѝ, в случай че дойде в съзнание и се разпищи отново. След това инсталирам на стойка миниатюрната  видеокамера "Сони", за да заснема всичко, което ще  последва. Включвам я на автоматичен режим и започвам да разрязвам дрехите ѝ с ножица. Когато стигам до гърдите ѝ, остриетата ги убождат тук-там и уж случайно отрязвам едното зърно през сутиена. Тя пак започва да крещи останала гола на пода, само по сутиен, чиято дясна чашка е напоена с кръв, и бикини, подгизнали от урина. Оставям ги за после.

Навеждам се над лицето ѝ и надвиквам писъците ѝ:

– Викай, викай, кучко проклета.

Отворил съм всички прозорци и вратата към терасата, а когато заставам над нея, устата ѝ се отваря, но вече от нея не излизат писъци, а само ужасни, нечленоразделни животински звуци, прекъсвани от напъни за повръщане.

– Викай де, викай, скъпа, не спирай... – насърчавам я, клякам и отхвърлям косата от лицето ѝ. – На никого не му пука за теб. Никой няма да ти помогне...

Тя се опитва да изкрещи, но изпада в безсъзнание и само простенва. Възползвам се от безпомощността ѝ, свалям ръкавиците си и разтварям устата и с голи ръце, с ножиците отрязвам езика ѝ и го измъквам навън, държа го на дланта си, топъл и кървящ, много по-малък, отколкото изглеждаше в устата ѝ. После го захвърлям срещу стената, той шляпва, залепва се за миг и оставя кърваво петно, преди да пльосне на пода. От устата ѝ бликва кръв и трябва да повдигна главата ѝ, за да не се задави. След това я чукам в устата, изпразвам се вътре и измъквам члена си. Напръсквам я с още сода каустик.

По-късно, когато за малко идва в съзнание, нахлузвам мека шапка, подарък от гадже – състудентка в Харвард.

– Помниш ли я? – изкрещявам ѝ, наведен над нея. – Виж и това! – надавам победоносен вик и вадя пура. – Ха! Виждаш ли? Все още пуша пури. Ха! Виждаш ли? Пури!

Запалвам пурата със спокойни окървавени ръце, а лицето ѝ, бледо до посиняване, се гърчи от болка, вцепенените от ужас очи се затварят, после клепачите ѝ се повдигат леко, животът ѝ се е превърнал в кошмар.

– И още нещо – извиквам ѝ, като кръстосвам около нея. – Не позна и за "Гарик Андерсън"! Костюмът ми е "Армани '! "Джорджо Армани"! – надвесвам се със злобно изражение над нея и се изсмивам. – А ти мислеше, че е "Хенри Стюарт". Представи си само!

Удрям я силно през лицето и ѝ изсъсквам:

– Гадна кучка!

Пръски слюнка се сипят по лицето ѝ, но по него има вече толкова много сода каустик, че тя навярно изобщо не ги усеща.

Затова я поръсвам с още сода каустик и после се опитвам да я чукам втори път в устата, но не мога да се изпразня и спирам.

Четвъртък

На следващата вечер Крейг Макдърмот, Кортни и аз пътуваме с такси към "При Нел" и разговаряме водата "Евиан". Кортни, която е с палто "Армани" от норки, признава през смях, че използва "Евиан", за да си прави лед, което става повод за обсъждане на качествата на различните видове бутилирана вода, а по молба на Кортни всеки от нас се опитва да назове колкото може повече марки. Започва Кортни, като отчита всяка марка със свиване на пръст на ръката си.

– Значи имаме "Спаркал", "Перие", "Сан Пелегрино", "Поланд спринг", "Калистога"...

Тук спира и поглежда към Макдърмот за помощ. Той въздъхва и продължава:

– "Канейдиън спринг", "Канейдийн калм", "Монтклеър", която също е канадска, "Вител" от Франция, "Кродо" е италианска... – Той потрива брадичката си замислено, опитва се да се сети още някоя марка и изведнъж я съобщава някак изненадан. – "Елан".

Изглежда, че Крейг е готов да каже още една, но по необясними причини млъква.

– "Елан" ли? – пита Кортни.

– Да, швейцарска е – отвръща той.

– О, така ли? – Тя се обръща към мен. – Твой ред е, Патрик.

Загледан през прозореца, потънал в размисъл, ужасен  от мълчанието, което ме е обзело, безстрастно, без да се замислям, изреждам:

– "Алпенвасер", "Даун Ъндър", "Шат", която е от Ливан, "Кубол" и "Коулд спрингс"...

– Тази я казах – прекъсва ме Кортни възмутена.

– Не – поправям я. – Ти каза "Поланд спрингс".

– Така ли беше? – мърмори си Кортни и дръпва Макдърмот за палтото. – Така ли беше бе, Крейг?

– Вероятно да – свива той рамене. – Струва ми се, че да.

– Освен това добре е да знаете, че минералната вода трябва да се купува само в стъклени бутилки, не в пластмасови –  казвам строго и чакам някой да попита защо.

– Защо?

В гласа на Кортни се долавя леко любопитство.

– Зщото се окислява – обяснявам. – А тя е хубава, когато е чиста и не оставя дъх.

След  дълго мълчание в "стил Кортни", загледан навън, Магдърмот потвърждава:

– Прав е.

– Честно казано, не правя никаква разлика между вода и вода – признава си Кортни.

Тя е седнала между Макдърмот и мен, под палтото от норка е с вълнен костюм "Живанши", чорапогащник "Калвин Клайн" и обувки "Уорън Сюзан Алън Едмъндс".

Преди това в същото такси, когато опипах палтото ѝ не за друго, а за да установя качеството му, тя усети това и тихо ме попита дали имам у себе си дъвка. Не ѝ отговорих нищо.

– Какво искаш да кажеш? – пита Макдърмот.

– Ами имам предвид каква наистина е разликата между изворна  а и естествена вода например и изобщо има ли разлика?

– Кортни! Естествена е всяка вода от подземен източник –  открехва я Крейг, зазяпан през прозореца. – Минералното ѝ съдържание не се променя, но може да бъде дезинфекцирана и филтрирана.

Макдърмот е със смокинг "Джани Версаче" и от него се носи дъх на "Сириус".

За миг излизам от съзнателната си летаргия и дообяснявам:

– А при изворната вода могат да се изваждат и прибавят минерали и обикновено тя се филтрира, не се преработва. – Млъквам за две-три секунди, после добавям:

– Седемдесет и пет на сто от бутилираната вода в Америка всъщност е изворна. Това знае ли го някой?

Въпроса отправям към шофьора на таксито.

След дълго мълчание Кортни задава друг въпрос, този път недовършен.

– А разликата между дестилираната и пречистената вода е...

Не се интересувам от разговора, не се слушам и какво говоря аз самият, защото обмислям как да се отърва от трупа на Бетани, най-малкото трябва да реша дали да остане в апартамента ми още един ден. Ако реша да го разкарам тази нощ, лесно бих могъл да натъпча каквото е останало от нея в найлонова торба за отпадъци и да я  хвърля пред стълбището; но с малко повече усилия мога и да я извлека навън и да я мушна при другите боклуци на бордюра. Защо пък да не я откарам в апартамента в "Хелс Кичън", да я залея с вар във ваната и да погледам  как тялото се разлага, докато изпуша една пура и послушам музика на уокмена? Не искам обаче да смесвам мъжките тела с женските, пък и ми се ще да гледам "Жаден за кръв", видеофилма, който взех под наем днес следобед. Рекламата на обложката на касетата гласи: "Някои клоуни ви разсмиват, но Бобо ще ви умъртви и ще изяде тялото ви." Едно среднощно отиване до "Хелс Кичън", дори без да се отбивам за бърза закуска в "Белвю", ще ми отнеме много време и няма да мога да го гледам. Костите и повечето от вътрешностите на Бетани вероятно ще изхвърля в шахтата в дъното на коридора срещу моя апартамент.  С Кортни и Макдърмот току-що си бяхме тръгнали от  банкет на "Морган Стенли", който беше даден недалеч от Сийпорт в един нов клуб, наречен "Златна карта". Там сякаш се бе събрал целият свят и срещнах дори Уолтър Роудс, чистокръвен канадец, когото не бях виждал от "Екзитър". Също като Макдърмот и той ухаеше на "Сириус", а аз му рекох: "Слушай, копеле, опитвам се да стоя настрана от хората. Дори избягвам да разговарям с тях." Не особено уплашен, той измънка в отговор: "Да, да, ясно, ммм разбирам." Аз съм с двуреден смокинг с шест копчета и панталони с маншети, а папийонката ми е от грапава коприна – всичко от "Валентино". Луис Карутърс е в Атланта тази седмица. Шмръкнах малко кокаин с Хърбърт Гитис в "Златна карта", а преди Макдърмот да спре това такси,  взех едно хапче халцион, за да поуталожа малко въздействието на дрогата, но все още не усещам това да става. Кортни май си пада по Макдърмот. Тъй като нейната кредитна карта "Чембанк" не можа да изтегли пари от автомата, пред който спряхме (тя много често я използва за шмъркане на кокаин, макар да не го признава, а няколко  пъти прашинки кокаин бяха блокирали и моята кредитна карта), докато Макдърмот нямаше проблеми със своята, тя пренебрегна моята и използва неговата, което, доколкото познавам Кортни, означава, че иска да се чука с Макдърмот. Но това не е толкова важно. И двамата изглеждаме почти еднакво, въпреки че съм по-красив от Крейг. В "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта разговаряха за говорещите животни. Някакъв октопод се разхождаше из аквариум с микрофон, прикрепен на едно от пипалата му постоянно молеше – поне така твърдеше дресьорът му, убеден че мекотелите имат гласни струни – за "сиренце". Гледах втренчено известно време, накрая се разридах. Просяк, облечен като хаваец, рови в кофа за боклук на  тъмния ъгъл на Осма и Десето.

– При дестилираната или пречистената вода – разказва Макдърмот – повечето от минералите са изхвърчали. Водата кипи и парата се кондензира отново в пречистена вода.

– Ето защо дестилираната вода е безвкусна и не става за миене – прозявам се.

– А минералната? – пита Кортни.

– Тя не е стандарти... – започваме едновременно с Макдърмот.

– Давай ти – прозявам се още веднъж и заразявам Кортни, която също се прозява.

– Не, ти кажи.

На него също му е писнало.

– Тя не е стандартизирана от Министерството на земеделието – обяснявам ѝ. – В нея няма химикали, няма соли,  захари, нито пък кофеин.

– А газираната вода прави мехурчета благодарение на въглеродния двуокис, нали?

– Да.

И двамата с Макдърмот кимаме утвърдителни като гледаме напред.

– Е, това го знам – колебливо казва тя и по тона на гласа ѝ разбирам, че се усмихва.

– Но купувай само естествена газирана вода – предупреждавам я. – При нея въглеродният двуокис е във водата още при извирането ѝ.

– Содата в заведенията и зелцерът например са изкуствено карбонирани – обяснява Макдърмот.

– С изключение на зелцер "Уайт рок" – вметвам притеснен от непрестанния смешен стремеж на Макдърмот да се изтъкне. – Естествено, газираната вода "Рамльоса" също е много добра.

Таксито трябва да завие по Четиринайсета улици, но пред нас има още четири-пет лимузини, чакащи за десен завой, и оставаме да чакаме следващия зелен сигнал. Тегля една майна на шофьора, но той едва ли е чул през плексигласовата преграда, защото е надул радиото на някакво парче от шейсетте, навярно на "Сюприймс". Опитвам се да отворя преградата, ала тя е застопорена от неговата страна  и не помръдва. Кортни продължава с въпросите си.

– Каква вода трябва да се пие след физически упражнения?

– Каквато и да е – въздъхвам, – само да е добре изстудена.

– Защото?

– Защото се абсорбира по-бързо, отколкото ако е на  стайна температура. – Поглеждам разсеяно часовника си.

– Може да е най-обикновена вода. Може да е "Евиаи. Не от пластмасова бутилка обаче.

– Моят треньор твърди, че и "Гаторейд" става – обажда се Макдърмот.

– Но не смяташ ли, че водата е най-добрият заместник на изхвърлените течности, защото попада в кръвоносната система по-бързо от всяка друга течност... – тук не мога да се сдържа и добавям: – ...приятелче?

Пак поглеждам часовника си. Ако пия само едно "Джей енд Би" с лед в "При Нел", ще се прибера навреме у дома, за да изгледам целия филм "Жаден за кръв" докъм два часа. Отново настъпва мълчание в колата, която бавно се приближава към тълпата пред входа. Една след друга там спират лимузини, от тях слизат хора и колите потеглят напред. Всички гледаме втренчено тази церемония в небето над града, което е натежало от тъмни облаци. Автомобилите си подсвиркват един на друг, без това да реши проблемите им. От кокаина, който шмърках с Гитис, гърлото ми е раздразнено и преглъщам по-често, за да го увлажнявам. Плакати за разпродажба в "Крабтрий енд Ивлин" са налепени в редица по прозорците на обезлюдени жилищни сгради отсреща. Как се пише "баровец", а, Бейтмън? Я ми го кажи по букви. Б-а-р-о-в-е-ц. Ба-ро-вец. Баровец. Лед, видения, извънземни...

– Не харесвам "Евиан" – установява някак натъжено Магдърмот.  – Много ми сладни.

Толкова нещастен изглежда, когато си признава това, че ми иде да се съглася с него.

Поглеждам го в тъмнината на таксито, подозирайки, че може би ще легне тази нощ с Кортни, и внезапно се изпълвам със съжаление към него.

– Да, Макдърмот – казвам бавно. – "Евиан" наистина е доста сладка.

Спомням си колко много кръв беше изтекла от Бетани на пода – можех да виждам отражението си в нея, докато си уреждах по телефона час за подстригване в "При Джио". Кортни ме изважда от унеса с признанието:

– Първия път ме беше страх да опитам от "Пелегрино".

Поглежда ме напрегнато (какво ли очаква – да се съглася ли, що ли?), после се обръща към Макдърмот, който ѝ отвръща с фалшива усмивка.

– Но щом я опитах, се оказа, че е... чудесна.

– Колко си смела – промърморвам през дълга прозявка, докато таксито пълзи метър по метър към "При Нел", после повишавам глас. – Слушайте, някой от вас знае ли дали има устройство, което може да симулира сигнал "свободно" и да се прикача към телефонната слушалка?

По-късно у дома се надвесвам над тялото на Бетани и замислен, с питие в ръка, оглеждам в какво състояние е. Клепачите на очите са полуотворени, зъбите от долната ѝ челюст са оголени, защото устната ѝ е откъсната, по-точно – отхапана. Бях отрязал лявата ѝ ръка, което всъщност окончателно я довърши, и сега я вдигам, като я държа за косата, щръкнала от страната на дланта (която не се сещам къде съм заврял – във фризера ли, в килера ли?), хващам я здраво като пръчка, по нея все още има месо и мускули, въпреки че повечето от тях са откъснати, и я приближавам до лицето ѝ. Само с пет-шест леки удара разтварям челюстите докрай и с още две побутвания лицето ѝ се навира само в себе си.

Уитни Хюстън

Уитни Хюстън се появи с гръм и трясък на музикални и сцена в хиляда деветстотин осемдесет и пета година с албум, от който бяха издадени четири сингъла, номер едно в класациите, между които The greatest love of all, You give good love и Saving all my love for you. Албумът ѝ донесе награда "Грами" за най-добра поп вокалистка и две първи  награди на Американската музикална академия – за сингъл и за видеоклип в раздела "Ритъм енд блус". Освен това бе определена за най-добра млада певица на годината от списанията "Билборд" и "Ролинг Стоун". От цялата тази еуфория човек може да очаква, че албумът съвсем не върховен, че е безличен, но съвсем изненадващо "Уитни Хюстън" (произведен от "Ариста") се оказа един от най-приятните, най-многопосочните и добри като цяло албуми в стил ритъм енд блус, записани през десетилетието, а Уитни пее с невероятен глас. От красивата и елегантна снимка на лицевата страна на обложката (където Уитни е с рокля от "Джоване де Маура") и сексапилната снимка на обратната страна (по бански костюм "Норма Камали") става ясно, че това не е обикновен запис на професионалист. Албумът е плавен, гладък, но в него има напрежение, а гласът на Уитни надхвърля толкова много граници и е тъй разнообразен (макар тя да е главно джаз певица), че просто не е възможно да го възприемеш от първо прослушване. А и не ти трябва. Защото изпитваш желание да го чуеш още много пъти.

Първите две парчета са You give good love и Thinking about you, продуцирани и аранжираки от Кашиф. Те са с топъл приятен джаз аранжимент, но със съвременен синтезаторен ритъм и въпреки че не са лоши песни, албумът става истински завладяващ с Someone for me – парче, продуцирано от Джърмейн Джексън, в което Уитни пее замечтано на фона на здрав джаз-диско ритъм. Силата на  тази песен е в контраста между нейната замечтаност и живия ритъм на мелодията. Баладата Saving all my love for  you е най-сексапилното и най-романтичното парче от плочата. В него има жестоко соло на саксофон в изпълнение на Том Скот и се усеща влиянието на женските вокални групи от шейсетте години (създадено е в съавторство с  Гери Гофин), но никоя от тези групи не е била толкова чувствена и сексапилна, нито така добре продуцирана както тази песен. Nobody loves me like you do е разкошен дует c Джърмейн Джексън (който е и автор на парчето) и само един от примерите за словесната изтънченост в текстовете на песните. Албумът ни най-малко не страда от  липса на свестни стихове, както става обикновено, когато певецът не пише сам текстовете, а оставя авторът да търси най-подходящия. Но Уитни и сътрудниците ѝ са се справили чудесно с този проблем.

Сингълът How will I know (според мен най-доброто танцувално парче на осемдесетте години) е радостна ода за момиче, което се притеснява дали я харесва едно момче. В него има великолепна партия за клавишни и той е единственото парче от албума, написано от продуцента вундеркинд Нарейда Майкъл Уолдън. От баладите (като изключим The greatest love of all, която е върхът) лично аз най-много харесвам All at once – разказва се как една  млада жена разбира, че любимият мъж постепенно се отчуждава от нея. Там има страхотни цигулки. Въпреки че слабо парче в албума няма, все пак най-близо до безлчието е може би Take good care of my heart – още дует с Джърмейн Джексън. Проблемът при него е, че се отклонява от джаз основата на албума и прекалено силно личи влиянието на танцувалната музика на осемдесетте години..

Но Уитни отново доказва таланта си със зашеметяващата балада The greatest love of all, една от най-добрите, най-завладяващите песни, в които се говори за запазването  на човешкото достойнство. От първия ред до последния ( текстът  е на Майкъл Масър и Линда Крийд) това е истински шедьовър, който те учи как да повярваш в себе си. Уитни пее с разкошен глас, доближаващ съвършенството. Общочовешките ѝ послания прескачат всички граници и пораждат надежда, че не е късно да станем по-добри, да сме по-мили. Тъй като в света, в който живеем, е невъзможно да се отъждествяваме с другите, винаги можем да се отъждествяваме със себе си. Много важно послание, бих казал – жизненоважно, поднесено в невероятно красива форма.

Вторият ѝ албум "Уитни" ("Ариста", осемдесет и седма година) съдържаше четири сингъла, достигнали номер едно в класациите: I wanna dance with somebody, So Emotional, Didn't we almost have it all? и Where do broken hearst go? Почти всичко в него е дело на Нарейда Майкъл Уолдън и въпреки че не е такова сериозно постижение като "Уитни Хюсгън", едва ли може да се нарече жертва на "Синдрома на второкурсника". Започва с енергичното танцувално парче I wanna dance with somebody (who loves me), също толкова неустоимо, колкото и How will I know. Следва чувственото Just the lonely talking again, което напомня за  огромното влияние на джаза от първия албум и в което се усеща една нова артистична зрялост в гласа на Уитни, авторка на вокалните аранжименти в албума. Това става съвсем очевидно в Love will save the day, която е най-амбициозната песен на Уитни досега. Неин автор е Джелибийн Бенитес и на фона на пулсиращ, напрегнат ритъм, както повечето от песните в тази плоча, разкрива как порасналите деца възприемат света, в който живеем. Гласът на Уитни може да те убеди във всичко. Има значителна промяна в сравнение с нежния образ на изгубено момиче, който толкова силно привличаше в първия албум.

Тя загатва и за още по-зрял образ в написаната от Майкъл Масър песен за срещата на жена с отдавна изгубен любовник, на когото тя разказва за чувствата си от онова време: Didn't we almost have it all? Тук Уитни проявява своята висока поетичност. И както в повечето от баладите, струнните аранжименти са блестящи. So emotional е  в същия стил като How will I know и I wanna dans with somebody,  но е повлияна повече от рока и както всички песни от албума, е записана с жестока студийна формация начело с Нарейда на ударните, Уолтър Афанасиеф на синтезатор и бас-синтезатор, Корадо Рустичи на китара синтезатор и някой си Бонго Боб, програмист-перкусионист. Where you are е единственото парче на Кашиф  – типичен пример за професионализма му. В него има много топли, преливащи се звуци и игриво соло на саксофон в изпълнение на Винсънт Хенри. Винаги съм го смятал за потенциален хит (но пък кое ли от парчетата в албума не е такова?) и дълго се чудих защо не го издадоха като сингъл.

Love is a contact sport е истинската изненада в албума – страхотен саунд, смело и сексапилно парче, може да се каже, че то е най-доброто от всички, с превъзходен текст и разкошен ритъм. Една от любимите ми песни. В You are still my man става ясно, че гласът на Уитни е като инструмент – гладка, топла машина, която почти превъзхожда  чувствеността на музиката ѝ, но стиховете и мелодията са толкова силни и толкова отчетливи, че дори изпълнителка   от нейната класа не може да ги засенчи. For the love of you демонстрира блестящото умение на Нарейда да програмира ритъма на ударните и съвременното джаз звучене е съизмеримо не само с модерните заемки от джаза на Майкъл Джексън и Шаде, но и с други изпълнители като Майлс Дейвис, Пол Батърфийлд и Боби Макферин.

Where do broken hearts go? е най-чувствената изповед за изгубената невинност и стремежа към сигурността на детството. Гласът на Уитни тук е прекрасен и обработен както във всички останали песни. За да се стигне до I know him so well, най-трогателната песен в албума, защо в нея за първи и последен път Уитни пее в дует с майка  си Сиси. Това е балада за... кого? За общ любовник? Или за отдавна изгубен баща? Смесица от копнеж, съжаление, решителност и красота, която е идеален завършек на албума. От Уитни могат да се очакват още нови неща (тя направи зашеметяващ подарък на Олимпийските игри през осемдесет и осма година с песента One moment in time), но и само с постигнатото дотук ще си остане една от най-вълнуващите и оригинални чернокожи джаз изпълнителки на своето поколение.

Вечеря със секретарката

Понеделник е, осем часът вечерта. Седя в офиса  си и се потя над кръстословицата в неделния брой " Ню Йорк Таймс". Слушам рап и се опитвам да проумея какво прави тази музика толкова популярна, защото една малка русокоса мърла, която забърсах в "О Бар" преди две вечери, ми каза, че слушала само рап и въпреки че по-късно я пребих до смърт в апартамент в Дакота (почти ѝ бях откъснал главата – нещо ново за мен), тази сутрин  нейният музикален вкус обсеби паметта ми и се отби  в магазина на "Тауър Рекърдс" в Горен Уест Сайд,  купих компактдискове с рап за деветдесет долара, но като и очаквах, прекарал съм се жестоко – негърски гласове изричат в скороговорка гадни думи, като "дигитален, "пудинг" и "чукан". Джийн седи пред бюрото си, отрупано  с цяла планина документи, които съм ѝ оставил да обработва. Днешният ден мина добре: два часа спорт, преди да дойда в службата; обяд във "Фина" – нов ресторант на Робисън Хирш в Челси; Ивлин е оставила две съобщения на телефонния ми секретар у дома и едно на Джийн, щяла  почти през цялата седмица да е в Бостън; и най-хубавото – "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта бе в две части. Първата представляваше специално интервю с Доналд Тръмп, а втората съдържаше репортаж за жени, които са били измъчвани. Трябваше да вечерям с Мадисън Грей и Дейвид Кемпиън в "Кафе Люксембург", но в осем и петнайсет разбирам, че с нас ще бъде и Луис Карутърс, затова се обаждам на Кемпиън и му казвам, че не мога да отида, после няколко минути се чудя какво да правя тази вечер. Докато зяпам през прозореца, осъзнавам, че всеки момент небето над града съвсем ще потъмнее.

Джийн надниква в кабинета ми, като почуква леко на полуотворената врата. Правя се, че не усещам присъствието ѝ, но защо ли, като се чувствам самотен. Не знам. Тя отива до бюрото ми. Скрити зад тъмните очила "Уейфарър", зъркелите ми не се откъсват от кръстословицата, като втрещен съм, макар че няма причина за това.

Тя оставя някаква папка на бюрото, преди да ме попита:

– Кръстословицата ли решаваш?

Гласът ѝ направо плаче за интимност.

Вътрешно се подсмихвам, после само кимам с глава, без да  я удостоя с поглед.

– Трябвали ти помощ? – пита тя, предпазливо заобикаля бюрото, приближава ме и се надвесва през рамото ми, да предложи помощта си.

Ахва уплашено, когато вижда, че почти всички кутийки съм  запълнил или с думата "месо", или с "кости". После забелязва купчината моливи номер две, натрошени наполовина върху бюрото ми, прилежно ги прибира и излиза от кабинета.

– Джийн? – провиквам се след нея.

– Да, Патрик?

Тя отново се появява и с усилие потиска нетърпението си. Искаш ли да вечеряш с мен? – питам я, без да вдигам очи от кръстословицата. – Ако нямаш някаква работа де.

– О, не – твърде бързо отговаря тя и вероятно осъзнала това, добавя: – Нищо не съм планирала.

– И това ако не е съвпадение!

Поглеждам я над стъклата на очилата си.

Тя се разсмива непринудено, но с известна нервност, сякаш за да прикрие някакво неудобство, и това изобщо не ми оправя настроението.

– Така изглежда – повдига рамене.

Имам и билети за концерт на... "Мила Ванила", ако искаш, можем да отидем – подхвърлям уж случайно.

– Така ли? Какъв концерт? – пита тя смутена.

– На "Мила Ванила" – повтарям бавно.

– "Мила... Ванила" ли?

В гласа ѝ се усеща притеснение.

– "Мила... Ванила" – потретвам. – Мисля, че така се казваха.

– Не съм убедена.

– Че ще дойдеш ли?

– Не... за името. – Тя се съсредоточава и добавя: Мисля, че се казваха... "Мили Ванили".

Известно време мълча, накрая казвам:

– О, така ли?

Тя не помръдва, само кимва веднъж.

– Няма значение – казвам. И без това нямам никакви билети. – Концертът е чак след няколко месеца.

– О – кимва тя пак, – добре.

– Я да видим сега къде да отидем.

Изпъвам се назад и изваждам справочника "Загат" от най-горното чекмедже на бюрото.

Тя мълчи, бои се, че може да сбърка, възприема въпроса са ми като проверка, която трябва да премине успешно, и малко неуверено налучква правилния отговор.

– Където кажеш.

– Не, не, не – усмихвам се и разгръщам справочника. – Ти където кажеш.

– О, Патрик – въздъхва тя. – Не мога да реша.

– Хайде, не се излагай. Казвай!

– Не мога – пак въздъхва тя безпомощно. – Не знам.

– Хайде де! Кажи къде искаш да отидеш. Само кажи. Ще отидем, където пожелаеш. Мога да те вкарам навсякъде.

Тя се замисля, и то доста дълго, но усеща, че времето ѝ изтича, и плахо подпитва:

– Какво ще кажеш за... "Дорсия"?

Спирам да прелиствам справочника, но не вдигам очи към нея, усмихвам се, а стомахът ми се свива и се питам наистина ли искам да кажа "не"? Наистина ли ми се иска да кажа, че не мога да уредя да ни пуснат? За това ли се бях подготвил? Това ли всъщност искам да направя?

– Ааа, така значи. – Оставям справочника, но почти веднага го вземам, за да намеря телефонния номер. – Ни Джийн ѝ се ходи в "Дорсия".

– Е, не съм чак толкова сигурна – смутено казва тя. – Не, ще отидем, където ти кажеш.

– Защо? "Дорсия" е... окей – отбелязвам небрежно, вдигам телефонната слушалка и с треперещ пръст много бързо набирам седемте страшни цифри, като се опитвам да запазя самообладание.

Вместо очаквания от мен сигнал "заето" чувам, че телефонът  в "Дорсия" звъни, и след два сигнала чувам познатия, неприятен глас, с който вече свикнах през последните три месеца.

– "Дорсия", кажете! – изкрещява той в слушалката на фона на оглушителния шум от ресторанта.

– Ало, ще намерите ли място за двама души тази вечер, о ами, да кажем, след двайсетина минути? – питам, като поглеждам часовника си и намигам на Джийн.

Тя изглежда впечатлена.

– Нафрашкани сме до дупка – отговаря ми салонният управител.

– Така ли? – правя се на поласкан, но ми иде да се издрайфам. – Чудесно.

– Казах, че всичко е резервирано – провиква се онзи.

– Двама за девет часа? Идеално.

– Свободни маси няма тази вечер – продължава да си нарежда салонният управител. – И списъкът на чакащите е препълнен.

След което затваря телефона.

–Добре, ще се видим тогава.

И аз затварям с усмивка, която трябва да покаже задоволство от избора на Джийн, а в същото време не ми стига въздух, всяко мое мускулче е напрегнато до пръсване. Тя е с вълнена рокля от "Калвин Клайн", колан от кожа на алигатор със сребърна тока от "Бари Кизелщайн Корд", сребърни обеци и съвсем тънки чорапи "Калвин Клайн". Стои пред бюрото ми напълно объркана.

– Е, хайде – подканям я и тръгвам към закачалката. – Облеклото ти е... окей.

Тя мълчи.

– Забрави да си кажеш името – отбелязва след много тихо.

Разсъждавам върху това, докато си обличам "Армани" и завързвам наново възела на вратовръзката "Армани", накрая без запъване ѝ отговарям:

– Там... ме знаят.

Докато салонният управител настанява една двойка, и които съм почти сигурен, че бяха Кейт Спенсър и Джесън Лодър, ние с Джийн се приближаваме до подиума,  където лежи отворена книгата с резервациите. Небрежно  се надвесвам над нея и откривам единственото име със запазена маса за девет, което не е зачеркнато, и то е, майко мила, Шроц. Въздъхвам и мозъкът ми започва трескаво да търси приложими варианти, докато потропвам нервно с крак по пода. Изведнъж се обръщам към Джийн:

– Защо не отидеш до тоалетната?

Тя е заета да оглежда ресторанта, опитва се да запомни всяка подробност. Наоколо е пълен хаос. Огромна навалица пред бара. Управителят настанява онази двойка на   маса в центъра. Силвестър Сталоун седи с някакво гадже в централното сепаре, в което само преди седмица бяхме с Шон, в съседното са се накачулили хората от охраната му, а в третото се е разположил Норман Прагър, собственикът на "При Пети".

Джийн завърта главата си към мен и се опитва да надвика шума.

– Какво каза?

– Не искаш ли да се възползваш от дамската тоалетна?

Управителят се приближава насам, като си проправя  път между масите със сериозен израз на лицето.

– Защо? Искам да кажа... трябва ли? – пита тя, съвсем  объркана.

– Само... се разходи дотам – изсъсквам в ухото ѝ и я стисвам леко за ръката.

– Но какво да правя там, Патрик? – упорства тя.

– Мамка му и късмет! – промърморвам.

И без това е вече много късно.

Салонният управител се връща на мястото си, поглежда в книгата за резервации, отговаря на телефона, затваря след броени секунди и тогава поглежда към нас не съвсем  одобрително. Той е над петдесетте и има опашчица в косата. Два пъти се покашлям, за да привлека изцяло вниманието му.

– Да, кажете – проговаря накрая той с измъчен глас.

Хвърлям му многозначителен поглед, преди да отговоря:

– Имаме резервация за девет часа... За двама.

– Дaaaa? – пита той подозрително, като удължава думата.  Името?

Някакъв келнер – красавец, осемнайсетгодишен младок го пита къде е ледът.

– Не... сега – поглежда го той кръвнишки. – Ясно ли ти е? Колко пъти трябва да ти повтарям едно и също нещо? Келнерчето виновно смънква нещо, а управителят посочва  бара и му изкрещява:

– Там е ледът!

След това се обръща пак към нас и този път вече съм наистина уплашен.

– Името! – това звучи повече като заповед.

От всичките шибани имена точно това ли трябваше да се падне, мисля си.

– Мм, Шроц. – да става каквото ще става. – Господин и госпожа Шроц.

Съобщавам името съвсем механично и съм сигурен, че лицето ми е станало пепелявосиво, но управителят е прекалено  вглъбен в задълженията си, за да забележи това, а и не смея да погледна Джийн, която, напълно озадачена в поведението ми, тръгва след нас към масата на семейство Шроц.

Папките с менюто са вече на масата, но съм толкова нервен, че имената и цените в тях ми приличат на неразбираеми йероглифи. Онзи келнер, който не знаеше откъде да вземе лед, приема поръчката ни за аперитива, а аз започвам да му разправям глупости от рода на това колко е важно да се запуши озоновата дупка. Изкуствена усмивка озарява лицето ми, но много скоро, само след минута (келнерът не е успял дори да ни каже специалитетите на заведението), забелязвам мъж и жена, и двамата високи и стройни, да разговарят оживено със салонния управител. Въздъхвам дълбоко и с леко заекване предупреждавам Джийн:

– Става много напечено.

Тя вдига очи от менюто и оставя на масата чашата, от която пие нещо без лед.

– Защо? Какво не е наред?

Управителят хвърля убийствени погледи към нас, по-точно към мен, и накрая повежда онези двамата със себе си към нашата маса. Ако бяха някои ниски, тантурести евреи, може би нямаше да ни вдигнат от тази маса, дори с помощта на някоя петдесетачка, но тези сякаш току-що са слезли от реклама на "Ралф Лоран" (както между впрочем и ние с Джийн, а и всички останали в ресторанта). Мъжът  е със смокинг, а жената с него – страхотно гадже, е окичена с бижута. Та такава е действителността и, както обича да казва брат ми Шон, ще трябва да се справя с нея по някакъв начин. Салонният управител застава до нас с ръце на гърба, навъсен, и след известно мълчание пита:

– Господин и госпожа... Шроц?

– Да? – отговарям невъзмутимо.

Той не казва нищо, само ни гледа. Настъпва потискаща тишина. Опашчицата на косата му, сива и мазна, е увиснала  под яката му като злокачествен израстък.

– Ще ви обясня – проговарям накрая с подкупваща  yсмивка. – Приятели сме с главния готвач.

Той продължава да ме гледа като изкопаемо. Несъмнено онези двамата зад него – също.

След ново продължително мълчание питам:

– Да не би да е заминал за... Аспен?

Това не помага. Въздъхвам и се обръщам към Джийн която е зяпнала от учудване.

– Хайде да си вървим, а?

Тя кимва безмълвно. Хващам я за ръката и двамата се изправяме, – тя по-бавно от мен, – минаваме покрай управителя и и двойката зад него, прекосяваме претъпкания ресторант и излизаме навън. Аз съм тотално унизен, разбит и като развалена грамофонна плоча си повтарям едно и също:

– Знaex си, че така ще стане, знаех си аз, знаех си, че така ще  стане, ама на...

Джийн обаче избухва в смях и ме повлича за ръка по улицата.Трябва ми доста време, за да забележа радостта ѝ, а  между два изблика на кикот тя ми обяснява:

– Щях да умра от смях...

След малко, поуспокоена, стисва нежно свития ми юмрук и ми признава:

– Чувството ти за хумор е толкова спонтанно.

Потресен, вървя като бастун до нея и се питам: "Сега... накъде?" И само след секунди намирам отговора – в "Apкадия",  към която сме тръгнали съвсем несъзнателно.

Един тип, който ми прилича на Хамилтън Конуей, ме обърква   с някого на име Тед Оуен и ме пита мога ли да го вкарам "При Пети" тази вечер. Отвръщам му, че ще видя какво мога да направя, и насочвам цялото си внимание към Джийн, седнала срещу мен в почти безлюдния ресторант  на "Аркадия" – след като онзи тип си тръгва, само на пет от масите има хора. Поръчах си "Джей енд Би" с лед. Джийн пие бяло вино и ми разказва за мечтата си да работи в  търговска банка, а аз си мисля: "Дръзка мечта." Фредерик Дибъл се отбива при нас и ме поздравява за работата ми по сметката на "Ларсън", накрая изтърсва:

– Ще поговорим по-късно, Сол.

Но аз съм отнесен на милиони мили оттук и Джийн не забелязва това. Говори ми за някакъв нов роман, който четяла тия дни. Авторът бил млад, в книгата се разказвало за  благородното страдание, но аз решавам, че говорим за нещо съвсем друго, и без да я поглеждам, отсичам:

– За да оцелееш в този град, кожата ти трябва да е дебела.

Тя се изчервява, изглежда притеснена и отпива от виното си  – прекрасно бяло совиньон.

– Май си някъде далеч – забелязва тя.

– Какво? – премигвам насреща ѝ.

– Май си някъде далеч оттук, викам.

– Не – въздъхвам. – Тук съм и съм си същият куку.

– Това е добре – усмихва се тя (дали пък не сънувам?) с облекчение.

– Я ми кажи сега – опитвам се да съсредоточа вниманието си върху нея, – какво наистина искаш да направиш с  живота си?

Но се сещам, че ми спомена нещо за кариера в банкерството, и уточнявам:

– Накратко, с две думи. Само не ми казвай, че много обичаш да си имаш работа с деца.

– Ами ще ми се да попътувам – започва тя. – Може би да се върна в училище, но честно казано, не знам... – Замисля се и ми доверява откровено: – В момента съм на такъв етап от живота, когато изглежда, че пред мен има много възможности, но съм... не знам... някак неуверена

– Мисля, че е важно хората да знаят и границите на възможностите си – посочвам и ни в клин, ни в ръкав питам: – Имаш ли си приятел?

Тя се усмихва стеснително, изчервява се, преди да ми говори.

– Не. Не в истинския смисъл.

– Интересно – промърморвам.

Отворил съм менюто и изучавам предварително подготвените варианти за вечеря.

– А ти ходиш ли с някоя? – престрашава се да попита плахо тя. – Имам предвид сериозно?

Избирам си риба лоцман с листа от лале и канела, като с въздишка отбягвам отговора.

– Искам само да имам съдържателна връзка с някоя не- обикновена жена.

И преди да може да каже каквото и да било, я питам какво ще си поръча.

– Ммм, махи-махи... – тя наднича в менюто – ...с джин джифил.

– Аз пък ще опитам рибата лоцман. Напоследък много ми се услажда. Рибата лоцман де.

След посредствената вечеря с бутилка скъпо калифорнийско каберне совиньон и крем брюле, който си разделяме,поръчвам чаша порто от петдесет долара и еспресо без кофеин за Джийн. Когато ме пита откъде е дошло името на ресторанта, казвам ѝ истината, не си измислям някой майтап, макар че се изкушавам да разбера как би го възприела. Както си седя така срещу нея в полумрака на "Аркадия", имам чувството, че би приела за чиста монета всяка глупотевина, която реша да ѝ пробутам. Тази нейна безпомощност и липса на защита ми се струват странно антиеротични. Имам чувството, че дори да изложа възгледите си в подкрепа на апартейда, тя ще намери в тях достатъчно основания, за да ги възприеме като свои, и ще инвестира  огромни суми в расистки корпорации, които...

– Аркадия се е наричала област в Древна Гърция, на остров Пелопонес. Основали я в триста и седемдесетата година преди новата ера. Отвсякъде била заобиколена от планини. Главният ѝ град бил Мегалополис, център на  политическата дейност и столица на едноименната конфедерация... – Отпивам от портото, което е гъсто, силно и скъпо. – По време на гръцката война за независимост градът бил разрушен... Най-напред в Аркадия почитали бога Пан. Знаеш ли кой е той?

Тя кима, без да сваля очи от мен.

– Неговите лудории нямали край и приличали много на тези на Бакхус. През нощта той се отдавал на наслади с  нимфи, но обичал и да плаши странници по пътищата... Оттам идва и думата паника.

Дрън-дрън. Чудя се как още не съм ги забравил тия работи. Вдигам очи от портото, което от доста време съзерцавам, и ѝ се усмихвам.

След дълго мълчание, смаяна, незнаеща как да реагира, тя ме поглежда право в очите, навежда се напред през масата и заявява:

– Много... много... интересно.

И това е всичко, което излиза от устата ѝ, всичко, което има да каже.

Единайсет и трийсет и четири. Стоим на тротоара пред входа на Джийн в Горен Ийст Сайд. Портиерът ни  гледа напрегнато и пронизващият му поглед иззад стъклото на вратата ме изпълва с непонятен страх. Безброй звезди пръснати по небето и тяхното множество ме прави нищожен, нещо, което трудно мога да търпя. Тя свива рамене кимва по повод на някаква моя мъдра мисъл за видовете   душевна тревога. Изглежда, че умът ѝ има проблеми с предаването на информацията на устата, може и да се опита да разбере що за човек съм, да ме анализира, което, рaзбира се, е невъзможно, просто... няма... ключ за там.

– Вечерята беше чудесна – отбелязва тя. – Много ти благодаря.

– Всъщност храната беше посредствена, но това не е  от значение.

– Ако искаш, качи се горе да те черпя едно питие – предлага тя уж между другото.

Подходът ѝ не ми харесва, но това не означава, че не  ми се ще да отида с нея. Ала нещо ме спира, нещо подтиска глада за кръв, какво ли? Портиерът? Добре осветеното фоайе на входа? Червилото ѝ? Освен това започвам да  си мисля, че порнографията съвсем не е толкова сложно нещо, колкото е действителният полов акт, и поради липсата именно на тази сложност е много по-приятна. 1

– Имаш ли мачете? – питам я.

– Какво? – стъписва се тя.

– Нищо, нищо, само се пошегувах. Виж, искам да гледам Дейвид Летърман, та затова... – чудя се защо ли не си тръгвам – ...трябва да вървя.

– Можеш да го гледаш... и при мен.

Замислям се, преди да попитам:

– Имаш ли кабел?

– Имам – кимва тя.

Млъквам отново, защото не знам какво да кажа, преструвам се, че обмислям предложението ѝ.

– Не, няма значение. Предпочитам да гледам програмата му не по кабел.

– Какво?

Тя съвсем се шашва.

Имам да връщам едни видеокасети – измислям набързо ново обяснение.

Тя се умълчава.

– Сега ли? – Поглежда часовника си. – Почти полунощ е.

– Ами да – твърдя най-нагло.

– Тогава... лека нощ – казва тя.

Какви ли книги чете Джийн? През главата ми започват да препускат заглавия: "Как да накарате някой мъж да се влюби във вас", "Как един мъж да остане вечно влюбен във вас", "Сключете сделка, като се омъжите", "Как да се омъжите  след една година". В джоба на палтото си напипвам пакетчето с презервативи от "Люк Беноа", купени миналата седмица, но, ммм, не.

След като нескопосано си стискаме ръцете, тя задържа моята и ме пита:

– Наистина ли? Нямаш кабел?

И въпреки че вечерта съвсем не бе романтична, тя ме прегръща и от тялото ѝ се излъчва топлота, която ми е непозната. Дотолкова съм свикнал да си представям нещата така, както биха изглеждали във филмите, че почти чувам празничните звуци на оркестър, почти виждам как кинокамерата се спуска към нас, над главите ни трещят фойерверки, устните ѝ се разтварят бавно и прошепват с долби-стереозвук: "Желая те." Но прегръдката ми е вдървена и все по-ясно осъзнавам, че опустошението, което вилнеe вътре в мен, постепенно утихва. Тя ме целува по устата, това ме връща с трясък някъде в действителността и аз леко я отблъсвам от мен. Тя ме поглежда уплашено.

– Слушай, трябва да тръгвам. – Поглеждам "Ролекс"-а си. –  Не искам да изпусна... тъпите трикове на домашните любимци.

– Добре – съвзема се и тя. – Чао.

– Лека нощ.

Двамата тръгваме в различни посоки, но внезапно тя  извиква след мен. Обръщам се.

– Да не забравиш за срещата на закуска утре сутринта с Фредерик Бенет и Чарлс Ръст в "21", напомня ми тя от  вратата, която портиерът държи отворена за нея.

– Благодаря – махвам ѝ с ръка. – Съвсем бях забравил.

Тя също ми махва и изчезва във фоайето.

По пътя си към Парк авеню, където минават повече таксита, срещам бездомен просяк – член на генетично нисшата класа, който кротко ми се примолва за пари или "каквото има". Но забелязвам торбичката за книги от "Барнс енд Ноубъл" до него на стъпалата пред църквата, където проси, не мога да се сдържа и престорено любезно го съветвам:

– Чети, чети, знанието е богатство...

И после, на задната седалка в таксито, на път към къщи си представям хладен пролетен следобед в Сентръл Парк, заедно с Джийн тичаме из моравите, смеем се, държим се за ръце. Купуваме балони и ги пускаме да отлетят към небето.

Детектив

Май се претъркулва в юни, юни неусетно преминава в юли, който запълзява към август. От жегата последните четири нощи сънувам само вивисекции, та в момента не ме бива за нищо, вегетирам в кабинета си с умопомрачително главоболие и с успокоителната музика на Кени Джи в слушалките на уокмена, но яркото утринно слънце залива  стаята, напича темето ми и утежнява още повече махмурлука, затова днес ще мина без физически упражнения. Заслушан в музиката, забелязвам, че втората лампичка на телефона ми примигва, което означава, че Джийн ме търси за нещо. Въздъхвам и внимателно свалям слушалките на уокмена.

– Какво има? – питам със задгробен глас.

– Ммм, Патрик? – започва тя колебливо.

– Дааа, Джиийн – отговарям непринудено.

– Патрик, някой си господин Доналд Кимбол е дошъл, за да те види – съобщава ми тя с тревога в гласа.

– Кой? – питам разсеяно.

Тя въздъхва смутено и снижава глас.

– Доналд Кимбол, детектив.

Замълчавам, загледан към небето навън, после свеждам очи към обезглавената жена, която рисувах върху задната корица на "Спортс Илюстрейтид", погалвам с ръка гладката лъскава повърхност на хартията един-два пъти, преди да я откъсна и смачкам на топка. Накрая проговарям.

– Кажи му... – Изведнъж се запъвам и променям решението си. – Кажи му, че съм на обед.

Джийн не отговаря веднага, а когато проговаря, шепне:

– Патрик... мисля, че той знае, че си тук.

Докато мълча и разсъждавам какво да правя, тя ми напомня:

– Часът е десет и половина.

Въздъхвам и прикривайки паниката, в която съм изпаднал, ѝ нареждам:

– Пусни го тогава.

Изправям се и отивам при огледалото "Джоди", което виси до картината на Джордж Стъбс, оправям прическата си с гребен от волски рог, после спокойно вземам безжичния  телефон и подготвяйки се за жестока сцена, си давам вид, че говоря с Джон Ейкърс, стараейки се да повиша глас достатъчно, преди онзи детектив да е влязъл.

– Чуй ме, Джон... – кашлям шумно, прочиствайки си гърлото. – Дрехите, които носиш, трябва да отговарят на пропорциите на тялото ти, разбери го това... – говоря на слушалката. – Носенето на едро раирана риза си има някои задължителни положения, които не можеш да пренебрегнеш, приятелю. Ризата на едро райе върви с костюм в солиден дюс цвят или с много дискретна шарка, същото се отнася и за вратовръзката...

Вратата се отваря и давам знак с ръка на детектива да влезе. Той е изненадващо млад, навярно на моите години, облечен е в ленен костюм "Армани", не много по-различен от моя, само че неговият е пораздърпан, което ме озадачава. Усмихвам му се насърчително.

– Да, този плат е по-издръжлив от другите... Да, знам. Но за да разбереш това, трябва да видиш дали са втъкани такива нишки в плата...

Посочвам на детектива стола от хром и тиково дърво пред бюрото ми и мълчаливо го каня да седне.

– Плътно изтъкан плат се получава не само с вплитане на много такива нишки, може да са по-малко, но висококачествени, дълги и тънки, които... да... които стягат здраво тъканите, не като късите и дебели нишки, каквито има в туида. Произволно вплетените нишки са особено нежни и трябва много да внимаваш да не...

Появата на детектива не предвещава хубав ден. Оглеждам го предпазливо, докато сяда и кръстосва крака по начин, който ме изпълва с неопределена тревога. Усещам, че твърде дълго мълчи, когато той се обръща към мен, за да види дали не съм свършил с разговора.

– Точно така, Джон... да, да... И не забравяй, петнайсет процента бакшиш за фризьора... Не бе, човек, на собственика на салона няма да даваш бакшиш – извъртам очи към детектива с безнадеждна гримаса. Той кимва, усмихва се с разбиране и кръстосва краката си. Хубави чорапи. Мамка му! –  Момичето, което мие косата ти ли? Е, зависи. Може да ѝ оставиш долар-два... – смея се. – Зависи как изглежда,  да... – смея се още по-силно. – Да, точно така, ѝ ако ти  измие още нещо... Слушай, Джон, трябва да свършвам. Ти Буун Пикънс[26] влезе при мен... – млъквам, ухилен като идиот, разсмивам се. – Абе, майтап да става, да... – пак замълчавам. – Не бе, на собственика няма да даваш бакшиш –  разсмивам се още веднъж. – Окей, Джон, разбра ме нали? Айде, чао.

Прибирам антената на слушалката, която окачам на мястото ѝ.

– Извинявайте за този разговор – обръщам се към него, като с тези думи ненужно подчертавам нормалността си.

– Моля ви, аз трябва да се извиня, задето не си уговорих предварително час – казва той съвсем искрено. Посочва към окачения на стената телефон-слушалка. – Нещо важно ли беше?

– Аа, това ли? – Приближавам се към стола си зад бюрото и сядам. – Нищо особено, просто обсъждаме бизнеса, търсим най-добрите възможности... Обменяме си слухове. Пускаме клюки в обращение...

И двамата се разсмиваме. Ледът се разчупва.

– Е, здравейте. – Той се надига и ми протяга ръка. – Казвам се Доналд Кимбол.

– Здравейте. Пат Бейтмън. – Поемам десницата му и я стисва здраво. – Радвам се да ви видя.

– Съжалявам, че така нахълтвам при вас, но трябваше да  разговарям с Луис Карутърс, пък него го нямаше, а вие сте тук, така че... – Той се усмихва разбиращо. – Знам, че понякога сте ужасно заети.

Отклонява погледа си от трите броя на "Спортс Илю- стрейтид", разтворени върху бюрото ми, и уокмена върху едното от тях. Аз също ги забелязвам, сгъвам ги и заедно с все още работещия уокмен ги пъхвам в най-горното чекмедже.

– Е – опитвам се да бъда приятелски настроен и пред-разположен за разговор, – какво ви интересува?

– Ами вижте, нает съм от Мередит Пауъл да разследвам безследното изчезване на Пол Оуен.

Кимвам замислено, преди да попитам:

– Значи не сте от ФБР или от друга държавна служба?

– Не, не. Нищо подобно. Частен детектив съм.

– Разбирам... да – отново кимвам, не съвсем успокоен. – Изчезването на Пол... да.

– Това не е някакъв официален разпит – успокоява ме той. – Просто няколко въпроса. За Пол Оуен. За вас...

– Кафе? – предлагам му.

Колебливо отговаря:

– Не, благодаря.

– "Перие"? "Сан Пелегрино"? – продължавам да изреждам.

– Не, не , благодаря, нищо не ми се пие.

Разгръща малко черно тефтерче, което измъкна от джоба си заедно със златна химикалка " Крос". Звънвам на Джийн.

– Да, Патрик?

– Джийн, би ли донесла за господин... – спирам и го поглеждам.

Той също вдига очи към мен.

– Кимбол.

– ...за господин Кимбол бутилка "Сан Пеле..."

– О, не, нямаше нужда – прекъсва ме той.

– Моля ви, изобщо не ме притеснявате.

Струва ми се, че този тип се опитва да не ме гледа изпитателно. Пак забива поглед в тефтерчето си, записва нещо, друго задрасква. Джийн влиза почти веднага след обаждането ми  и поставя бутилка "Сан Пелегрино" и висока стъклена чаша на бюрото ми пред Кимбол. Поглежда ме озадачено, тревожно, в отговор само се навъсвам. Кимбол вдига очи и кимва на Джийн, която (чак сега забелязвам) е без сутиен днес. С невинен израз изчаквам да излезе от кабинета, тогава отново насочвам погледа си към Кимбол, сключвам ръце и изпъвам гръб върху облегалката на стола.

– Та за какво щяхме да говорим?

– За изчезването на Пол Оуен – напомня ми той.

– О, да. Не съм чул нищо за това, нито пък... – спирам и опитвам да се засмея. – Поне не на шеста страница.

Кимбол се усмихва учтиво.

– Предполагам, че семейството му не желае да се вдига

шум.

– Напълно разбираемо – кимвам към недокоснатите чаша и бутилка. – Лимон?

– Не, не. Не се притеснявайте.

– Сигурен ли сте? Веднага ще ви донесат лимон.

Той изчаква малко, преди да заговори отново.

– Само няколко предварителни въпроса, които ми трябват за  моя собствен архив, ставали?

– Карайте направо.

– На колко години сте?

– Двайсет и седем. През октомври ще стана на двайсет и осем.

– Къде сте учили?

Драска нещо в книжлето си.

– "Харвард" – отговарям му. – После в бизнес школата на "Харвард".

– Адрес? – пита той, без да вдига очи от тефтерчето.

– Запад, Осемдесет и първа улица, номер петдесет и пет, жилищна кооперация "Американски градини".

– Чудесно. – Той ме поглежда впечатлен. – Браво.

– Благодаря – усмихвам се поласкан.

– Там не живее ли Том Круз? – пита той.

– Да.

Стисвам с пръсти основата на носа си, изведнъж усещам, че трябва да затворя очи.

Чувам гласа му.

– Извинете, добре ли сте?

Отварям очи, и двете са насълзени. В

– Защо питате?

– Струвате ми се... изнервен.

Бръквам в чекмеджето и изваждам шишенце аспирин.

– Нуприн? – предлагам му.

Кимбол поглежда озадачено шишенцето, после мен накрая поклаща глава.

- Ъъ, не... благодаря.

Извадил е кутия "Марлборо" и разсеяно я оставя на  бюрото до бутилката с вода, като задълбочено изучава нещо в тефтерчето си.

– Лош навик – отбелязвам.

Той вдига очи, забелязва неодобрението ми и се усмихва кротко.

– Знам. Съжалявам.

Не откъсвам поглед от кутията.

– Предпочитате да не пуша, нали? – подшива той с тайна надежда.

Продължавам да зяпам кутията и разсъждавам на глас:

– Не, не... Мисля, че няма да ми пречи.

– Сигурен ли сте?

– Не се притеснявайте.

Звънвам на Джийн.

– Да, Патрик?

– Донеси, моля те, един пепелник за господин Кимбол. Тя се появява само след секунди.

– Какво можете да ми кажете за Пол Оуен? – пита най-после той, след като Джийн излиза, оставяйки пред него до недокоснатата вода "Сан Пелегрино" кристален пепелник от "Фортуноф".

– Ами – задавям се аз, преглъщайки два аспирина на веднъж без вода, – не го познавах много добре.

– Колко добре го познавахте? – пита той.

– Ммм... не знам – отговарям му донякъде искрено. – Той бе част от цялата онази... йейлска история, разбирате ли?

– Каква йейлска история? – пита той.

Замълчавам, изобщо нямам представа за какво говоря.

– Да... йейлските изпълнения.

– Какво имате предвид... като казвате йейлската история?

Това явно го интересува.

Размишлявам, какво ли имам предвид наистина?

– Ами, предполагам, че е бил от хомосексуалистите, които обикалят обществените тоалетни. – Нямам понятие как се е проявявал по женската част. – Тъпчеше се с кокаин абе, йейлски изпълнения.

В кабинета настъпва гробна тишина. Изведнъж пространството сякаш се свива и нажежава, та въпреки че климатичната инсталация работи с пълна сила, въздухът тегне някак изкуствен, рециклиран.

– Значи... – Кимбол безпомощно гледа записките си  – не можете да ми кажете нищо за Пол Оуен?

– Ами – въздъхвам – водеше според мен редовен живот. Спазваше... диета в храненето.

Усещам някакво притеснение у Кимбол, който ме пита:

– Какъв човек беше? Като оставим настрана – той се усмихва – това, което ми казахте дотук.

Как бих могъл да опиша Пол Оуен на този пич? Хвалипръцко,  арогантен, жизнен, копеле, което винаги се измъкваше,  без да плати сметката в "При Нел". Да кажа, че съм единственият, който знае, че Пол бе кръстил члена си " Майкъл"? Не. Спокойно, Бейтмън. Мисля, че се усмихвам.

– Надявам се, че това не е разпит – измънквам с усилие.

–  Така ли го усещате?

Въпросът изглежда зловещ, но не е.

– Не – казвам нехайно. – В никакъв случай.

Много бързо той записва нещо и без да ме погледне захапал върха на химикалката, продължава с въпросите.

– Къде висеше Пол?

– Как... да е висял?

– В кои заведения ходеше?

– Чакайте да помисля. – Потропвам с пръсти по бюрото. – "Нюпорт", "При "Хари", "Флейтите", "Индокитай", "При Нел", "Корнел Клуб", нюйоркския яхтклуб. Обичайните места.

Кимбол гледа учудено.

– Яхта ли имаше?

– Не. Просто висеше там.

– А къде е учил?

– Това не го ли знаете? – питам след известна пауза.

– Просто исках да разбера дали вие знаете –  обяснява той, без да ме поглежда.

– Ъъ, в Йейл – казвам бавно. – Нали така?

– Правилно.

– След това в бизнес школата на Колумбийския, ако не  се лъжа.

– А преди това? – пита той.

– Не съм много сигурен... май беше в "Сейнт Пол", но... нали разбирате...

– Не се притеснявайте. Не е чак толкова важно. Просто нямам повече въпроси. Няма и за какво да се захвана, за да продължа нататък.

– Вижте, искам... – тактично се обаждам. – Наистина искам да ви помогна.

– Разбирам.

Отново настъпва дълго мълчание. Той си драсва нещо в бележника, но не изглежда да е важно.

– Друго да ми кажете за Оуен?

Замислям се и обявявам тържествено:

– И двамата бяхме на седем години в шейсет и девета.

Кимбол се усмихва.

– И аз.

Преструвам се на заинтересуван от случая и подпитвам:

– Нямате ли свидетели или отпечатъци от пръсти...

Той ме прекъсва уморено.

– На телефонния му секретар има някакво съобщение, че е  заминал за Лондон.

– А ми може наистина да е там? – подпитвам с надежда.

– Приятелката му не мисли така.

– Но... – запъвам се. – Не го ли е виждал някой в Лондон?

Кимбол поглежда записките си, прелиства една страница и ме поглежда.

– Всъщност да.

– Хм.

– Е, доста трябваше да се поровя, докато проверя това – признава  той. – Някой си Стивън Хюс казва, че го видял там в някакъв ресторант, но при проверката се оказа, че се припознал в някой си Хюбърт Ейнсуърт, та...

– О –  измънквам.

– Спомняте ли си къде бяхте в нощта, когато е изчезнал? –   Той ровичка из тефтерчето си. – Това е станало на двайсет и четвърти юни.

– Уф... не знам. – Замислям се. – Сигурно съм връщал видеокасети.  – Отварям чекмеджето, измъквам бележника си и прелиствайки страниците за декември, съобщавам:

– Имал съм среща с момиче на име Вероника...

Лъжа нагло, това си го измислих в момента.

– Чакайте – прекъсва ме той и объркано поглежда записките си. – Това... не се връзва с моите данни.

– Какво?

Мускулите на краката ми изтръпват.

– Това не съвпада с информацията, която имам – повтаря той.

– Ъъъ – обхваща ме внезапен страх, чак усещам горчивината на аспирина в стомаха си. – Аз... чакайте... каква информация имате?

– Я да видим... – Той разгръща тефтерчето си, намира нещо. Тук пише, че сте били с...

– Чакайте – смея се. – Може и да греша...

По гърба ми потичат струйки пот.

– Добре... – замлъква той. – Кога за последен път бяхте с Пол Оуен?

– Ами... – "Мисли бързо, Бейтмън, иначе лошо ти се пише" – ходихме на един нов мюзикъл... "О, Африка, смела Африка" – преглъщам – ... голям смях падна... Мисля, че вечеряхме в "При Орсо"... не, в "Петалума". Не, в "При Орсо". – Замлъквам. – За последен път го видях... жив пред автомат за пари. Не помня точно кой, но беше някъде около "При Нел".

– А в нощта, когато е изчезнал?

– Не съм много сигурен.

– Може би сте объркали нещо срещите и датите – подхвърля Кимбол и току поглежда в тефтерчето си.

– Как така? – питам. – Къде според вас е бил Пол тази вечер?

– Според бележника му, а това потвърди и секретарката   му, трябвало да вечеря с... Маркъс Халбърстам.

– Е, ѝ?

– Разпитах го.

– Маркъс ли?

– Да. И той отрича категорично – подчертава Кимбол, – макар отначало да не бе толкова сигурен.

– Но все пак е отрекъл?

– Да.

– Маркъс има ли алиби?

Вече следя по-внимателно отговорите му.

– Да.

Мълчание.

– Наистина ли? Убеден ли сте?

– Проверих – някак странно се усмихва той. – Абсолютно чист е.

Мълчание.

– Тогава...

– Ами вие къде бяхте? – смее се той.

Аз също се разсмивам, макар да не зная защо.

– Къде е бил Маркъс? – питам през смях.

Кимбол продължава да се усмихва и ме гледа изпитателно.

– Не е бил с Пол Оуен – казва той загадъчно.

– И с кого е бил тогава?

Все още се хиля, ама главата ми се върти.

Кимбол надниква в тефтерчето си и за пръв път ме поглежда малко враждебно.

– Бил е в "Атлантис" с Крейг Макдърмот, Фредерик Дибъл, Хари Нюмън, Джордж Батнър и... – Кимбол спира миг и ме поглежда – ...и с вас.

В този момент в кабинета си се чудя за колко ли време тук ще се разложи труп. В този момент в кабинета си фантазирам какви ли не неща: че ям ребра в "Ред, Хот енд Блу" във Вашингтон, окръг Колумбия. Дали да не сменя шампоанa? Коя наистина е най-хубавата бира? Не надценяват ли Бил Робинсън като дизайнер? Какво гнило има в Ай Би Ем? Абсолютният лукс. Крехкият мир в Асизи. Електрическа светлина. Концентрация на лукса. На абсолютния лукс. Копелето има същия костюм "Армани" като моя. Дали ще е лесно да му изкарам акъла? Този Кимбол  си нима понятие колко съм безразличен. По нищо не личи в кабинета да има жива душа и въпреки това той си записва нещо. Докато прочетете това изречение докрай, някъде по света излита или се приземява "Боинг". Ще ми се да ударя една студена "Пилзнер Уркуел".

– О,  разбира се – проговарям. – Искахме и Пол да дойде –  кимам, сякаш току-що са ми съобщили нещо. – Но той каза, че имал други ангажименти... Вероятно с Виктория съм вечерял на следващата вечер.

– Вижте, казах ви вече, че само съм нает от Мередит.

Той въздъхва и затваря тефтерчето.

– Знаете ли, че Мередит Пауъл излиза с Брок Томпсън? – питам колебливо.

Той свива рамене и въздъхва.

– Не знам нищо за това. Всичко, което знам, е, че Пол Оуен ѝ дължал огромна сума пари.

– О, така ли?

– Лично аз – продължава той доверително – мисля, че този тип малко е мръднал. Чупил се е от града за известно време. Може би наистина е отишъл в Лондон. Да се  поразсее. Да се отдаде на пиене. Или за нещо друго. Във всеки случай почти съм сигурен, че рано или късно ще се  появи.

Бавно поклащам глава и се опитвам да си придам достатъчно угрижен вид.

– Да сте чували случайно дали не се е занимавал с  окултизъм, дали не е боготворял Сатаната? – пита Kимбол съвсем сериозно.

– Ъъ, какво?

– Този въпрос може да ви се стори необичаен, ала миналия месец в Ню Джързи... не знам дали сте чули за това, но там арестуваха един млад брокер и го обвиниха в убийството  на мексиканско момиче и в извършване на вуду-ритуали с различни части на тялото ѝ...

– Айде бе! – възкликвам.

– Та исках да кажа де... – Той пак се усмихва глуповато. – Чули ли сте за тази история?

– Онова копеле май отричаше да го е извършил? –  Питам и ушите ми пламват.

– Точно така – кимва Кимбол.

– Интересен случай.

– Да, твърдял, че е невинен, но в същото време бил убеден, че е Инка, бог-птица или нещо подобно.

И двамата избухваме в смях.

– Не – казвам накрая, – Пол не се занимаваше с такива неща. Спазваше умерена диета и...

– Да, разбрах вече, и е бил замесен в онази йейлска история – добавя Кимбол уморено.

Следва дълго мълчание, сякаш най-дългото досега.

– Консултирахте ли се с психиатър? – питам.

– Не.

Той поклаща глава като човек, който е мислел да ги направи. Но на кого ли му пука?

– Апартаментът му обран ли е? – питам.

– Не –  отговаря той. – Липсват някои тоалетни принадлежности.  Един костюм. Още някои дрехи и куфар. Това е.

– Подозирате ли, че може да е двойна игра?

– Не мога да твърдя такова нещо. Както ви казах, няма да се изненадам, ако се окаже, че просто се крие някъде.

– Значи отдел "Убийства" на полицията все още не се заел със случая, така ли?

– Още не. Нали ви казах, не сме сигурни в нищо. Но...

Той спира обезкуражен. – Общо взето, никой нищо не е чул и не е видял.

–  Случва се много често май.

– Да, колко странно – съгласява се той и се заглежда унесено през прозореца. – Довчера някой го е имало, ходел  е на работа, жив и здрав, и изведнъж... – Кимбол спира и не довършва изречението.

– Няма го – правя го аз с въздишка.

– Хора просто... изчезват – заключава той.

– Ей така, земята се разтваря и ги поглъща – добавям  натъжено и поглеждам "Ролекс"-а си.

– Мистерия. – Кимбол се протяга със сладка прозявка. – Пълна мистерия.

– Зловеща при това – съгласявам се.

– Направо е безсмислено – въздъхва той.

Мълча известно време, докато измисля какво да кажа.

– Човек трудно може да се справи с безсмислието – заявявам накрая дълбокомислено.

Вече не мисля за нищо. В кабинета цари мълчание. За да го  наруша, му посочвам една книга върху бюрото ми, до бутилката с вода "Сан Пелегрино". "Изкуството на сделката" от Доналд Тръмп.

– Чели  ли сте я? – питам.

– Не – въздъхва той и учтиво се осведомява: – Заслужава ли си?

– Много е добра – уверявам го.

– Вижте – пак тежка въздишка, – вече отнех предостатъчно от времето ви.

Прибира си марлборото.

– И без това след двайсет минути имам делови обед с Клиф Хъкстейбъл в "Четирите сезона" – излъгвам, докато се изправям. – Не мога да не отида.

– "Четирите сезона" не беше ли извън центъра? – Той изглежда загрижен и става. – Няма ли да закъснеете?

– О, не – оплитам се в лъжите си. – Тук наблзо има друг със същото име.

– Така ли? – пита той. – Не знаех.

– Има – повеждам го към вратата, – и е доста добър.

– Вижте – обръща се той с лице към мен, – ако научите нещо...

Вдигам тържествено ръка.

– Абсолютно. Можете да разчитате на мен. Изцяло съм с вас.

– Чудесно – казва той поуспокоен. – Благодаря за времето, което ми отделихте, ъъъ, господин Бейтмън.

Отвеждам го до вратата с подкосени крака, натежали като на астронавт, излизаме навън от кабинета ми и въпреки празнотата и липсата на всякакви чувства все още  усещам, че съм постигнал нещо. Разговаряме още николко минути предимно за ризи и балсами за след бръснене. Разговорът е протекъл без напрежение и това разсейва страховете ми, но когато, усмихнат, той ми подава визитната си картичка и си тръгва, след затварянето на вратата зад  гърба му в ушите ми нахлува звук, подобен на бръмченето на милиарди насекоми или на цвъртенето на килограми бекон, обгръща ме огромна празнота. Щом той напуска сградата (помолих Джийн да предупреди Том от охраната), аз се обаждам на човек, препоръчан от адвоката ми да провери дали се подслушват телефоните ми, глътвам едно хапче ксанакс и вече съм готов за срещата сис моя съветник по храненето в скъпия и модерен ресторант за здравословна кулинария "Кюизин дьо Сой" в Трибека.  И докато седя под препарирания и лакиран делфин, чието тяло, изпънато в дъга, виси над бара, съвсем спокойно разговарям с него за такива неща, като например калоричността и вкусовите достойнства на кифличките, с които закусвам. След два часа, когато се връщам в службата, ми съобщават, че никой от телефоните ми не се подслушва.

По-късно през тази седмица, в петък вечер, срещам Мередит Пауъл с Брок Томпсън в "Ерезе" и въпреки че разговаряме цели десет минути, главно за причините никой от нас да не е в Хамптънс, тя дори не споменава за Пол Оуен, а Брок през цялото време ме гледа зверски. После едва издържам мъчително бавна вечеря с една от приятелките ми – Жанет. Ресторантът е съвсем нов и снобски, сервирането става адски бавно. Порциите са мизерни. Писва   ми и след това не отиваме в "Ем Кей", въпреки че на Жанет много ѝ се танцува. Уморен съм и трябва да си почина. У дома се пльосвам на леглото, налегнали са ме съвсем други мисли и не ми е до чукане, затова тя си отива.Изглеждам видеозаписа на "Шоуто на Пати Уинтърс", което тази сутрин е било посветено на най-добрите ресторанти в  Близкия изток, после вземам безжичния телефон и без желание, просто от скука, набирам номера на Ивлин.

Лято

По-голямата част от лятото прекарах в унес, седнал в кабинета си или в нови ресторанти, у дома пред телевизора или в някое такси, в току-що открити нощни клубове или кинотеатри, в сградата в "Хеле Кичън"... Четири големи самолетни катастрофи имаше това лято, като повечето бяха запечатани на видеолента, сякаш събитията предварително са били планирани, и по телевизията излъчваха за тях безкрайни репортажи. Самолетите се разбиват бавно, следваха безброй снимки от мястото на катастрофата, обгорели железа и трупове, кървища и ридаещи спасители, които събират части от човешки тела. Започнах да използвам мъжкия дезодорант на "Оскар де ла рента", от който получих лек обрив. По киноекраните с голям рекламен шум тръгна филм за някаква говореща буболечка и приходите от него надхвърлиха двеста милиона долара. "Метс" едва кретаха в първенството. Просяците и бездомниците сякаш се умножиха през август и навсякъде по улиците се мотаеха нещастници, стари и слаби. На безброй вечери в нови, модни ресторанти с безброй летни познати и с някои стажанти, които после водех на "Клетниците" и задавах твърде често въпроса: "Гледахте ли "Инструмент за убийство" по НВО?" Всички на масата млъкваха и забиваха погледи в мен. А аз се прокашлях вежливо и виках келнера да направи сметката или да ми донесе било едно сорбе, било бутилка "Сан Пелегрино". После питах стъписаните стажанти: "Не сте?", и ги уверявах: "Страхотен филм, гледайте го на всяка цена." От усилена употреба платинената ми кредитна карта "Американ Експрес" се счупи на две. Това стана на една от тези вечери с двама стажанти в "Неуморен и млад", новия ресторант на Пабло Лестър в самия център на града, но в портфейла си от кожа на газела имах достатъчно пари в брой, за да платя сметката. В "Шоуто на Пати Уинтърс" повтаряха все стари неща. Животът си оставаше бяло платно, клише, сапунена опера. Чувствах се свършен, на ръба на безумието. Нощната ми жажда за кръв се промъкваше и в дните ми и трябваше да изчезна от града. Маската на вменяемостта можеше всеки момент да се смъкне от лицето ми. Трябваше да си почина. Да отида например в Хамптънс.

Предложих на Ивлин да дойде с мен и тя, нали си е навлек, се съгласи.

Къщата, в която отседнахме, бе всъщност на Тим Прайс. Ивлин имаше ключ от нея по неизвестни за мен причини, но бях толкова отнесен, че не желаех да разпитвам за  подробности.

Къщата на Тим в Ийст Хамптън беше на четири етажа, свързани със стълби от никелирана стомана, и отначало ми се стори, че е в стила на архитектурата на Югозапада. Кухнята, с площ около стотина квадратни метра, беше обзаведена възможно най-пестеливо. Край една от стените бе побрано всичко необходимо: две големи фурни, масивен долап, вграден фризер и хладилник с три врати. Остров от кована неръждаема стомана разделяше помещението на три части. В четири от деветте бани имаше картини, нарисувани с маслени бои, а в пет от тях водата течеше от антични оловни кранове, представляващи овнешки глави. Всички умивални, вани и кабинки с душове бяха облицовани с  мрамор, а подовете – покрити с мозайки от ситни мраморни късчета. В ниша на стената над ваната в най-голямата баня имаше вграден телевизор. Нямаше стая без стереоуредба. В къщата имаше девет лампиона "Франк Лойд Райт", четиринайсет стола "Хеферман", две стени с етажерки от пода до тавана, пълни с видеокасети, и още една цяла стена с хиляди компактдискове, подредени в стъклени витрини. От тавана в преддверието висеше полилей "Ерик Шмид", в ъгъла изпъкваше стоманен лос-закачалка от млад дизайнер, чието име не бях чувал. В стаята до кухнята се кипреше кръгла руска маса от деветнайсети век, но без столове. Навсякъде по стените бяха окачени призрачни фотографии от Синди Шърмън. Имаше и помещение за физически упражнения. И още: осем големи килера, пет видеоапарата, маса за хранене "Hoгучи"от орехово дърво и стъкло, холна масичка "Марк Шафър" и факс апарат. Декоративно дърво бе поставено до отоманка в стил "Луи XVI" под прозореца в главната спалня. Над една от мраморните камини висеше картина на Ерик  Фишл. Имаше тенис корт, както и две сауни в павилион край басейна, облицован с черни плочи. Каменни колони стърчаха на най-необичайни места.

Докато бяхме там, наистина се опитах да оправя нещата. С Ивлин карахме велосипеди, тичахме, играехме  тенис. Крояхме планове за пътуване до Южна Франция  или до Шотландия, за автообиколка из Германия и нейните оперни театри, все още съхранили традицията си. Влизахме със сърфове в океана. Говорехме само за романтични неща: за светлините над Ийст Лонг Айлънд или за изгрева на луната в октомврийските вечери над хълмомвете на Вирджиния. Къпехме се заедно в големите мраморни вани. Закусвахме в леглото, сгушени под кашмирени одеяла, след като аз приготвях вносно кафе в кафеварка "Мелиор" и го наливах в чаши "Хермес". Събуждах я сутрин с букет свежи цветя. Пусках бележчици в ръчната ѝ  чантичка "Луи Вуитон", преди да тръгне към Манхатън за ежеседмичния си лицев масаж. Купих ѝ кученце –  малко, черно, китайска порода. Тя го нарече Нутрасуийт и го хранеше с диетични шоколадови сладкиши. Четях на глас дълги пасажи от "Доктор Живаго" и "Сбогом на оръжията" (любимата ми книга от Хемингуей). От градчето вземах под наем видеокасети с филми, които ги нямаше в колекцията на Прайс – предимно комедии от трийсетте години. "Римска ваканция" ни хареса най-много и го гледахме два пъти. Слушахме Франк Синатра, но само парчетата му от петдесетте години, и After midnight на Нат Кит Кол, която Тим имаше на компактдиск. Купувах ѝ скъпо бельо, което тя понякога обличаше.

Сред среднощно къпане чисто голи в океана тичахме обратно в къщата, зъзнещи, увити в огромни хавлии "Ралф Лоран", и си готвехме омлети или юфка със зехтин и гъби; правехме си още суфле от мачкани круши и плодови салати с канела, сьомга на скара с лютив пипер, ябълково и малиново сорбе, зрял фасул, завит в листа от маруля, доматена супа и ризото с цвекло, лимон, аспержи и джоджен, пиехме цитронада, шампанско или добре отлежало "Шато Марго". Но скоро и двамата зарязахме вдигането на тежести и надплуването в басейна, а Ивлин започна да яде само диетичните шоколадови сладкиши, които оставаха от храната на Нутрасуийт, като се оплакваше, че уж качила килограми. Понякога нощем се озовавах па брега, скитах по плажа, изравях малки рачета и ядях пълни шепи пясък. Това ставаше в средата на нощта, когато небето беше толкова ясно, че се виждаше цялата слънчева система, а пясъкът, осветен от нея, изглеждаше като лунен. Веднъж дори домъкнах в къщата изхвърлена на брега риба и преди изгрева на слънцето, докато Ивлин спеше, я опекох в микровълновата фурна, а каквото не можах да изям, дадох на кучето.

С чаша бърбън в ръка или с шампанско, което Ивлин смесваше с касисов сок, се търкалях часове наред по леглото си фантазирах как убивам някого със ски щека "Олсон Рейсър" или пък загледан в античния ветропоказател, закачен над една от камините, се чудех дали с него мога да намушкам човек. След това, независимо дали Ивлин бе при мен, или я нямаше, се вайках на висок глас защо, вместо да идваме тук, не сме си запазили стая в хотела на Дик Jlyдън "Стратфорд Ин". Много скоро Ивлин започна да говори само за минерални бани и козметична хирургия, после нае какъв масажист – подплашен педал, живеещ наблизо с някакъв известен издател, който открито флиртуваше с мен. През последната седмица от престоя ни в Хамптънс Ивлин ходи три пъти до града: веднъж за маникюр, педикюр и лицев масаж; втория път за часа при индивидуалния си треньор; и третия, за да се види с астролога си.

– Пак ли ще пътуваш с хеликоптера? – питах шепнешком.

– А ти какво искаш? "Волво" ли да си взема под наем? – квичеше тя в отговор между две хапки от диетичния шоколадов сладкиш.

Докато нея я нямаше, повръщах – за удоволствие – в амфорите от дялан камък покрай оградата на предния двор или заедно с педераста масажист отивах до градчето, за да  си купя някой бръснач. През нощта слагах на главата на  Ивлин свещник "Джери Кот" от алуминиева жица. Тя винаги бе така упоена от хапчетата халцион, че не усещаше нищо. Отначало ми бе забавно да наблюдавам как свещникът се повдига в ритъм с дишането ѝ, но не след дълго този номер започна да ме натъжава и се отказах от него. Нищо не можеше да ме разсее. Много скоро всичко ми омръзваше: поредният изгрев, съдбите на героите от книгите, любовта им, войната, нещата, които откриват за себе си. Единственото, което очевидно ме глождеше и не ми даваше покой, бе въпросът колко ли пари е натрупал  Тим Прайс, но и очевидността на отговора ставаше досадна. Не изпитвах никакво ясно определено чувство освен алчността и навярно пълното отвращение. Притежавах всички отличителни белези на човешкия род –  плът, кръв, кожа, коса, но обезличаването ми бе станало толкова силно, толкова дълбоко, че нормалната способност за съчувствие бе заличена, бе станала жертва на бавно, целенасочено умъртвяване. Бях просто имитация на действителността, грубо подобие на човешко същество, в чийто мозък работи само едно тъмно ъгълче. Ставаше нещо ужасно и не можех да разбера защо, не можех да се добера до причината. Единственото, което ме успокояваше, бе звукът на кубчетата лед, подрънкващи в чашата с  уиски "Джей енд Би". Накрая удавих кучето на Ивлин, но това не я разстрои; тя дори не забеляза отсъствието му – бях го хвърлил във вградения фризер, увито в един от нейните пуловери от "Бергдорф Гудмън". Трябваше да се махнем от Хамптънс, защото започнах да ставам преди разсъмване и стоях пред леглото ни с кирка в ръка в очакване Ивлин да се събуди. Една сутрин, докато закусвахме, подхвърлих, че е време да се връщаме, и тя веднага се съгласи. В неделя преди деня на труда се прибрахме в Манхатън с хеликоптер.

Момичета

– Честно казано, шареният боб със сьомга и стрита мента беше наистина, ама наистина... – заявява Елизабет, която влиза в хола на апартамента ми, с едно-единствено грациозно движение изхвърля във въздуха кожено-сатенените си обувки "Мод Фризон" и се тръшва на дивана – ...върхът, но Патрик, момчето ми, беше доста скъпичко, а не видях нищо оригинално – злобничко добавя тя.

– Така ли ми се е сторило, или по масите наистина имаше златни рибки? – питам, докато търся в хладилника бутилка бяло совиньон и си разкопчавам тирантите "Брукс Брадърс". – Както и да е, мисля, че беше баровско.

Кристи е седнала на дългата и широка софа, далеч от Елизабет, която се протяга мързеливо.

– Баровско ли казваш? – провиква се тя. – Та там се храни Доналд Тръмп.

Откривам бутилката, оставям я на барплота и преди да потърся тирбушон, я поглеждам ядосано.

– Брей? Това саркастична забележка ли беше?

– Ха познай де – простенва тя толкова силно, че Кристи се сепва.

– Елизабет, къде работиш сега? – питам, докато отварям бутилката "Акация". – Не си ли в пласмента на "Поло"?

Елизабет изведнъж се оживява.

– Не ми трябва да работя, Бейтмън. Ти, господин Уолстрийт, най-добре знаеш какво е да не се налага да работиш.

Тя проверява червилото на устните си в огледалцето  на минипудриера "Гучи". Както може да се очаква, то е изрядно.

Решавам да променя темата.

– Всъщност кой избра това място? – Наливам им вино, а на   себе си "Джей енд Би" с лед и малко вода. – Ресторанта де.

– Карсън. Или пък Робърт. – Елизабет затваря пудриерата си  и се втренчва в Кристи. – Наистина ми се струва, че те познавам отнякъде. Да не си учила в "Далтън"?

Кристи поклаща отрицателно глава. Часът е почти три сутринта. Начупвам таблетка екстази и наблюдавам как се разтваря в една от чашите с вино, която смятам да дам на Елизабет. В "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта обсъждаха как може да се помогне на хора с тегло над триста килограма. Запалвам лампата в кухнята, намирам още две таблетки от препарата в хладилника, загасям светлините.

Елизабет е двайсетгодишно маце. От време на време се снима за реклами на "Джордж Марчано". Произлиза от старо банкерско семейство в щата Вирджиния. Преди това вечеряхме с нейни приятели – Робърт Фарел, двайсет и седем годишен образ, чиято кариера като финансист е доста невзрачна, и Карсън Уитол, с която ходи Робърт. Робърт бе с вълнен костюм "Белвест", памучна риза "Шарве" с френски ръкавели, вратовръзка "Хюго Бос" от копринен креп с абстрактен десен и с тъмни очила "Рей-бан", които не свали през цялата вечеря. Карсън носеше костюм "Ив Сен Лоран Рив Гош" и диамантени обеци "Хари Уинстън". Вечеряхме в "Свободен оборот",новият ресторант на Атбърт Лайъмън в района Флатирън, после лимузината ни откара в "При Нел", където помолих да ме извинят и уверих разлютената Елизабет, че ще се върна скоро. Казах на шофьора да ме откара в квартала на  проститутките, откъдето взех Кристи. Оставих я да ни чака на задната седалка в заключената лимузина пред бара, а аз влязох вътре и продължих да пия с Елизабет, Карсън и Робърт в едно от централните сепарета, празно поради липсата на знаменитости тази вечер, което е лош знак. Накрая към два и половина, когато пияната Карсън се оплакваше от голямата си месечна сметка за цветя, ние с Елизабет се чупихме. Тя бе толкова разстроена от някакви писания в новия брой на W, за които ѝ каза Карсън, че изобщо не се сети да попита какво прави в колата.

Докато пътувахме обратно към "При Нел", Кристи си призна, че все още е уплашена от предишната ни среща и че силно се колебае дали да тръгне с мен тази вечер, но парите, които ѝ предложих, бяха твърде много, за да  ги подмине, а пък ѝ обещах, че няма да е като миналия път. Няколко глътки водка в лимузината и парите, които ѝ дадох като аванс – малко повече от хиляда и шестстотин  долара, изглежда, разсеяха страховете ѝ и я поуспокоиха. Мрачното ѝ настроение ме възбуди, а тя замърка като котенце, щом ѝ подадох парите (шест стотачки, стиснати със сребърна щипка "Хюланс"), но след като я набутах в колата, се оплака, че може да ѝ се наложи хирургична операция след онова, което съм ѝ направил миналия път, или пък адвокат, при което веднага ѝ написах чек за още хиляда долара, без изобщо да се притеснявам, защото знаех, че никога няма да бъде осребрен. Сега у дома оглеждам по-добре Елизабет и установявам, че е доста надарена в гърдите. Надявам се, когато хапчето екстази започне да действа, да ги убедя да правят секс пред мен.

Елизабет разпитва Кристи дали познава някакъв дървеняк на име Спайси и била ли е наскоро в "О Бар". Кристи само поклаща отрицателно глава. Подавам на Елизабет  чашата с бяло вино с разтвореното вътре екстази. Тя се е втренчила в Кристи, сякаш е паднала от Марс, и след малко започва да се прозява.

– Няма значение, и без това "О Бар" вече е западнал.  Там е ужас. Ходих преди време на рожден ден на Малкъм Форбс. Ау, моля ти се, не мога ти опиша що за простотия. Тя гаврътва виното на един дъх и се намръщва. Сядам на един от столовете "Сотсас", изработка от хром и дъбово дърво, и се пресягам да поизправя бутилката с вино в кофата с лед върху масичката за кафе. Елизабет веднага посяга към нея и си налива втора чаша. Преди да донеса бутилката в хола, разтворих в нея още две таблетки екстази. Кристи е потисната, предпазливо отпива от чашата си и се опитва да не гледа в пода. Все още изглежда уплашена и намирайки мълчанието за непоносимо, пита Елизабет къде се е запознала с мен.

– О, не – пак започва да стене Елизабет, сякаш си спомня нещо неприятно. – За пръв път видях Патрик на конните състезания  "Кентъки Дерби" през осемдесет и шеста, не, осемдесет и седма година и... – Тя се обръща към мен. – Тогава ходеше с онова маце Алисън, как беше... Стули?

– Пули, скъпа – поправям я. – Алисън Пули.

– Да, така се казваше – спомня си тя и добавя с неприкрит сарказъм: – Жестоко парче.

– Какво искаш да кажеш? – питам я засегнат. – Наистина си  го биваше момичето.

Елизабет се обръща към Кристи и изтърсва:

– Ако имаш кредитна карта "Американ Експрес", начаса ти прави минет.

Чудя се как ще реагирам, ако сега Кристи погледне Елизабет и смутено каже: "Ние не работим с кредитни карти." За да не стане това, изръмжавам, но приятелски:

– Е, чак пък толкоз, глупости говориш.

– Слушай– обръща се Елизабет към Кристи и хваща ръката ѝ като педераст клюкар, – това момиче работеше в козметичен салон и... – И без да променя тона, я пита: Ами ти какво работиш?

Настъпва продължително мълчание, Кристи се изчервява и изглежда още по-уплашена, налага се да се намеся.

– Тя... ми е братовчедка.

На Елизабет ѝ трябва време, за да проумее това, накрая измънква:

– Ъхъ.

След цяла минута неловко мълчание добавям:

– Тя... е от Франция.

Елизабет ме поглежда недоверчиво, сякаш съм абсолютен перко, но все пак решава да не разнищва повече тази тема и вместо това пита:

– Къде е телефонът? Трябва да се обадя на Харли.

Отивам до кухнята и ѝ донасям безжичния телефон, като по пътя издърпвам антената му. Тя набира номера и докато чака да ѝ се обадят, зяпа Кристи.

– Къде почиваш през лятото? – пита я. – Сигурно в Саутхамптън, а?

Кристи ме поглежда, после се обръща пак към Елизабет и тихо отговаря:

– Не.

– О, не – проплаква Елизабет. – Включил е телефонния секретар.

– Елизабет – посочвам "Ролекс"-а си, – три часът през нощта е.

– Абе това копеле продава дрога – обяснява ми тя нервно. – По това време търсенето е най-голямо.

– Не казвай, че си тук – предупреждавам я.

– Че защо пък да му казвам? – Разстроена, тя гаврътва на екс още една чаша вино и пак прави отвратена гримаса. – Ужасен вкус има това вино. – Поглежда етикет озадачено свива рамене. – Харли? Аз съм. Нуждая се от   твоите услуги. Тълкувай го както искаш. Тук съм у – тя  ме поглежда въпросително.

– Маркъс Халбърстам – прошепвам.

– Кой? – навежда се тя към мен с палава усмивка.

– Map-къс Хал-бър-стам.

– Абе, идиот такъв, кажи ми номера. – Тя ме отпраща с ръка и продължава: – Няма значение, аз съм у Марк Хамърстайн и ще те потърся по-късничко, а ако утре не те видя в "Бар Канал", ще насъскам фризьора си срещу теб. Бон воаяж! Как се затваря това чудо? – пита тя, въпреки че съвсем умело прибира антената и натиска копчето за изключване, след което хвърля апарата на стола "Шрагер", който миналата седмица преместих до стереоуредбата.

– Я виж, как добре се справи – усмихвам ѝ се.

Двайсет минути по-късно Елизабет се гърчи на дивани а аз я увещавам да правят секс с Кристи пред мен. Оформила се уж като случайно предложение, идеята вече напълно е обсебила съзнанието ми и аз съм крайно настойчив. Кристи гледа безстрастно някакво петно върху белия дъбов паркет, което съм пропуснал да забележа, чашата ѝ е почти недокосната.

– Но аз не съм лесбийка – за кой ли път вече протестира Елизабет, ухилена до уши. – Не си падам по момичета.

– Това твърдо "не" ли е? – питам и се взирам ту в нейната чаша, ту в почти изпитата бутилка вино.

– Защо мислиш, че бих се навила на такова нещо?

Под  влиянието на екстазито тя се опитва да флиртува и от въпроса ѝ става ясно, че определено проявява интерес към идеята. Със стъпалото на крака си ме гали по бедрото. От известно време съм се преместил на дивана между двете и масажирам прасеца ѝ.

– Е, нали ходеше за нещо при Сара Лоурънс? – припомням ѝ. – Човек никога не знае.

– Ходя при пичовете на Сара Лоурънс, ако искаш да знаеш –  кикоти се тя и продължава да ме гали с крак, натискайки все песилно.

Усещам, че бедрото ми се загрява.

– Съжалявам – признавам си, – нямам вземане-даване с пичове, които ходят с чорапогащници по улиците.

– Патрик, ти си учил в "Патрик", уф, пардон, в "Харвард"  де, съвсем се отцепих. Няма значение, слушай, а, чакай... –  Тя спира, измънква нещо неразбираемо за странното усещане, което изпитва, затваря и отваря очи, накрая ме пита: – Да ти се намира малко кокаин?

Поглеждам чашата ѝ и виждам, че хапчето екстази е променило  малко цвета на виното. Тя проследява погледа ми и отпива от него, сякаш е някакъв еликсир, който може да поукроти надигащата се възбуда. После унесено отпуска глава назад върху една от възглавниците на дивана.

– Или халцион. Бих взела и един халцион, да.

– На мен пък ми се ще да видя... как вие двете... ще се оправите – подхвърлям невинно. – Какво лошо има в това? Няма  опасност от заразни болести.

– Патрик – разсмива се Елизабет, – хлопа ти дъската.

– Хайде де – увещавам я. – Не ти ли харесва Кристи?

– Нека не изпростяваме – казва тя, но хапчето вече я яде отвътре и виждам, че е възбудена, въпреки че не го желае. – Не съм в настроение за перверзни разговори.

– Не си права – укорявам я. – Мисля, че ще ти хареса.

– Винаги ли прави така? – обръща се тя към Кристи.

И аз поглеждам към нея.

Кристи безучастно свива рамене и разглежда някъкъв  компактдиск, после го оставя на рафта до стереоуредбата.

– Да не искаш да кажеш, че никога не си го правила с жена?

Докато задавам въпроса, плъзвам ръка по черния ѝ чорап нагоре и опипвам крака под него.

– Ама аз не съм лесбийка – упорства тя. – И ако искаш да знаеш, никога не съм го правила с жена.

– Сериозно? – повдигам учудено вежди. – Е, нищо, винаги има първи път...

– Караш ме да се чувствам странно – стене Елизабет и чертите на лицето ѝ се размазват от страст.

– Не е вярно! – възроптавам, смаян.

Елизабет и Кристи са на леглото ми в спалнята, чисто голи, всички лампи в стаята са запалени, а аз седя на стола "Луис Монтони" и ги наблюдавам съвсем отблизо, като от  време на време ги напътствам за позите. В момента Елизабет  е легнала по гръб с широко разтворени крака, между които тиквам главата на Кристи и ѝ казвам да я лиже – не да смуче, а да я лиже като жадно куче – и в същото време да разтрива с пръсти клитора ѝ. После тя вкарва два пръста в разтвореното влажно влагалище и прехвърля  езика си на клитора, а след малко ги изважда, плувнали във вагинален сок, и ги пъхва в устата на Елизабет, която ги изсмуква. Поставям Кристи върху Елизабет и я карам да смуче и хапе едрите ѝ налети цици, които Елизабет сама стиска с ръце, после им казвам да се целунат силно и Елизабет лакомо, като животно, поема в устата си езика, който допреди малко лижеше малката ѝ розова путка, и съвсем необуздано те започват да се обработват взаимно, притискат се една в друга, Елизабет стене високо, увила крака около кръста на Кристи, която така е разтворила своите, че от мястото си виждам много добре влажната ѝ путка и  розовото кръгче на ануса над нея.

Кристи се изправя в седнало положение, обръща се и подава влагалището си към задъханата уста на Елизабет и съвсем като на филм, с животинска страст двете започват да се  лижат и да се чукат с пръсти. Със зачервено лице и изпънати до краен предел вени Елизабет като луда мята главата си между краката на Кристи и след малко разтваря хълбоците ѝ малко по нагоре и започва да гъделичка език ануса ѝ, като ръмжи от удоволствие.

– Точно така – отсъждам с безизразен глас. – Пъхни го в задния двор на тая пачавра.

Докато те карат на пълни обороти, намазвам с вазелин голям, бял изкуствен член, прикачен към колан. Ставам и отделям Кристи от Елизабет, която остава да се гърчи безумно на леглото. Стягам колана около кръста на Кристи, обръщам Елизабет на четири крака и Кристи започва да я чука отзад с изкуствения член, а аз разтривам путката на Кристи, после си играя с клитора ѝ и стигам до ануса, така накиснат и отпуснат от слюнките на Елизабет, че показалецът ми прониква неусетно в него, сфинктерът се отпуска за  миг, после се свива около него. Казвам на Кристи да извади изкуствения член от Елизабет, която слагам да легне по  гръб, а Кристи започва да я чука в позата на мисионера.  Елизабет разтрива с пръсти клитора си и бясно целува Кристи в устата, докато в един момент неволно отхвърля глава назад, стяга краката си около кръста на Кристи, лицето ѝ се изпъва, тя отваря уста с размазано от соковете на Кристи червило и започва да крещи:

– Майчице, празня се, празня се, еби ме, празня се, еби ме, оооо...

Още в началото ги инструктирах да не щадят гласните си струни, когато стигат до оргазъм.

Идва ред на Кристи и Елизабет нетърпеливо закопчава колана на кръста си и започва да я чука с изкуствения член, а аз разтварям хълбоците на Елизабет и гъделичкам ануса ѝ с език. Но много скоро тя ме отблъсва и започва сама да се чука в него с пръсти в неудържим ритъм. После пак Кристи запасва изкуствения и чука Елизабет в ануса. Елизабет разтрива усилено клитора си и блъска бясно задника си в изкуствения член. Настъпва вторият ѝ оргазъм. Измъквам изкуствения от ануса ѝ и я карам да го смуче, преди да го запаша отново и да започне да чука Кристи, която съм сложил да легне по гръб. В това време лижа циците на Кристи и всмуквам силно зърната им, докато станат червени, твърди, и продължавам да ги разтривам с пръст, за да  останат така. Кристи е с велурени ботуши "Хенри Бендъл", стигащи до средата на бедрата ѝ, които я накарах да обуе още преди да започнат.

Побягнала от спалнята, гола, вече изпоцапана с кръв, Елизабет залита, препъва се и пищи неистово. Оргазмът  ми бе продължителен и изтощаващ, и краката ми треперят. Аз също съм гол и крещя след нея:

– Курва гадна, парцал, боклук.

Кръвта се стича по краката ѝ и тя се подхлъзва, опитва се да се изправи, но аз замахвам срещу нея с вече укървавения касапски нож, който държа в дясната си ръка и острието му раздира врата ѝ отзад и прерязва нещо, някакви вени. Тя прави отчаян опит да побегне към вратата. Удрям втори път и кръв плисва чак в хола и опръсква матираните стъкла и полираната дъбова облицовка в кухнята. Тя понечва да се изскубне напред, но вече съм прерязал врата ѝ и бликналата кръв ни ослепява и двамата. Хвърлям се върху нея, за да я довърша, тя се извръща към мен с лице, изкривено от болка и ужас, ръгвам я в стомаха, краката ѝ се подкосяват и тя се свлича на пода. Подхлъзвам се и падам до нея. Намушквам я пет-шест пъти и фонтани кръв пръсват във всички посоки. Надвесвам се над нея, за да вдъхна от аромата на парфюма ѝ. Мускулите ѝ се вдървяват, стават твърди и тя изпада в предсмъртни гърчове. Кръв напира в гърлото ѝ и тя се тръшка, сякаш е вързана, но не е и трябва да я притискам към пода. Тъмночервена кръв изпълва устата ѝ и прилива  отстрани, стича се по бузите, върху брадичката. Спазмите, които разтърсват тялото ѝ, наподобяват епилептичен припадък и аз натискам главата ѝ надолу, като търкам члена си – твърд и омазан с кръв, в давещото се лице, докато застине неподвижна.

В спалнята Кристи лежи на леглото, вързана за краката му, ръцете ѝ са опънати нагоре, а в устата ѝ съм напъхал откъснати страници от "Венити Феър". Автомобилни кабели, включени към акумулаторна батерия, са защипани за двете ѝ гърди и бавно ги превръщат във въглен. Преди това пусках запалени кибритени клечки върху стомаха ѝ, а Елизабет, изпаднала в делириум от свръхдозата екстази, ми помагаше, докато не се прехвърлих на нея. Задъвках зърното на гърдата ѝ и изведнъж подивях, отхапах го и го глътнах. За пръв път забелязвам колко нежно е тялото на Кристи, по-точно – беше. Започвам да мачкам гърдите ѝ с щипци, съскам в лицето ѝ. Тя успява да изплюе хартията и се опитва да ме ухапе по ръката. Когато смъртта приближава, започвам да се смея. Преди да умре, тя се разридава, после очите ѝ се обръщат като в ужасен кошмар.

На сутринта установявам, че по неизвестна причина премазаните ръце на Кристи са се подули като футболни топки и пръстите не могат да се различат от дланта. Вонята от обгорения ѝ труп е убийствена и отварям прозорците, за да проветря стаята. Венецианските щори са изпръскани с мазнини от пръсналите се от електричеството гърди на Кристи. Очите ѝ са широко отворени и безжизнено изцъклени. Устата ѝ е без устни – черна дупка. Черна дупка има и там, където би трябвало да е и влагалището ѝ (макар да не помня да съм действал в тази област), под овъглените ребра се виждат белите ѝ дробове. Онова, което е останало от тялото на Елизабет, е скупчено в ъгъла на хола. Липсват дясната ръка и части от  десния крак. Дланта на лявата ѝ ръка, прерязана в  китката, лежи свита на умивалника в кухнята в малка локвичка кръв. Главата ѝ стои изправена на кухненската маса и окървавеното лице – дори с избодени очи и поставените пред тях тъмни очила "Ален Микли" – изглежда намръщено. Съзерцавам я до преумора, а въпреки  че не съм спал тази нощ и съм напълно изтощен, имам делови обед в един часа в "Одеон" с Джем Дейвис и Алана Бъртън. Срещата е много важна за мен и трябва да помисля дали да я отложа, или не.

Разправия с педал

Есен е, неделя, около четири часа следобед. В "Барни" съм купувам си копчета за ръкавели. Влязох в магазина към два и половина след полузакуска-полуобяд с трупа на Кристи, втурнах се към централния щанд и казах на продавача:

– Трябва ми камшик. Без майтап.

Освен копчетата за ръкавели, купих куфар с двоен цип и найлонова  подплата, старинна стъкленица за хапчета, украсена със сребърни орнаменти, старинна кутия за четка за зъби, четка за зъби и четка за почистване под ноктите с дръжка, наподобяваща черупка на костенурка. Вечерята снощи ли? Беше в "Плисък". Нищо, което си заслужава да се запомни: разводнен коктейл "Белини", втечнена салата от аругула, намусена келнерка. После гледах повторение на едно старо "Шоу на Пати Уинтърс", като мислех, че на тази касета има запис на мъченията и убийството на две момичета от агенция за компаньонки още от миналата пролет. Темата на предаването бе: "Полезни съвети за това как  да направите домашния си любимец кинозвезда."

Точно в  този момент купувам колан (не за себе си), както и три вратовръзки от по девет долара, десет носни кърпи, рокля за четиристотин долара и две пижами "Ралф Лоран". Всичко това изпращам по човек на домашния си адрес, с  изключение на носните кърпи. Тях оставям за бродиране на   монограм и ги адресирам на мое име в "Пи енд Пи". Вече направих нещо като скандал на щанда за дамски обувки, откъдето ме изведе притеснен служител. Отначало усещам само неопределен, безпричинен смут, но после, макар и да не съм сигурен в това, изпитвам чувството, че някой ме следи из магазина.

Може би Луис Карутърс се е появил инкогнито, мисля си. Облечен в копринено яке с щампован на гърба ягуар, с ръкавици от еленова кожа, мека шапка и авиаторски очила, той се спотайва зад една колона, уж разглежда някакви вратовръзки, и ме гледа косо. Навеждам се да подпиша нещо, вероятно сметка, и за миг само присъствието на Луис ме навежда на мисълта, че да свържеш живота си с този град, с Манхатън, с работа като моята, изобщо не е  добра идея. Изведнъж си го представям на някакъв  купон, пие тънко сухо розе, около него, като около примадона, са се скупчили педали, той ту размахва цвете, ту увива около врата си боа от перушина, а пианистът подхваща нещо от "Клетниците" по молба на милия Луис.

– Патрик? Ти ли си това? – дочувам неуверен глас.

Като жесток удар от филм на ужасите, внезапно, без предупреждение наистина се появява Луис Kapутърс, промъква се иззад една колона с подскачащи движения, ако изобщо е възможно да се правят едновременно. Усмихвам се на продавачката и с изкривено лице се отдръпвам по-надалеч от него до витрина с тиранти. Изпитвам неистова нужда от ксанакс, валиум, халцион, фрозфрут,  каквото и да е. Не го поглеждам, просто не мога да го  направя, но усещам, че се приближава до мен. И гласът  му го потвърждава:

– Патрик? ... Здравей?

Затварям очи, покривам лицето си с длан и промърморвам през зъби:

– Не ме карай да го казвам, Луис.

– Патрик? – прави се той на невинно агънце. – Какво имаш предвид?

Злокобно мълчание.

– Патрик... Защо не ме погледнеш в очите?

– Не ме интересуваш, Луис. – Поемам си дъх и за успокоение   поглеждам етикета за цената на един пуловер "Армани" с копчета отпред. – Не виждаш ли? Все един че те няма.

– Патрик, не може ли просто да поговорим? – пита той готов да заплаче. – Патрик... погледни ме.

Отново поемам дълбоко дъх и го изпускам с тежка въздишка.

– Няма за какво да говорим, няма нищо, абсолютно нищо ...

– Не можем да продължаваме така – прекъсва ме той нетрпеливо. – Аз не мога така.

Мърморя си под носа. Отдалечавам се от него. Но той не се  отказва, мъкне се подире ми.

– Както и да е – проговаря той, когато стигаме другия край на магазина, и аз заставам пред дълга закачалка с вратовръзки, уж да ги разгледам, а всъщност пред очите ми е  паднала пелена, – сигурно ще се зарадваш, ако разбереш, че се местя... в друг щат.

Някаква тежест сякаш се повдига от гърба ми, но все още без да го поглеждам, питам:

– Къде?

– О, на съвсем различна работа – отвръща той, забележително успокоен, навярно от това, че съм се поинтересувал. – В Аризона.

– Страхотно – измънквам.

– Не искаш ли да разбереш защо?

– Ни най-малко.

– Заради теб – натъртва той.

– Не говори така! – умолявам го.

– Заради теб – повтаря той.

– Ти не си добре – казвам му.

– Ако не съм добре, то е заради теб – отговаря той доста  нехайно и оглежда ноктите си. – Заради теб не съм добре и няма да се оправя, да знаеш.

– Много натрапчива ти е станала тази мисъл. Ама страшно много – подхвърлям и преминавам към друга закачалка.

– Но аз знам, че изпитваш същите чувства като мен –  следва ме Луис неотлъчно. – И само защото... – той снишава  глас – ...само защото не искаш да признаеш... някои чувства, които изпитваш, не означава, че ги няма у теб.

– За какво намекваш? – изсъсквам му.

– Наясно съм, че се чувстваш също като мен.

Той с драматичен замах смъква очилата си, сякаш да го докаже.

– Направил си... неточен извод – задъхвам се аз. – Явно... си превъртял.

– Защо? – пита той. – Има ли нещо лошо в това, че те  обичам, Патрик?

– Олеле, майко...

– Че те желая? – продължава той. – Че искам да съм с теб? Лошо ли е това, кажи?

Усещам, че ме гледа безпомощно, че е на ръба на емоционалната криза. Нямам отговор на въпросите му и мълча дълго. Накрая му се изрепчвам:

– Как е възможно толкова време да не можеш да прецениш нещата разумно, а?

Вдигам глава от пуловерите и вратовръзките и го поглеждам. В същия миг той се усмихва, зарадван, че с това съм признал неговото присъствие, но усмивката му бързо се сгърчва, в тъмните кътчета на педерасткия му мозък, нещо проблясва и той се разридава. Спокойно приближавам до една колона, за да се скрия зад нея. Той се втурва след мен и грубо ме сграбчва за рамото, завърта ме с лице към него – Луис е скъсал напълно с действителността.

– Махай се! – казвам му.

– За бога, Патрик, защо не ме харесваш? – хленчи той и в този момент пада на пода в краката ми.

– Защото... – оглеждам набързо магазина, за да се уверя, че никой не ни слуша, той протяга ръка към коляното ми, аз я отблъсвам – ...не те намирам за... сексуално привлекателен – прошепвам високо, впил очи в него. – "Аз ли казах това? Не може да бъде" – мърморя си под носа, разтърсвам глава, опитвам се да прогоня нещо от нея, мислите ми стигат до степен на объркване, непоносима за мен. – Моля те, остави ме на мира. – И си тръгвам.

Неспособен да разбере молбата ми, Луис се вкопчва в пеша на копринения ми шлифер "Армани", като все още е на пода, и извиква:

– Моля те, Патрик, моля те, не ме оставяй!

– Я ме чуй – клякам до него и се опитвам да го вдигна  на крака.

Но това го разстройва още повече, виковете му стават по-силни,  преминават в неистов вой и привличат вниманието на човека от охраната на "Барни", застанал до изхода на магазина, който тръгва към нас.

– Видя ли какво направи бе, лайнар? – шептя гневно на Луис. Ставай. Ставай де.

– Всичко наред ли е? – пита ни пазачът, едър чернокож, и ни гледа отгоре.

– Да, благодаря ви – отговарям и се озъбвам на Луис. – Няма проблеми.

– Нееее– пищи Луис, давещ се в ридания.

– Да – повтарям, вдигнал очи към пазача.

– Сигурен ли сте? – пита той.

Усмихвам му се съзаклятнически.

– Само минутка. Оставете ни за малко насаме – обръщам се пак към Луис. – Хайде, Луис. Ставай. Не се излагай. – Вдигам очи към пазача и му кимвам с глава. – Ей сега, минута само.

Той ме поглежда смутено и колебливо тръгва към поста си.

Луис е все още на колене, сграбчвам го за треперещите рамене и спокойно, тихо, но възможно най-заплашително, като на провинено дете, му казвам:

– Чуй ме, Луис, ако не престанеш да цивриш, сантиментален  педал такъв, ще ти прережа пискливото гърло. Слушаш ли ме? – Плясвам го леко няколко пъти по лицето. – По-ясно от това не мога да се изразявам.

– О, убий ме – проплаква той, затворил очи, главата му

се поклаща напред-назад, умопомрачението отново го обзема. – Ако те загубя, не искам да живея. Искам да умра.

Всеки момент може да се лиша от здравия си разум, тук, в "Барни", затова го сграбчвам за яката, извивам я с юмрука си, придърпвам лицето му до моето и му изсъсквам през зъби:

– Чуй какво ще ти кажа, Луис. Слушаш ли ме добре?  Обикновено не предупреждавам, Луис. За-то-ва-бъ-ди-мил-бла-го-да-рен-че-те-пре-ду-преж-да-вам!

Без да е способен изобщо да разсъждава, с наведена от срам глава, сред нечленоразделни гърлени звуци той отговаря нещо, което не мога да чуя. Сграбчвам косата му, втвърдена от пяна (разпознавам аромата на "Кактус", нова марка), обръщам главата му нагоре и се озъбвам право в лицето му.

– Слушай, искаш да умреш, така ли? Добре, Луис, ще го направя. Правил съм го вече. И ще ти разпоря корема от край до край, ще измъкна карантиите ти и ще ти ги напъхам в гадното педерастко гърленце, докато се задавиш с тях.

Но той не ме слуша. Направо не мога да повярвам.

– Моля те, Патрик, моля те. Разбери, всичко съм обмислил. Напускам "Пи енд Пи", ти също можеш да напуснеш и... и... и ще се заселим в Аризона, тогава ще...

– Млъквай, Луис. – Разтърсвам го здравата. – Няма ли да млъкнеш бе?

Изправям се бързо, отупвам дрехите си и когато преценявам, че се е успокоил и мога да си тръгна, той ме сграбчва за десния глезен и увисва на него. Така го влача цели два метра към изхода, накрая съм принуден да го ритна в лицето, за да се освободя. Усмихвам се безпомощно на мъж и жена, минаващи край нас на път към щанда за чорапи. Луис умолително вдига очи към мен, на лявата му буза се заформя малка рана. Мъжът и жената ни отминават.

– Обичам те – проплаква съкрушено той. – Обичам те.

– Убеди ме, Луис – изкрещявам му. – Убеди ме най после. Хайде сега, стани.

Слава богу, на помощ му се притичва служител на магазина, разтревожен от тръшкането му по пода.

След няколко минути, когато вече напълно се е успокоил, двамата стоим вътре в "Барни", точно пред главния вход. В ръката си държи носна кърпичка, стиснал е здраво очи, под лявата му буза набъбва и потъмнява подутина. Изглежда спокоен.

– Разбираш ли, трябва само да имаш куража да погледнеш действителността в очите – съветвам го.

Съвсем изтерзан, той зяпа през въртящите се врати топлия дъжд навън, после с тъжна въздишка се обръща към мен. Аз съм забил поглед в безкрайните редици от вратовръзки, после вдигам очи към тавана.

Убиване на дете в зоопарка

Минават няколко дни. Нощем спя на интервали от по  двайсет минути. Чувствам се лишен от цел, всичко е в тъмни краски, страстта ми да убивам ту излиза на повърхността, ту потъва, появява се, изчезва и лежи полузаспала, докато обядвам кротко в "Алекс отива на къмпинг", където хапнах салата от агнешки салам с раци и зрял фасул поръсен с лимон и оцет. Облечен съм в изтъркани джинси, яке "Армани" и бяла тениска "Ком де гарсон" за сто и четирийсет долара. Обаждам се по телефона у дома, за да проверя кой ме е търсил. Връщам няколко взети под наем видеокасети. Спирам пред един банкомат. Снощи Жанет, ме попита:

– Патрик, защо носиш бръсначи в портфейла си?

В "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта разтоваряха за някакво момче, което се влюбило в кутия сапун.

Неспособен съм да се държа нормално във висшите обществени кръгове и затова се озовавам в зоологическата градина в Сентръл Парк, където се шляя неспокойно насам-натам. Около портала висят търговци на наркотици, а миризмата на конските фъшкии от преминаващите файтони се стеле над главите им. Върховете на небостъргачите и жилищните сгради по Пето авеню, "Тръмп Плаза" и сградата на "Ей Ти енд Ти" обграждат парка, в който се гуши зоологическата градина, и прави още по-неестествено местоположението му. Чернокож кенефчия, който мие с парцал пода на мъжката тоалетна, ме помолва да пусна водата в писоара, след като си свърша работата.

– Пусни си я сам, снежинке – озъбвам му се.

Той понечва да се приближи към мен, но острието на ножа ми го спира. Всички бюра за информация, изглежда, не работят. Някакъв слепец дъвче щрудел. На съседна пейка двама пияни педерасти се утешават взаимно. Наблизо майка кърми бебето си и това събужда нещо ужасно у мен.

Зоопаркът изглежда празен, лишен от живот. Белите мечки са изпоцапани и сякаш упоени. В мръсните води на малко изкуствено езеро плува навъсен крокодил. Тупиците гледат тъжно от стъклените си клетки. Туканите имат клюнове, остри като нож. Глупавите тюлени се гмуркат от скалите в мръсночерна вода и лаят като полудели. Пазачите ги хранят с мъртви риби. Около басейна им се събира тълпа, предимно възрастни, някои – с деца. Отпред метална  табелка предупреждава: МОНЕТИТЕ МОГАТ ДА УБИВАТ. АКО БЪДАТ ПОГЪЛНАТИ, ТЕ ЗАСЯДАТ В СТОМАХА НА ЖИВОТНИТЕ И ПРЕДИЗВИКВАТ  ЯЗВИ, ИНФЕКЦИИ И СМЪРТ. НЕ ХВЪРЛЯЙТЕ МОНЕТИ  В БАСЕЙНА! А какво правя аз? Хвърлям цяла шепа дребни монети в басейна, когато никой от пазачите не гледа насам. Не че мразя тюлените. Не ми харесва как хората се забавляват с тях. Очите на белия бухал са също като моите, особено когато ги разтвори по-широко. И  докато стоя там и се взирам в него над рамките на тъмните си очила, между мен и птицата преминава нещо неизказано – някакво необичайно напрежение, опасен натиск, който предизвиква, подклажда и спомага за бързото осъществяване на онова, което ще последва.

В тъмното помещение, обитавано от пингвините, е хладно за разлика от влажния въздух навън. Пингвините в аквариума се плъзгат мързеливо под водата покрай стъклените стени, пред които се е събрала тълпа посетители. Пингвините върху камъните, извън водата, изглеждат потиснати, уморени и отегчени, непрекъснато се прозяват и само от време на време някой се протяга. Фалшиви пингвински  звуци, вероятно магнетофонен запис, огласят помещението, някой е надул до краен предел озвучителната  уредба, защото има много хора. Пингвините са готини. Дори забелязвам един, който много прилича на Крейг Магдърмот.

Детенце, което едва ли има и пет години, дояжда шоколадчето си. Майката му казва да хвърли опаковки и продължава разговора си с друга жена, която държи за ръка дете на приблизително същата възраст. Всичките гледат мръсносинята вода в аквариума на пингвините. Първото дете тръгва към тъмния ъгъл на отсрещния край на  помещението, където стои кофата за боклук, зад която съм се  спотаил. То се изправя на пръсти и внимателно пуска опаковката вътре. Прошепвам му нещо. Детето ме забелязва и замръзва на място, далеч от тълпата, леко уплашено и запленено. Издържам на погледа му.

– Искаш ли... сладкишче? – питам го и бръквам в джоба си.

То кимва с малката си главица нагоре, после надолу,  бавно, но преди да може да отговори, вбесен от собствената си непредпазливост, измъквам ножа си и го наръгвам мигновено в гърлото.

Стъписано, момченцето полита назад и опира гръб на кофата за боклук, издава гъгнещи звуци като бебе, но не може да изпищи или да извика заради кръвта, която започва да блика от раната в гърлото му. Въпреки че ми се ще да видя как умира това дете, бутвам го на земята зад кофата за боклук с нехаен вид се смесвам с тълпата в помещението, докосвам по рамото едно красиво момиченце и с усмивка му посочвам един пингвин, който се готви за скок във водата. Ако човек се вгледа по внимателно, ще види ритащите детски крачета зад кофата. Наблюдавам майка му, която след малко забелязва отсъствието на сина си и започва да оглежда навалицата. Отново докосвам рамото на онова момиченце, а то ми се усмихва и ми се извинява, но така и не схващам за какво.  Когато най-после майката го забелязва, тя не изпищява, защото вижда само крачката му, и решава, че детето просто на шега се е скрило от нея. Изглежда успокоена, че го е забелязала, и докато приближава кофата за боклук,го гълчи нежно:

– Хайде, миличък, на криеница ли ще си играем пък сега?

Но от мястото, където съм застанал, зад момиченцето, което се оказва чуждоземче, виждам много добре как майчиното лице побелява от страх. Тя мята чантата си на рамо, отмества кофата и вижда окървавеното лице на детето, което не може дори да отвори очи от заслепилата го кръв, стиснало гърлото си, подритващо вече едва-едва. Майката издава звук, който не мога да опиша – някакъв вой,който преминава в писък.

Когато се хвърля на пода до тялото, само няколко души се обръщат, а аз изведнъж се развиквам с топло съчувствие в гласа:

– Аз съм лекар, пазете се, аз съм лекар.

Падам на колене до майката, още преди да се е събрала любопитната тълпа, откъсвам ръцете ѝ от детето, което е легнало по гръб и се бори да си поеме дъх, а кръвта изтича равномерно от гърлото и напоява ризката му "Поло". Докато придържам главата му, като внимавам да не се изцапам с кръв, съвсем бегло през главата ми минава мисълта, че ако  някой още сега позвъни където трябва или наблизо наистина имаше лекар, момченцето щеше да има добри шансове  да оживее. Но вместо това аз държа безсмислено главата му, а майката – еврейска трътлеста повлекана, направила жалък опит да се поиздокара с джинси и пуловер на цветя, само пищи:

– Направете нещо, направете нещо!

Загледани в умиращото дете, и двамата не обръщаме внимание на хаоса, който започва около нас, хора се щурат насам-натам и крещят високо.

Макар отначало да съм напълно удовлетворен от действията си, внезапно ме обзема трагично отчаяние при мисълта колко нелепо е и колко безболезнено може да бъде отнет животът на едно дете. Това същество пред мен, малко, сгърчено и окървавено, няма всъщност никакво минало и на практика нищо не е изгубило. Колко по-лошо е (и по-приятно) да отнемеш живота на някого, който току-що е взел зрелостния си изпит, предстои му да създаде семейство, да има приятели, кариера, чиято смърт ще разстрои много повече хора с неограничени възможности за скърбене, отколкото безсмислената смърт на това все още неразвито дете. Изведнъж непреодолимо ми се приисква да намушкам и майката на детето, която е изпаднала в истерия, но само я шамаросвам грубо през  лицето и ѝ изкрещявам да се успокои. Никой не ме поглежда с неодобрение заради това. Смътно осъзнавам, че в помещението става по-светло, отваря се някаква врата,  появяват се служители на зоопарка, пазач, някой от туристите  снима с фотоапарат, пингвините пищят зад нас и се  блъскат подплашени в стъклената стена на аквариума. Някакъв полицай ме отстранява, макар да му се представих  и на него като лекар. Някой изнася детето навън, слагат го на тревата и свалят ризката му. Момченцето отваря уста и умира. Налага се да обуздават майката.

Чувствам се празен, сякаш ме няма тук, дори пристигането на полицаите не ме плаши и не си тръгвам, а стоя с тълпата пред къщата на пингвините, с десетките други, които след известно време се разотиват един по един. Накрая и аз поемам по Пето авеню, изненадан, че толкова малко кръв е изцапала якето ми, и спирам на ъгъла с Петдесет и шеста улица пред сергия с шоколади, купувам си един с аромат на кокосов орех. Представям си постепенно разширяваща се дупка в слънцето и неизвестно защо това премахва напрежението, което ме връхлетя, когато за пръв  път видях очите на белия бухал, и което се появи отново, след като изнесоха момчето от къщата на пингвините, а аз си тръгнах незаловен, с оплескани от кръв ръце.

Момичета

От около месец се появявам в службата от дъжд на вятър. Единственото, което ми се иска да правя, струва ми се, е да работя върху мускулите си, предимно да вдигам тежести, и да си запазвам маси в ресторанти, в които вече съм бил, а след това да отменям резервациите. Апартаментът ми вони на развалени плодове, но всъщност миризмата идва   от месото, което изстъргах от главата на Кристи и поставих  в стъклена купа "Марко" на полица до антрето. Самата глава, покрита с мозъчна каша, куха и с извадени очи, лежи в ъгъла на хола под пианото и смятам да я използвам за фенер на празника Вси светии. Заради вонята решавам да използвам апартамента на Пол Оуен за малката веселба, която съм планирал за довечера. Поисках жилището да бъде проверено за подслушвателни устройства и останах разочарован, защото не бе открито нито едно. Някой, с когото се свързах чрез адвоката си, ми съобщи, че Доналд Кимбол, частният детектив, разбрал отнякъде, че Оуен наистина бил в Лондон. Забелязали го два пъти във фоайето на хотел "Кларидж", по веднъж при шивач на Савил Роу и в новооткрит моден ресторант в Челси. Преди две вечери Кимбол отлетя за там, което означава, че вече никой не наблюдава апартамента, и ключовете, които откраднах от Оуен, все още вършат работа, та следобед отнесох там инструментите – бормашина, бутилка с киселина,пистолета за забиване на пирони, ножове и запалка"Бик". Наемам две компаньонки от престижна частна агенция, чиито услуги досега не съм ползвал. Плащам със златната кредитна карта "Американ Експрес" на Оуен, която, предполагам, не е под наблюдение, защото сега всички смятат, че той е в Лондон. Но платинената я държат под око. По ирония на съдбата (според мен) "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта бе за полезните съвети на принцеса Даяна към онези, които искат да бъдат красиви.

Полунощ е. Разговорът, който водя с двете момичета – много млади, русокоси мацета с големи цици, е кратък, тъй като едва успявам да удържам обърканата си природа.

– Та ти живееш в истински палат, господинчо – заключава едната от тях, на име Тори, впечатлена от смешно подреденото жилище на Оуен. – Това си е истински палат.

– Чак пък толкова – отвръщам, подразнен.

Докато забърквам питиетата от добре заредения бар-шкаф на Оуен, споменавам, че работя в "Пиърс енд Пиърс" на Уолстрийт. Това тях не ги интересува. Отново дочувам гласа на някоя от двете, която пита дали това не  е магазин за обувки. Тифани пък разглежда списания  отпреди три месеца, седнала на тапицирания с черна кожа диван под ивицата фалшива волска кожа. Изглежда, смутена, сякаш не разбира нещо. "Моли се, кучко, само се моли", мисля си и трябва да си призная, че е адски възбуждащо да подтикваш тези момичета да се унижават пред теб за дребни пари. Наливам им още по едно питие и споменавам между другото, че съм учил в "Харвард".

– Знаете ли какво е това? – питам след известна пауза. И направо съм шокиран, когато Тори отговаря:

– Запознах се служебно с един човек, който ми каза, че е учил там.

– Клиент ли беше? – любопитствам.

– А, не – стресва се тя. – да кажем, че беше познат по работа.

– Да не е бил сутеньор? – подпитвам пак и се случва най-ужасното.

– Е, нека си бъде познат по работа. – Тя спира, за да отпие от чашата си. – Каза ми, че е учил в "Харвард", обаче... аз не му повярвах. – Поглежда към Тифани, после към мен. Единодушното ни мълчание я насърчава да разказва и тя продължава с нелогично насечени изречения.

– Имаше той една маймунка. И понякога се налагаше да я гледам... в неговия апартамент. Пусках си телевизори и зяпах по цял ден, щото нямаше к'во да правя, докато онзи пич го нямаше вкъщи... и докато уж пазех маймунката. Но нещо ѝ  имаше... на тая маймуна. Искаше да гледа само...

Тя млъква с озадачен израз на лицето, несигурна дали да каже всичко, дали аз и другата курва сме достойни да бъдем посветени в тази тайна. Подготвям се за нещо сензационно,  шокиращо.

– Искаше да гледа само... – тя въздъхва и някак бързо забърборва: – "Шоуто на Опра Уинфри". Нищо друго не признаваше. Онзи пич го беше записал на куп касети само заради маймуната – тя ме поглежда умолително, сякаш си е загубила  ума тук, в жилището на Оуен, и аз трябва да ѝ го потърся – и беше изрязал рекламите. Абе опитвам се веднъж да сменя канала... да спра касетата... за да си гледам някой сериал или нещо друго... но – тя допива чашата си, обръщайки нагоре очи, явно притеснена от тъпия  си разказ, но продължава смело – пустата му маймуна започна да пищи и не млъкна, докато на екрана не се появи Опра. – Преглъща, прочиства гърлото си, изглежда готова  да се разплаче, ала не го прави. – И знаете ли, щом се опитвах да превключа на друг канал, гадната маймуна се нахвърляше да ме драска...

Тя млъква, явно свършила разказа си, обгръща се с ръце, трепереща, напразно прави опит да се сгрее.

Мълчание. Арктическо, ледено, пълно мълчание. И осветлението  над главите ни е студено. Изправен, поглеждам Тори, после и другото момиче – Тифани, на която май ѝ се придрайфа.

Накрая измънквам нещо, като едва намирам подходящите думи и се запъвам:

– Ъъ, не ми пука... дали сте водили... ммм, приличен живот... или не.

Започва сексът – здрава работа. След като обръсвам путката на Тори, тя ляга на леглото на Пол, разтваря крака и започвам да я обработвам с пръсти и с език, като от време на време обръщам внимание и на ануса ѝ. Тифани лапва члена ми; езикът ѝ, горещ и влажен, танцува бясно по главичката и ме възбужда до краен предел, наричам я "мръсна курветина", "пачавра". Докато чукам едната с  презерватив, а другата смуче ташаците ми, гледам ситопечатната картина над леглото и си мисля за локви, за гейзери кръв. От време на време в стаята става много тихо , чува се само жвакащият звук от члена ми, плъзгащ се навътре-навън, навътре-навън във влагалището на едно от момичетата. С Тифани на смени лижем обезкосмената путка и ануса на Тори. Двете едновременно се изпразват с викове и стенания, сплетени в поза шейсет и девет. Щом се овлажняват добре между краката, изваждам големия изкуствен член и им го давам да си поиграят с него. Тори разтваря крака и започва да разтрива клитора си, докато Тифани я чука с огромния, мазен член. Тори подканва Тифани да ускори темпото, докато накрая, останала без дъх, се изпразва повторно.

Отново ги поставям в поза шейсет и девет, за да продължат да се лижат и смучат, но това вече не ме възбужда. Мисля само за кръв, за това как ще изглежда кръвта им, и въпреки че Тори много добре знае как се работи с език, отблъсвам я от путката на Тифани и започвам да лижи и хапя мекото, розово, влажно месо между краката. Тори разтваря ануса си и сяда върху лицето на Тифани, като сама разтрива клитора си. Тифани гладно се нахвърля на путката ѝ, блестяща от капчиците влага по нея, а Тори хваща с две ръце големите ѝ твърди цици и ги стиска здраво. Захапвам по-силно Тифани, впивам зъби в путката ѝ и тя започва да се дърпа.

– Отпусни се – опитвам да я успокоя.

Тя скимти, опитва се да се измъкне, накрая изпиши ва силно, когато зъбите ми разкъсват плътта ѝ. Тори си мисли, че Тифани се изпразва, и притиска путката си още повече върху устата ѝ, заглушавайки писъците. Но когато вдигам глава към Тори с окървавено лице, с месо и косми, стърчащи от устата ми, а от разкъсаната путка на Тифани струи кръв върху леглото, забелязвам как ужасът внезапно я сковава. Ослепявам ги и двете с киселина и ги фрасвам по веднъж с дръжката на пистолета за забиване на пирони –  достатъчно, за да изгубят съзнание.

Тори се свестява, вързана по гръб, провесена през ръба на  леглото, с окървавено лице, тъй като преди това изрязах устните ѝ с ножица за пирони. Тифани е овързана с шест чифта тиранти на Пол в другия край на леглото и стене от страх, напълно вцепенена от ужаса на реалността. Искам тя да наблюдава какво ще се случи на Тори и начинът, по който е вързана, прави това неизбежно. Както обикновено, за да разбера по-добре тези момичета, заснемам смъртта им с видеокамера. За Тори и Тифани използвам суперминиатюрната "Минокс LX" с девет и половини милиметрова лента, тринайсетмилиметров обектив, автоматична настройка на блендата и вграден филтър за неутрализиране на негатива. Поставена е на триножник. На портативния СD -плейър на лавицата над леглото съм пуснал компактдиск на "Травелинг Уилбърис", за да заглушава крясъците.

– Започвам да дера Тори жива, правя разрези с готварски нож и откъсвам парчета месо от краката и стомаха ѝ докато тя напразно пищи, умолявайки ме да я пощадя, и според мен добре разбира, че наказанието ѝ ще бъде относително леко в сравнение с онова, което съм намислил за другата. Поръсвам отново лицето ѝ с киселина и се опитвам да отрежа пръстите ѝ с ножицата за пирони. После изливам киселина върху стомаха и гениталиите ѝ, но и това не я приближава бързо към смъртта, та започвам да я ръгам с ножа в гърлото, докато той среща някаква твърда кост и се счупва. Накрая пред вцепенените очи на Тифани отрязвам напълно главата – потоци кръв рукват към стените, пръски стигат чак до тавана – и я вдигам във въздуха като награда. Хващам члена си, морав от превъзбуда, свалям главата на Тори пред него, пъхвам го в окървавената ѝ уста и започвам да я чукам, докато се изпразня мощно в нея. След това ерекцията ми не спада, членът ми толкова твърд, че мога да се разхождам из изпоцапаната с кръв стая с главата на него, топла и безтегловна, без да я придържам c ръка. Известно време това ме забавлява, но трябва да си почина, затова изхлузвам главата на Тори от члена си и я слагам в гардероба на Пол от дъбово и тиково дърво. Гол, цял оплескан с кръв, сядам на един стол, отварям си бира "Корона" и включвам телевизора на Оуен.

По-късно, тоест сега, казвам на Тифани:

– Ще те пусна, шшшт...

Погалвам нежно лицето ѝ, мазно от сълзи и от киселината, и ми става криво, че тя за миг поглежда с надежда, преди да забележи запалената кибритена клечка в ръката ми. Кибрита задигнах от бара на "При Палио", където пихме с Робърт Фаръл и Робърт Прехтър миналия петък. Доближавам я до очите ѝ, които тя инстинктивно затваря, опърлям миглите и веждите ѝ. Накрая вземам запалка "Бик", разтварям насила очите ѝ с пръстите си и ги горя с пламъка, докато очните ябълки се пръснат. Тя все още е в съзнание, обръщам я по лице, разтварям хълбоците ѝ и с пистолета за пирони набивам изкуствения член надълбоко в ануса ѝ. Обръщам я по гръб, страхът е сломил всичките ѝ сили. Изрязвам цялата плът около устата ѝ и с най- дебелата бургия на бормашината започвам да разширявам тази дупка, а тялото ѝ се тресе в опит да противодейства.  Когато решавам, че дупката е достатъчно широка, зейнала като червено-черен тунел от скашкан език и избити зъби, напъхвам ръката си дълбоко в гърлото, чак до китката – през цялото време главата ѝ подскача бясно, но не може да хапе, защото бормашината е изстъргала зъбите ѝ до корените във венците, – напипвам жилите, придърпвам ги с пръст, докато ги хвана здраво, и рязко ги дръпвам напън през отворената уста. Гърлото ѝ потъва навътре, скрива се, кожата се сцепва, но пуска много малко кръв. Повече то от вътрешностите, включително гръклянът, увисват навън през устата и цялото ѝ тяло се гърчи като паднала по гръб хлебарка, разкъсвано от спазми. Разтопените очи се стичат по лицето и се смесват със сълзите и киселината. Без да губя време, изключвам осветлението и в тъмнината, още преди да е издъхнала, разкъсвам стомаха ѝ с голи ръце. Не мога да кажа какво правя с тях, но чувам жвакащи звуци, а дланите ми са топли и напоени с нещо.

И като последица от това – никакъв страх, никакъв смут.  Няма защо да се помайвам още тук, имам доста неща да свърша днес: да връщам видеокасети, да тренирам в спортния клуб, обещах на Жанет да я заведа на новия британски мюзикъл на Бродуей, трябва да запазя някъде маса за вечеря. Каквото е останало от двете тела е в ранния стадий на смъртта. Част от тялото на Тифани – мисля, че е нейното, макар да ми е трудно да ги различа – е потънала навътре и ребрата, повечето счупени на две, са изскочили през стомаха ѝ, горните са пробили гърдите ѝ. Една глава е закована с пирони за стената, пръсти се въргалят навсякъде, няколко са подредени в полукръг около компактдиска. Едното от телата, това на пода, е изхвърлило изпражнения, а по него личат следи от зъбите ми там, където съм го хапал яростно. Топвам ръката си в кръвта на единия от разпраните стомаси и с пръст изписвам на стената: ПАК СЪМ ТУК, а отдолу надрасквам зловеща рисунка...

Плъх

В средата на октомври ми доставят следните неща: радиоприемник "Pioneer VSX 9300 S", който има интегрирана система за очистване на звука "Dolby Prologie", дистанционно управление с инфрачервени лъчи и с възможност за 154 програмирани функции, 125 вата мощност на предните говорители и по 30 вата на задните; касетен дек "Akai GX 950 В", който е в комплект ръчно управление на диапазона на звуковите честоти, индикатор "Dolby" за равнището на записа, вграден калибриран тон-генератор и програма за редактиране, позволяваща маркиране на начален и краен звук, и изтриването на музикалния интервал между тях само с натискане на копчето. Една от трите глави на машината е за почистване  на лентата при прослушване или запис, което намалява страничните влияния. Очистването на шумовете става със система "Dolby НХ-Pro". Всички команди на лицевия панел се задействат с лъчево устройство за дистанционно управление; мултикомпактдиск "Сони MDP 700", който работи и с аудио, и с видеодискове – от седем и половина сантиметрови цифрови аудиосингли, до трийсетсантиметрови видеодискове. Машината е с бавнооборотен, многоскоростен аудио-видео лазер, система от два двигателя, която осигурява равномерно въртене на диска и автоматично устройство за предпазване на диска от повреда. Автоматична музикална сензорна система позволява подбор измежду деветдесет и девет писти, а устройството за автоматично търсене може да провери до седемдесет и девет кадъра от всеки видеодиск. Устройството за дистанционно управление е с десет копчета и с възможност за запаметяване на команди. Машината е с два позлатени жака – вход и изход, – гарантиращи превъзходна връзка с усилвател или с видеоапарат; високочувствителен касетен дек DX-5000, производство на НЕК, комбиниращ цифрови специални ефекти с прекрасно хайфи с четириглаво VHS-видеоустройство, което има възможност за програмирано записване на осем предавания в рамките на двайсет и един дни от задаването на програмата. Видеото е с декодер и със 140 свързани кабелни телевизионни канала. Като добавка – устройство за дистанционно управление с петдесет функции и с възможност да орязва автоматично телевизионните реклами; осеммилиметрова видеокамера "Сони CCD V-200", с устройство за набиране на текст върху записа, копче за редакторски функции, което позволява разтеглен във времето запис, например заснемане на разлагащо се тяло на интервали през петнайсет секунди или на отровено куче, умиращо в гърчове. Вграденото аудиоустройство е стерео с възможност за запис и прослушване, подвижните лещи имат  минимално осветление четири лукса и шест различни скорости на блендата;  нов телевизионен монитор с шейсет и седем сантиметров екран, модел СХ-2788 на "Тошиба" с вграден декодер, видеофилтър, програмируемо търсене на канали, суперкабел за свързване с видео VHS, седем вата мощност на канал  и допълнителни десет вата за по-ниски честоти, плюс холографна озвучителна система "Carver Sonic", коятопроизвежда уникален триизмерен звуков стереоефект; CD-плейър "Pioneer LD-ST" и мулти-CD-плейър "Сони MDP 700" с цифрови ефекти и универсално програмиращо устройство за дистанционно управление (единият за спалнята, другият за хола), с възможност за работа с всички възможни формати аудио- и видеолазерни дискове и с две гнезда. Плейърът "Pioneer" просвирва диска и от двете страни последователно с пауза от само няколко секунди,  необходими за обръщането му, така че не е необходимо ръчно да се сменя или обръща дискът. Апаратът е с лъчево устройство за дистанционно управление и програмируема памет. Мулти-CD-плейърът "Yamaha CDV 1600" работи c дискове от всякакви формати, с електронна памет и лъчево дистанционно управление; двойка моноблокови усилватели "Threshold", които струват почти петнайсет хиляди долара. А в понеделник ми доставят за спалнята шкаф от светъл дъб, в който да  сложа новите телевизори. Във вторник пристига софа,  ръчно направена и тапицирана с памучна дамаски,с бронзови крака и орнаменти в италиански стил от осемнайсти  век, с мраморни подлакътници и каса от боядисано дърво. В същия ден ми докарват и ново легло (тапицерия от бял памучен плат, бежова рамка с инкрустации от месинг) с табла над главата. В сряда ми доставят нова репродукция  на Франк Стела за банята и ново кресло "Superdeluxe", тапицирано с черна кожа. Картината на Оника, която съм обявил за продажба, се заменя от нова – огромен портрет на графичен изравнител, изработен с хром и пастел.

С пичовете от магазина "Саунд Шоп" на Парк авеню, които ми доставиха нещата, разговарям за един телевизор с висока разделителна способност, който все още не са  получили, когато иззвънява единият от новите червени безжични телефони на "AT & T". Давам им бакшиш и вземам слушалката. Обажда се адвокатът ми Роналд. Докато го слушам, изпращам хамалите. После му отговарям:

– Сметката е триста долара, Роналд. Пихме само кафе.

Следва дълга пауза, през която чувам странен плисък в банята. Приближавам предпазливо с телефона в ръка, докато разговарям с Роналд.

– Ами да... Чакай... Ама аз... Ама ние пихме само еспресо. Тогава надниквам в банята.

Изправен на тоалетната чиния, седи огромен мокър плъх, който вероятно е излязъл оттам. Седнал на ръба ни чинията, той се изтръсква от водата и безшумно скача на пода. Гризачът е огромен и с подхлъзвания по плочките на пода се измъква през другата врата на банята към кухнята,  където, не знам защо, съм оставил на пода торба с остатъци от пица от "Льо Мадри" до кофата за боклук върху вчерашен "Ню Йорк Таймс". Привлечен от миризмата, плъхът захапва торбата и започва неистово да клати и върти главата си досущ като куче, опитвайки се да докопа парчето пица с козе сирене. И пищи от глад. Нагълтал съм се с доста хапчета халцион, та появата му не ме безпокои толкова, колкото, предполагам, би трябвало.

За да хвана плъха, купувам голям капан за мишки от магазин за сечива и инструменти на Амстердам. Решавам също  да прекарам нощта в апартамента на семейството ни в хотел "Карлайл". У дома имам само една филийка сирене "Бри" в хладилника. Плъхът е доста голям, затова я оставям цялата внимателно в капана заедно с един сушен домат. Но когато се връщам на сутринта, виждам, че големината му го е спасила и капанът не го е убил. Лежи си вътре затиснат, пищи и удря с опашката си, която е гадна, мазна, прозрачно розова, дълга колкото молив и двойно по-дебела. При всеки неин удар по белия паркет се чува тъпо шляпване. С кофа за боклук, която търся цял проклет час, затискам раненото животно при измъкването му от капана. Вкарвам плъха в кофата, той е уплашен, пищи и съска срещу мен, оголва острите си жълти зъби. Пускам го в една кутия от шапка, купена от "Бергдорф Гудмън", но той почти пробива с нокти картона, за да се измъкне.

Тогава го изсипвам в мивката и я затискам отгоре с дебела дъска и с куп неизползвани готварски книги. Той дращи и търси изход, докато седя в кухнята и обмислям начини за измъчване на момичета с него (и както може да се очаква, в главата ми гъмжи от идеи), накрая си правя списък на вариантите без участието на плъха, които включват разрязване и изпразване на двете гърди и увиване на бодлива тел около главите им.

Още една нощ

C Макдърмот трябва да вечеряме днес в "1500", а той ми се обажда в шест и половина, четирийсет минути преди часа, за който е запазил маса (нямало други свободни места, освен за шест и десет и за девет, когато всъщност затварят ресторанта – там сервират калифорнийска кухня, та работното време е внесено от този любвеобилен щат), и въпреки че в момента си мия зъбите и всичките ми безжични телефони са около умивалника в банята, още на  второто позвъняване уцелвам този, на който ме търси. Дотук съм облякъл черен панталон "Армани", бяла риза "Армани" и вратовръзка "Армани" в червено и черно. Макдърмот ме уведомява, че Хамлин искал да дойде с нас. Гладен съм. Мълча няколко секунди.

– И какво от това? – питам, докато затягам вратовръзката си. – Всичко е окей.

– Как какво от това? – въздъхва Макдърмот. – На Хамлин не му се ходи в "1500".

– Че защо? – Затварям крана на чешмата.

– Бил там снощи.

– Добре де, Макдърмот, какво искаш да ми кажеш с това?

– Че ще ходим другаде.

– Къде? – питам боязливо.

– Хамлин предлага в "Алекс отива на къмпинг".

– Задръж малко, че си лъскам зъбите. – След като се нажабурквам добре с антикорозионната паста в устата и проверявам прическата си в огледалото, изплювам пастата в умивалника. – Налагам вето. Не става. Аз пък бях там миналата седмица.

– Знам. Нали и аз бях – напомня ми Макдърмот. – Освен това е прекалено евтино. Кажи тогава къде.

– Хамлин нямаше ли предвид някое друго място в резерва? – ръмжа наежен.

– Ъъ, не.

– Обади му се пак и се разберете! – нареждам му, докато излизам от банята. – Забутал съм някъде справочника си "Загат" и не мога да го открия.

– Да оставя ли отворена линията, или да те набера отново? – пита той.

– Набери ме отново бе, пич!

И двамата затваряме. Минават няколко минути. Телефонът звъни. Не го пускам на секретаря за проверка. Знам, че е Макдърмот.

– Е? – питам.

– Хамлин няма идея за резервен вариант. Освен това иска да покани Луис Карутърс, а аз пък искам да съм наясно дали това означава, че ще се довлече и Кортни.

– Луис не може да дойде! – заявявам.

– Защо не?

– Така, не може! Защо иска да го кани?

Следва кратка пауза.

– Задръж така – казва Макдърмот. – На другия телефон е. Ще го попитам.

– Кой? – Шаш и паника. – Луис ли?

– Хамлин.

Докато държа слушалката до ухото си и чакам, отивам в кухнята и изваждам от хладилника бутилка "Перие". Търся чаша, когато чувам изщракване.

– Слушай – казвам на Макдърмот, когато се включва отново, –  не искам да виждам Луис, нито пък Кортни, така че гледай да ги разубедиш. Използвай чара си. Доколкото го имаш.

– Хамлин трябва да вечеря с клиент от Тексас и...

– Чакай, това няма нищо общо с Луис – прекъсвам го. – Хамлин да си извежда сам оня педераст.

– Хамлин иска Карутърс да дойде, защото трябвало да се заеме със случая с "Панасоник", а Карутърс знае много повече за него, затова държи и оня да е там – обяснява Макдърмот.

Мълча известно време, докато схвана каква е работата.

– Ако Луис дойде, ще го пречукам. Кълна се в бога, ще го пречукам. Като куче.

– Браво бе, Бейтмън – угрижено мърмори Макдърмот. – Голям хуманист се извъди. Пък и умник.

– Ами! Само... – започвам ядосан. – Само съм... по- чувствителен.

– Аз пък искам да знам, ако дойде Карутърс, ще бъде ли и Кортни с него? – чуди се Макдърмот.

– Кажи на Хамлин да покани, ох, не знам... Кажи му да си вечеря с тексасеца сам... – Изведнъж нещо ми прищраква в главата. – Я чакай. Означава ли това, че Хамлин ни кани и нас? Че ще ни плати сметката де, нали е делова вечеря?

– Знаеш ли, понякога си много схватлив, Бейтмън – хвали ме Макдърмот. – Друг път...

– Мама му стара, какви га говоря? – питам се гласно. – Делова вечеря можем да си направим и двамата с теб. Да го духат! Не отивам никъде! Край. Няма да излизам.

– Дори и ако Луис не дойде? – пита той.

– Дори и тогава.

– Че защо бе? Нали имаме резервацияв "1500"?

– Трябва да гледам " Козби Шоу".

– Ама че си загубеняк, запиши си го бе.

– Чакай – сещам се за нещо друго, – мислиш ли, че Хамлин ще има... ъъъ, дрога в себе си, може би за... тексасеца?

– Какво мисли мозъкът Бейтмън по въпроса? – прави се той на майтапчия.

– Хмм. Мисля, мисля...

След малко Макдърмот започва да припява:

– Тик-так, тик-так... Нищо не става. Разбира се, че Хамлин ще носи нещо.

– Я се обади на Хамлин... Набери го по другия телефон, за да мога и аз да говоря с него. – Поглеждам часовника си. – Побързай. Може би ще успеем да го убедим ди дойде в"1500".

– Окей – казва Макдърмот. – Чакай така!

Чувам четири прещраквания и гласа на Хамлин.

– Ей, Бейтмън, акрилени чорапи вървят ли с официален костюм? – опитва той да се пошегува, но хич не ми е до смях.

Тегля му една майна наум, но затварям очи и му отговарям напълно сериозно:

– Не съвсем, Хамлин. Прекалено са спортни. Не се връзват с официалното облекло. Можеш да ги носиш с всекидневни костюми. А сега казвай какво ще правим.

–  Бейтмън, благодаря ти.

– За Луис и дума не може да става – заявявам му. – А ти си добре дошъл.

– Няма проблеми. Тексасецът и без това няма да се яви.

– Защо?

– Абе нали знаеш, различни стилове. "Ади сички да идим в "Сий Бий Джий Бийс", щото там имало джиджи-биджи." Такива ми ти работи – обяснява Хамлин. – Тексасецът остава за понеделник. Взе ми се здравето, докато си пренаглася претоварената програма. Болен баща. Горски пожар. Извинение.

– Как стоят тогава работите с Луис? – питам подозрително.

– Днес той ще вечеря с тексасеца, което ми спестява куп неприятности. Аз ще се видя с него в понеделник в "Смит енд Воленски". Така че всичко е окей – заключава той, доволен от себе си.

– Чакай – включва се Макдърмот. – Означава ли това, че Кортни няма да дойде?

– Слушайте, вече сме изгубили или всеки момент ще изгубим резервацията в "1500" – предупреждавам ги. – Ти си бил снощи там, Хамлин, как беше?

– Ами горе-долу приемливо карпачо. Сорбетата не са лоши. Но дайте да идем другаде, а после да потърсим, ъъъ, съвършеното тяло. Господа, готови ли сте?

– Не е лошо – отговарям, учуден, че на Хамлин може да му дойде такава идея. – Но какво ще каже Синди за това?

– Синди е на някаква благотворителна изгъзица в "Плаза", нещо...

– В "Тръмп Плаза" ли? – прекъсвам го и най-после успявам да отворя бутилката "Перие".

– Да бе, там. За някакви дървета. Ще събират пари за някакви дървета ли, за храсти ли, не разбрах точно. Направо ме разби, като ми каза.

– Добре де, тогава къде? – пита Макдърмот.

– Кой ще отмени резервацията в "1500"? – любопитствам.

– Ти – отвръща Макдърмот.

– О, Макдърмот – изпъшквам. – Това си е твое задължение.

– Чакайте – обажда се Хамлин. – Дайте първо да решим къде да идем.

– Мнозинство! – намесва се парламентьорът Макдърмот.

– Абсолютно съм против да е някъде извън Горен Уест или Горен Ийст Сайд – заявявам твърдо.

– "При Белини"? – предлага Хамлин.

– Не. Там не можем да пушим пури – отговаряме едновременно с Магдърмот.

– Отпада – отбелязва Хамлин.

"Гандаго" е следващото му предложение.

– Може, може – мърморя си. – Там похапва Тръмп.

– "Бар Зевс" – подхвърля някой от тях.

– Дайте бързо да запазим маса – отвръща другият.

– Чакайте – възпирам го. – Мисля.

– Бейтмън... –  предупреждава ме Хамлин

– Премислям идеята – успокоявам го.

– Бейтмън, осъзнай се...

– Чакай де. Остави ме поне минутка да помисля спокойно.

– Уф, писнаха ми вашите претенции – оплаква се Макдърмот.

– Абе защо не зарежем тая работа. Вместо това да вземем да натупаме някои японци, а после да потърсим нещо за изчукване – предлага Хамлин.

– И това не е лоша идея – подкрепям го. – Жестока комбинация.

– А ти какво искаш да правиш, Бейтмън? – пита Макдърмот.

Замислен върху този въпрос, отнесен на хиляди мили от тук, му отговарям:

– Ще ми се...

– Да? ... – тръпнат и двамата в очакване.

– Ще ми се... да пръсна някоя женска физиономия с голяма, тежка тухла.

– Освен това – изпъшква Хамлин нетърпеливо.

– Окей, съгласен съм – казвам накрая. – "Бар Зевс".

– Сигурен ли си? Така ли се разбираме? "Бар Зевс"? – обобщава Хамлин с надежда.

– Пичове, вече съм напълно изтощен, за да се занимавам с това – признава си Макдърмот. – "Бар Зевс", добре,стига да е окончателно.

– Спокойно бе – казва Хамлин. – Аз ще се обадя да запазя маса.

Той се изключва и ни оставя с Макдърмот да чакаме на слушалките. Минава доста време, преди някой от нас да проговори.

– Абе, знаеш ли – обаждам се, – сигурно няма да ни се отвори парашутът за там.

– Тогава да опитаме в "Ем Кей", а? На тексасеца може да му хареса.

– Абе, Макдърмот, нали тексасецът няма да идва – напомням му.

– И без това не мога да отида в "Ем Кей" – изтърсва той, без да обясни защо.

– Не искам и да чувам за там. Чакаме още две минути да се обади Хамлин.

– Айде бе, какво направи този човек? – питам се на глас и в този момент прещракване ми показва, че някой ме търси по същата линия. Макдърмот също го чува и пита:

– Ще се обадиш ли?

– Чудя се.

Второ прещракване. Простенвам c досада и казвам на Макдърмот да не се изключва. Обажда се Жанет. По гласа ѝ личи, че е уморена и тъжна. Не ми се прехвърля на другата линия, затова я питам какво е правила снощи.

– След като трябваше да се срещнем ли? – пита тя укорително.

– Ъъ, да – отговарям след известно колебание.

– Завършихме в "Палейдиъм", който беше абсолютно празен. Пускаха хората безплатно – въздъхва тя. Видяхме четирима-петима души, не повече.

– Познати ли?

– Не... вътре... в клуба.

Тя нарочно разчленява думите, за да разбера колко е разстроена.

– Съжалявам – казвам накрая. – Трябваше... да върна едни видеокасети... – Тя мълчи многозначително. – Знаеш  ли, щях да дойда, но...

– Не желая да говорим за това – прекъсва ме тя.  – Какво ще правиш довечера?

Мълча и се чудя какво да ѝ отговоря, накрая признавам.

– "Бар Зевс" в девет. С Макдърмот. И Хамлин. Искаш ли да се видим там?

– Не знам – въздъхва тя и без следа от плахост ме пита: – А ти искаш ли да дойда?

– Трябва ли винаги да си толкова патетична? – отговарям ѝ с въпрос.

Тя ми затваря телефона. Прехвърлям се на другата линия.

– Бетмън, Бейтмън, Бейтмън, Бейтмън – мърмори Хамлин.

– Тук съм бе. Стига си опявал.

– Още ли ще се помайваме? – пита Магдърмот. Хайде, стига вече.

– Реших да ида на голф – осведомявам ги. – Отдавна не съм похващал стик.

– Заеби тоя голф, Бейтмън – съветва ме Хамлин.  – Имаме запазена маса за девет в "Кактус"...

– И една резервация, която трябваше да отменим, ъъъ, я да видя... преди двайсет минути – напомня ни Макдърмот.

– Мамка му, Крейг! Отмени ги и двете сега – изпъшквам уморено.

– Ууу, не мога да понасям голф – обажда се Хамлин.

– Ти ги отмени – смее се Макдърмот.

– На чие име са? – питам съвсем сериозно.

След кратко мълчание Макдърмот отговаря тихичко:  –Карутърс.

С  Хамлин избухваме в смях.

– Наистина ли? – питам.

– Не можахме да се уредим за "Бар Зевс" – обяснява Хамлин. – Затова в "Кактус".

– Страхотно ще е – казвам съвсем обезсърчен. – Надявам се.

– Я се стегни – смее се Хамлин.

Нов сигнал ми показва, че пак ме търсят отвън на същата линия, и преди да съм решил дали да се обадя, или не, Хамлин решава въпроса вместо мен.

– Слушайте, пичове, ако не ви се ходи в "Кактус"...

– Чакай, търсят ме – прекъсвам го, – не се изключвайте.

Жанет рони крокодилски сълзи.

– На какво не си способен ти? – хленчи тя. – Кажи ми, има ли нещо, на което да не си способен?

– Жанет, сладурано – успокоявам я. – Чуй ме, моля те. В десет часа ще сме в "Бар Зевс". Това устройва ли те?

–  Патрик, моля те. Устройва ме. Искам само да поговорим...

– Добре де, в девет, в десет, когато кажеш. Трябва да изключа. Хамлин и Макдърмот ме чакат на другата линии.

– Окей – подсмърча тя, посъвзела се. – Ще се видим там. Наистина съжа...

Превключвам линиите. Оттатък чака само Макдърмот.

– Къде е Хамлин?

– Откачи се. Щял да ни чака в девет.

– Чудесно – промърморвам. Май се навих

– Кой беше?

– Жанет.

Чувам леко изщракване, после още едно.

– На твоя ли беше или на моя? – пита Макдърмот.

– Мисля, че е твоят.

– Задръж, не изключвай.

Чакам и кръстосвам нетърпеливо кухнята на дължина. Макдърмот пак се включва.

– Ван Патън е. Включвам го към нашата линия.

Четири прещраквания и...

– Ей, Бейтмън – провиква се Ван Патън. – Къде си бе, пич?

– Моите почитания, господин Манхатън.

– Абе я кажи как трябва да се носи пояс на кръста?

– Днес ти си третият, който ми задава този въпрос, затова внимавай! – предупреждавам го аз.

Двамата започват да спорят дали Ван Патън може да стигне до девет часа в "Кактус". Преставам да слушам гласовете им и насочвам вниманието си към плъха, който купих (все още пазя онзи, който изскочи от тоалетната). В новата  си стъклена клетка плъхът повдига онова, което е останало  от напоеното му с киселина тяло, за да достигне съда за вода, който тази сутрин напълних с отровена "Евиан". Тази сцена ми се струва твърде жалка, а може би недостатъчно жалка. Не мога да реша. Изщракване за ново обаждане ме изважда от унеса, в който съм изпаднал, и казвам на Ван Патън и на Макдърмот да изчакат на линията.

Превключвам, изчаквам малко и обявявам:

– Говорите с дома на Патрик Бейтмън. Моля, оставен съобщението си след...

– О, за бога, Патрик, кога ще пораснеш? – протестира Ивлин. – Престани с тези детинщини. Не мога да разбери защо го правиш. Наистина ли мислиш, че така печелиш нещо?

– Как? – питам невинно. – Като се защитавам ли?

– Като ме тормозиш – цупи се тя.

– Скъпа – казвам ѝ.

– Да?

– Ти не знаеш що е това тормоз. Не знаеш за какво говориш. Изобщо си нямаш понятие.

– Моля те, смени темата! Минало-заминало. Кажи сега какви са ти плановете за довечера. Мислех си евентуално за вечеря в "Ти Ди Кей" около девет, а, какво ще кажеш?

– Ще вечерям сам в "Харвард Клуб".

– О, я не ме будалкай! – възмущава се Ивлин. – Знам, че ще вечеряш в "Кактус" с Хамлин и с Макдърмот.

– Откъде разбра? – питам, без да се притеснявам, че ме хваща в лъжа. – Освен това не сме в "Кактус", а в "Бар Зевс"

– Току-що говорих със Синди.

– Мислех, че Синди ще ходи на някаква благотворителни вечеря за дървета, храсти и други подобни боклуци.

– О, не, не. Това е идната седмица. Искаш ли да отидем?

– Изчакай така.

– Превключвам на линията с Крейг и с Ван Патън.

– Бейтмън? – пита Ван Патън. – Какво става бе, мамка му?

– Откъде знае Синди, че ще вечеряме в "Кактус"?

–  Сигурно Хамлин ѝ е казал – гадае Макдърмот. – Не знам. Защо?

– Защото сега и Ивлин знае.

– Кога Волфганг Пък ще открие ресторант в този шибан град?  – пита ни Ван Патън.

– Абе Ван Патън на третата дузина бири ли е, или още се бори с първата? – Въпросът ми е към Макдърмот.

– Това, което всъщност питаш, Патрик, е да изключим ли жените, или не. Правилно ли съм разбрал?

– Едно нещо може много бързо да бъде превърнато в нищо – предупреждавам. – Това е, което имам да кажа.

– Дали да поканиш Ивлин, нали това искаш да знаеш?

– Не. Не бива.

– Ей, ама аз исках да взема с мен Елизабет – вметва Ван Патън боязливо (уж боязливо де).

– Не! – отсичам. – Никакви жени!

– Че какво ѝ е на Елизабет? – пита Ван Патън.

– Да, какво ѝ е? – повтаря Макдърмот.

– Ами такова – идиотка е. Не, много е интелигентна. Не мога да кажа точно. Не я кани.

Ван Патън помълчава и констатира:

– Усещам, че работата отива към провал.

– Добре, щом Елизабет не става, какво ще кажете за  Силвия Джоузефс? – предлага Макдърмот.

– О, неее, много е дърта за чукане – протестира Ван Патън.

– Как бе? – възмущава се Макдърмот. – На двайсет и  три е.

– Двайсет и осем – поправям го.

– Айде бе? – угрижено пита Макдърмот след кратко  мълчание.

– Честен кръст.

– Майко мила! – е единственото, което може да каже Макдърмот.

– Лелеее, забравих – плясвам се по челото. – Поканих Жанет.

– А, виж, това маце можем да го поканим – похотливо отбелязва Ван Патън.

– Защо такова готино гадже като Жанет се мъкне с теб, а, Бейтмън? – интересува се Макдърмот. – Защо изобщо се е захванала с теб?

– Обличам я в кашмир. Много кашмир – промърморвам. – Ей, трябва да ѝ се обадя да не идва.

– А не забравяш ли и нещо друго? – подхвърля Макдърмот.

– Какво бе? – замислям се дълбоко.

– Ивлин дали все още чака на другата линия?

– Ама че съм пън – извиквам. – Чакайте така.

– Защо ли изобщо се занимавам с вас? – чуди се Макдърмот.

– Доведи Ивлин – провиква се Ван Патън. – Нея също си я бива! Да дойде в "Бар Зевс" в девет и половина.

– Добре, добре – отвръщам, преди да превключа на другата линия.

– Изобщо не съм очарована, Патрик – жалва ми се Ивлин.

– Какво ще кажеш да се видим в девет и половина в "Бар Зевс"? – предлагам ѝ.

– Може ли да доведа Сташ и Вандън? – пита тя кротко.

– Онази с татуировката ли?

– Не – въздъхва Ивлин. – Няма татуировка.

– Не става.

– Но, Патрик – примолва се тя.

– Слушай, късмет имаш, че изобщо си поканена, така че...

Следва мълчание, през което не чувствам никакво неудобство.

– Хайде, ще се видим там – приключвам. – Съжалявам.

– Добре – отвръща тя смирено. – Девет и половина?

Превключвам линиите и прекъсвам Ван Патън и Макдърмот по средата на обсъждане на въпроса дали син костюм е равностоен заместител на тъмносин блейзер.

– Ало? Млъквайте! Ще ми отделите ли малко внимание?

– Да, да, да – въздъхва Ван Патън отегчено.

– Ще се обадя на Синди да убеди Ивлин да не вечеря с нас –  обявявам.

– Че защо изобщо си я канил бе? – пита един от тях.

–  Майтапихме се, идиот такъв – добавя другият.

– Ъъ, уместен въпрос – признавам. – Ммм, чакайте така.

Набирам номера на Синди, който откривам в електронното си тефтерче. Тя вдига слушалката, след като проверява кой се обажда.

– Здравей, Патрик.

– Синди, ще ми направиш ли една услуга?

– Хамлин няма да вечеря с вас – заявява тя. – Опта се да ви се обади, но телефоните ви дават непрекъснато заето. Нямате ли сигнализатор за повикване?

– Естествено, че имаме. За какви ни смяташ? За варвари ли?

– Хамлин няма да дойде – повтаря тя троснато.

– Какво ще прави? Да не си смазва макарите?

– Излиза с мен, господин Бейтмън.

– Ами какво стана с твоите, ъъъ, бенефисни храсталаци?

– Хамлин се е объркал.

– Тиквичке... – казвам.

– Какво?

– Тиквичке, избрала си за гадже пълен мухльо.

– Благодаря, Патрик. Много си мил.

– Тиквичке – предупреждавам я, – ходиш с най-големия дървеняк в Ню Йорк.

– Няма смисъл да ми го казваш, аз си го знам – прозява се тя.

– Тиквичке, хванала си се с един клатикурчо.

– Знаеш ли, че Хамлин има шест телевизора и седем видеоапарата?

– Използва ли машината за гребане, която му уредих?

– Не я е докоснал.

– Кажи ми сега, тиквичке, не е ли клатикурчо?

– Престани да ми викаш "тиквичке" – сърди се тя.

– Слушай, Синди, ако беше чела повече или... – Млъквам, не особено уверен в това, което искам да кажа. – Виж какво, ще се случи ли нещо тази вечер? Нещо не толкова... шумно.

– Какво искаш, Патрик? – въздъхва тя.

– Искам само мир, любов, приятелство, разбиране – изреждам с безизразен глас.

– Какво искаш? – повтаря тя.

– Защо двамата не дойдете с нас?

– Имаме други планове.

– Да, но Хамлин запази проклетата маса! – извиквам  разярен.

– Ами тогава вие се възползвайте от нея.

– Защо не дойдете и вие? – питам сладострастно. – Защо  ще се излагаш с тъпия клатикурчо в "При Хуанита" или където и да е другаде?

– Мисля, че закъснявам за вечеря. Извини ме пред пичовете.

– Ама ние отиваме в "Кактус", а не в "Бар Зевс" – млъквам объркан. – Не, не, в "Кактус".

– Там ли ще ходите наистина? – пита тя.

– Защо?

– Ами и първолаците знаят, че това заведение отдавна не е модно.

– Но резервацията ни я натресе твоят Хамлин! – изкрещявам.

– Там ли е запазил маса?

Става ѝ забавно.

– Преди сто години!

– Слушай, трябва да се дооблека.

– Пука ми жилетката!

– Е, не се стягай чак толкова де! – съветва ме тя и затваря.

Пак превключвам линиите.

– Бейтмън, знам, че може да ти прозвучи абсурдно – уведомява ме Макдърмот, – ама работата става ялова.

– Не съм навит за "Мексиканеца" – заявява Ван Патън.

– Чакайте бе, какъв "Мексиканец"? – обаждам се. – Не говорехме ли за "Бар Зевс"? Или съвсем съм превъртял?

– Не си бе, кретен такъв – успокоява ме Макдърмот. – Не можахме да се уредим в "Бар Зевс". Затова сме в"Кактус". В девет.

– Ама не ми се ходи в "Мексиканеца" – опява Ван Патън.

– Но ти запази маса там, нали? – заяжда го Макдърмот.

– И на мен не ми се ходи там – добавям. – Защо точно в "Мексиканеца"?

– Абе то не е мексиканският "Мексиканец" – обяснява Макдърмот. – Сега е напълно подновен, пак си има южняшка кухня. Горе-долу същата работа. Чакайте така. Търсят ме.

Той изключва, на линията оставаме двамата с Ван Патън.

– Бейтмън – признава си той, – еуфорията ми бързо се   изпарява.

– За какво говориш?

Всъщност се чудя къде определих среща на Жанет и  Ивлин.

– Дай да променим мястото – предлага ми той.

– Къде?

– В "1969" – изкушава ме той. – Мммм? Какво ще кажеш.

– Там бих отишъл с удоволствие – признавам си.

– Какво да правим? – пита той.

– Обади се веднага да запазиш маса. Незабавно.

– Окей. За колко души? Трима? Петима?

– Петима-шестима.

– Добре, чакай.

Тъкмо се изключва, и се включва Макдърмот.

– Къде е Ван Патън? – пита той.

– Отиде човекът да пусне една вода – отвръщам му.

– Защо не искаш да ходиш в "Кактус"?

– Защото ме е обхванал екзистенциален страх – пързалям го.

– И смяташ това за достатъчна причина? – чуди се той – за мен не е.

– Ало? – включва се отново Ван Патън. – Бейтмън?

– Е? – питам го. – И Макдърмот се появи.

– Показаха ни среден пръст, Хосе.

– Да им го начукам отзад!

– Какво става бе? – пита Макдърмот.

– Е, пичове, ще ядем ли мексикански специалитети, или не? – интересува се Ван Патън.

– Аз съм почти навит – признава си Макдърмот.

– Бейтмън? – пита ме Ван Патън.

– Допи ми се бира, но предпочитам да не е мексиканска.

– Мамка му – ругае Макдърмот. – Пак ме търсят. Чашите.

Изключва се. Ако не се лъжа, часът е вече осем и половина.

Минава около час. Ние все още обсъждаме. Отменихме резервацията в "Кактус" и сигурно вече са я дали на друг. В объркването си се обадих да отменя резервация в "Бар Зевс", каквато всъщност не сме правили. Жанет е излязла и не мога да я открия в дома ѝ. На всичкото отгоре не се сещам къде тупнах среща на Ивлин. Ван Патън, който междувременно вече гаврътна две водки "Абсолют", ме подпитва за детектива Кимбол, за какво сме разговаряли с него. Единственото, което се сещам, е, че сме си бъбрили как хората ей така пропадат в цепнатини и изчезват.

– Ти приказва ли с него? – питам го.

– Да, да.

– Каза ли ти какво е станало с Оуен?

– Ами изчезнал. Ей така. Пфу, и го няма. – Чувам, че отваря хладилника. – Някакъв инцидент или нещо такова. Никой нищо не знае. Властите също са в неведение.

– Да – промърморвам. – Много съм притеснен от това.

– Абе, Оуен беше малко... не знам.

Чувам как си отваря бира.

– Какво друго му каза?

– А, нищо особено – въздъхва той. – Че носи жълти и кафяви вратовръзки. Че обядва в "21". Че всъщност не е арбитражьор, както разправяше Тимбъл, а оператор на сливания. Такива неща.

– Друго каза ли му?

– Чакай да си помисля. А, че не носи тиранти. Само колани. Че се е отказал от кокаина. Че е бираджия. И ти ги шиеш тия работи, Бейтмън.

– Той беше кретен. А сега е в Лондон.

– Мамка му! Компетентността май не е на мода –  възмущава се той.

Включва се Макдърмот:

– Окей. Та значи къде отиваме?

– Колко е часът? – пита Ван Патън.

– Девет и половина – отговаряме му в хор.

– Чакай бе, какво стана с "1969"? – питам Ван Патън.

– Какво да стане? – чуди се Макдърмот.

– Ами не си спомням.

– Абе нали ти казах, не приемат резервации – напомня ми Ван Патън.

– Можем ли да се върнем в "1500"? – питам.

– Вече е затворен! – изкрещява Макдърмот. – Кухнята не работи, ресторантът е затворен. Край. Трябва да ходим в "Кактус"

Мълчание.

– Ало? Ало? Тук ли сте бе, пичове?

– Да, и си носим топките.

Разсмивам се.

– Много ви е смешно, ама... – предупреждава ни Макдърмот.

– О, така ли? Какво ще ни направиш? – дразня го.

– Пичове, просто се изнервям, когато не можем да си  запазим маса преди, ъъъ, полунощ.

– Сигурен ли си за "1500"? – питам го. – Не ми се вярва толкова рано да пускат кепенците.

– О, не, те вас ще чакат! – изкрещява Макдърмот. – Забравете за там! Защо ли, ще попитате? Ами защото вече е затворено. Затова. Защото не приемат повече резервации. Схващате ли, или още трябва да ви повтарям?

– Добре де, не се впрягай толкова – успокоява го Ван Патън. – Ще отидем в "Кактус" и... толкова.

– Имаме запазена маса там отпреди десет, не, отпреди петнайсет минути – обявява Макдърмот.

– Да, ама мисля, че я отказах – обаждам се и глътвам още един ксанакс.

– Аз я ангажирах отново – признава си Макдърмот.

– Без тебе сме за никъде – хваля го.

– В десет съм там – твърди Макдърмот.

– Като мина през автомата за пари, някъде за петнайсетина минути ще стигна – добавя Ван Патън бавно, сякаш изчислява минутите.

– Някой от вас сеща ли се, че Жанет и Ивлин ще ни търсят в "Бар Зевс", където ни показаха среден пръст? Май сте забравили, а? – питам ги.

– Ама "Бар Зевс" е затворен, а на всичкото отгоре отменихме там резервация, която не бяхме правили – припомня ми Макдърмот и едва сдържа гнева си.

– Да, ама май казах на Жанет и на Ивлин да идат там.

Изтъръпвам, ужасен от това, което може да се случи.

След известно мълчание Макдърмот ме предупреждава:

– Абе ти май си търсиш белята?

– А, търсят ме – извиквам. – Е, сега вече се усрахме. Колко е часът? Ужас, търсят ме.

– Сигурно е някоя от двете – радостно възкликва Ван Патън.

– Изчакайте – смутолевям.

– Късмет – пожелава ми Ван Патън, преди да изключа.

– Ало? – опипвам почвата. – Свързахте се с дома на...

– Аз съм! – изкрещява Ивлин, шумът почти я заглушава.

– О, здрасти – отговарям нехайно. – Какво става?

– Ще ти кажа аз какво става. Защо си още у дома?

– Откъде се обаждаш? – питам добронамерено.

– От "Кактус" – изсъсква тя.

– Какво правиш там?

– Каза ми че ще се срещнем тук, това правя. Пазя ти проклетата маса.

– О, страшно съжалявам. Забравих да ти кажа.

– Какво забрави да ми кажеш?

– Че няма... – преглъщам тежко и затварям очи – да ходим там.

– Добре, а коя, по дяволите, е Жанет?

– O, сигурно се забавлявате двечките – избягвам въпроса ѝ.

– Не, не се забавляваме.

– Защо? – питам. – Скоро... и ние ще дойдем.

– Защото всичко това ми се струва... не знам... някак нередно! – вика тя.

– Слушай, ще ти звънна след малко.

Приготвям се уж да запиша номера на телефона.

– Няма да можеш – отбелязва тя нервно и глухо.

– Защо? Стачката на телефонистите свърши – опитвам се да се пошегувам.

– Защото зад мен е Жанет и чака да освободя телефона за да се обади – обяснява ми Ивлин.

Мълча доста време.

– Патрик?

– Ивлин, не се притеснявай. Тръгвам незабавно. След малко всички ще сме там. Обещавам.

– Божичко...

Превключвам линиите.

– Пичове, пичове, насирация! До гуша съм в лайната. И вие май също. Как ще се оправям, не ми е ясно – избърборвам, обзет от паника.

– Какво е станало? – пита някой от двамата.

– Жанет и Ивлин са в "Кактус".

– А така! – съкрушено казва Ван Патън.

– Нали знаете, пичове, не че не мога да си вкарам свирката  повторно в нечия путка, обаче...

– Всички знаем за твоята свирка, Бейтмън – прекъсва ме Макдърмот. – Стига си се хвалил.

– Какво се опитва да ни каже той? Че му е голяма патката ли? – Ван Патън пита Крейг.

– Абе не съм много сигурен – отвръща му Макдърмот. – Това ли се опитваш да ни кажеш, Бейтмън?

Замислям се, преди да отговоря.

– Е... не е точно това – започвам колебливо.

Някой пак звъни.

– Добре де, колкото за пред хората, ще се правя, че ти завиждам – опитва се да остроумничи Макдърмот. – Сега къде? Лелеее, колко е часът бе?

– Вече няма значение. Мозъкът ми се размекна. Толкова съм гладен, че се тъпча с овесени ядки от една  кутия. Някой пак ме търси по телефона.

– Може би все пак ще се уредим с малко дрога.

– Звънни на Хамлин.

– Стига бе! Няма кенеф в тоя град, от който да не излезеш с грамче в джоба. Така че не се притеснявай.

Някой да е чул за сделката на "Бел Саут" с безжичните телефони?

"Шоуто на Пати Уинтърс" утре е със Спъдс Макензи.

Момиче

В сряда вечер довеждам още едно момиче, с което се  запознах в "Ем Кей" и което смятам да изтезавам и заснема с видеокамерата. Седи на дивана в хола на апартамента ми и остава безименно за мен. На стъклената масички е поставена полупразна бутилка шампанско "Кристал". Натискам бутони и местя плъзгачи, които задействат стереоуредбата "Вурлицер". По едно време тя пита:

– Каква е... тази миризма тук?

– На умрял... плъх – измънквам под носа си и разтварям прозорците и плъзгащата се стъклена врата, която води към терасата.

Средата на есента е и нощта хладенее, а тя е облечена леко, но изпива още една чаша "Кристал", която я стопля достатъчно, за да може да ме попита какво работя. Kaзвам ѝ, че съм завършил "Харвард", после съм започнал paбота на Уолстрийт, в "Пиърс енд Пиърс".

– Какво е това? – пита тя и не мога да определя шегува ли се, или наистина не знае.

С гръб към нея, докато оправям новата картина на Оника на стената, преглъщам тежко и отговарям:

– Ъъ, магазин... за обувки.

Шмръкнах малко кокаин, който намерих в аптечката в банята, след като се върнахме тук, и шампанското поукроти действието му, но не значително. В "Шоуго на Пати Уинтърс" сутринта показаха машина, чрез кои то хората могат да разговарят с мъртъвци. Момичето е с вълнено сако и пола, блуза от копринен жоржет, обеци от слонова кост "Стивън Дуек" и къса жакардова жилетка, всичко... откъде ли? Сякаш от "Шаривари".

В спалнята тя е съвсем гола и смуче члена ми. Както съм се изправил над нея, го изваждам от устата ѝ и започвам да я шибам с него през лицето, стиснал здраво косата ѝ с една ръка. Наричам я "мръсна, долна пачавра" и това я възбужда още повече. Започва да разтрива с пръсти клитора си и гъделичка с език топките ми.

– Така харесва ли ти? – пита ме.

– Ъхъ – отговарям и дишам тежко.

Гърдите ѝ са стегнати, пълни и твърди, зърната им са набъбнали. И докато тя едва не се задушава от члена ми, с  който грубо я чукам в устата, навеждам се да ги стисна. После, когато я чукам, след като съм заврял в ануса ѝ изкуствения член и съм го вързал, дера с нокти циците ѝ и тя ме предупреждава да спра. Преди това вечерях с Жанет в нов северно-италиански ресторант, недалеч от Сентръл Парк, който се оказа доста скъп. Бях облечен в костюм от "Едуард Секстън" и с тъга си мислех за къщата на семейството ми в Нюпорт. След като изпратих Жанет до дома ѝ, се отбих в "Ем Кей", където бе организирано събиране на пари за нещо, свързано с Дан Куейл, когото дори не харесвам. Момичето, дето чукам, само дойде при мен на дивана, където чаках да се освободи маса за билярд.

– Божичко! – изпищява сега.

Възбуден съм и я удрям през лицето, после леко щипвам устата ѝ, целувам я силно и хапя устните ѝ. Обземат я страх, ужас и смут. Връвта се скъсва и изкуственият член се измъква от ануса ѝ, докато тя се опитва да ме отблъсне. Претърколвам се, уж че я оставям да се измъкне, но докато събира дрехите си и мърмори колко "ненормално копеле" съм бил, скачам върху нея като чакал, с пяна на устата. Тя плаче истерично, извинява се, моли ме да не я бия, хълцаща, прикрила вече срамежливо гърдите си. Но дори риданията ѝ не могат да ме трогнат. Почти не изпитвам съжаление, когато я напръсквам с киселина. Още по-малко, когато блъскам главата ѝ четири-пет пъти в стената, докато изгуби съзнание. На стената остава малко петно, по което се полепват косми от косата ѝ. Тя се свлича на пода, а аз отивам в банята и шмръквам още малко от второкачествения кокаин, който ми бяха пробутали в "При Нел" или в "О Бар" предната вечер. Звъни телефон, секретарят приема разговора. Наведен ниско над едно огледало, изобщо не обръщам внимание на съобщението, което ми оставят, не си правя дори труда да го прослушам.

По-късно тя е просната по гръб на пода, гола, ръцете  и краката ѝ са вързани за железни пръти, прикрепени към дъски с метални тежести. Дланите ѝ са простреляни с пирони, а краката са максимално разтворени. Под задника ѝ е подложена възглавница, а путката ѝ е намазана със сирене "Бри", част от което е напъхано във вагиналната кухина. Тя идва в съзнание и ме забелязва. Застанал  над нея, гол, си представям как жестокостта ми я изпълва с умопомрачаващ ужас. Разположил съм тялото точно пред новия телевизор "Тошиба". На видеото съм пуснал касета със запис на последното ми издевателство над момиче. На екрана съм облечен в костюм "Джоузеф Aбyд", с вратовръзка "Пол Стюарт", обувки "Джей Крю" и жилетка от италиански моделиер; коленичил съм на пода до трупа и ям от мозъка на момичето, настървено, гладно, почти се задавям, после поръсвам с някакъв сос парченцата розова тъкан.

– Виждаш ли? – питам момичето пред телевизионния екран. – Виждаш ли това? Гледай, гледай...

Опитвам се да я поизтезавам с бормашината. Пъхвам бургията в устата ѝ, но тя е достатъчно силна, за да стисне  зъби, и въпреки че бургията бързо изяжда зъбите ѝ, става ми безинтересно. Повдигам главата ѝ с уста, от която текат струйки кръв, и я карам да доизгледа видеозаписа докрай. И докато пред очите ѝ момичето от екрани кърви от всички възможни отверстия на тялото, надявам се да осъзнае, че това, така или иначе, ще я сполети. Че животът ѝ ще свърши тук, на пода в апартамента ми, със заковани ръце, със сирене и начупени стъкла в путката, с разбита и кървяща глава. Дори да беше направила друг избор – да бе отишла в "При Нел", "Индокитай", "Марс" или "О Бар" вместо в "Ем Кей", да бе отказала да се качи с мен в таксито, – всичко това пак щеше да се случи. Щях да я намеря. Такъв е животът на тази земя. Решавам да не се занимавам със снимки тази нощ.

Опитвам се да напъхам във влагалището ѝ пластмасова тръба от разглобената система за хранене в стъклената клетка на плъха. Разпъвам с пръсти срамните ѝ устни около ръба на тръбата, която въпреки че е намазана със зехтин, не влиза навътре. В това време от тонколоните на стереоуредбата се лее песента The worst that could happen на Франки Вали. Подсвирквам си небрежно мелодията, докато се опитвам да вкарам тръбата в путката на тази мръсница. Накрая поливам чатала ѝ с киселина и след малко изядената от нея плът отваря място и тръбата влиза безпрепятствено.

– Надявам се, че те боли – казвам ѝ.

Плъхът се блъска бясно в стените на стъклената клетки, докато го пренасям от кухнята в хола. Отказваше да яде онова, което остана от другия плъх, дето му го купих да си  играе с него, а сега е мъртъв и се разлага в единия крий на клетката. (През последните пет дни нарочно не съм го хранил.) Оставям стъклената кутия на пода до момичето и навярно от миризмата на сиренето плъхът сякаш побеснява – бяга в кръг, скимти, опитва се да прехвърли тялото си през ръба, но е твърде омаломощен от глад. Не се налага да го насочвам и закачалката за дрехи, която бях приготвил за тази цел, остава неизползвана. Тя още е в съзнание, когато животното лесно се шмугва в тръбата и постепенно тялото му – разтърсвано от трескавото ядене напълно изчезва вътре. Отвън остава само опашката му. Измъквам тръбата от момичето и плъхът остава в капан. Много скоро се скрива и опашката му. Писъците на момичето са неописуеми.

Още отсега мога да кажа, че това ще е изключително ненужна и безсмислена смърт, но аз съм свикнал с ужаса. Дори когато е в най-чист вид, както сега, той не ме притеснява, нито ме разстройва. Не изпитвам скръб и за да покажа това на самия себе си, наблюдавам минута-две как плъхът шета из вътрешностите ѝ. Уверявам се, че тя все още е в съзнание – главата ѝ се тресе от болка, очите ѝ ще изскочат от ужас, вземам електрически трион и само след секунди разрязвам с него момичето на две. Ревящите му зъби минават през кожата, мускулите, ставите и костите толкова бързо, че тя остава жива достатъчно дълго време, за да види как отделям краката от тялото ѝ и ги вдигам пред очите си като трофеи, от които тече кръв. Очите ѝ остават отворени още минута, отчаяни и блуждаещи, после се затварят, а преди да умре, ръгвам в носа ѝ нож острието му излиза чак през кожата на челото, накрая отрязвам костта на брадичката. Останала е само половин уста и я чукам веднъж, втори, трети път. Без да ме интересува жива ли е или мъртва, най-после пускам в действие пръстите си и изчовърквам очите ѝ. Плъхът се показва навън с главата напред (чудно как се е обърнал вътре) и също е целият в кръв (освен това трионът е отрязал половината му опашка), давам му допълнително сирене, но когато го изяжда, решавам, че му е време да умре, и го убивам, като го стъпквам с крака. По-късно едното бедро на момичето се озовава във фурната, пече се. Кристалният пепелник "Стюбен" е пълен със снопчета косми от слабините ѝ, които запалвам. Изгарят много бързо.

Друг нов ресторант

За известно време съм способен да бъда поне наполовина весел и мога да излизам навън, затова приемам поканата на Ивлин за вечеря през първата седмица на ноември в "Люк" – нов и супершикозен китайски ресторант, в който (много странно) предлагат и креолска кухня. Масата ни е добра (направих резервацията от името на Уинтъргрийн – стар номер, но върши работа) и се чувствам уталожен, спокоен, въпреки че седналата срещу мен Ивлин ми разправя за някакво огромно яйце "Фаберже", което видяла да се търкаля из фоайето на "Пиер", или някаква подобна тъпотия. Служебният банкет по случай Вси светии се състоя миналата седмица и аз отидох, маскиран като масов убиец, което личеше от табелката на гърба ми, на която пишеше: МАСОВ УБИЕЦ (надписът бе далеч по-безобиден от онзи, който бях подготвил по-рано – УБИЕЦ КРЪВОПИЕЦ), а под тези две думи с кръв бях написал "Да, това съм аз". Костюмът ми бе целият в петна кръв, някои от които фалшиви, а повечето – истински. В едната си ръка стисках кичур от косата на Виктория Бел, а до бутониерата си (с малка бяла роза) бях закачил истинско кокалче от пръст, почистено от плътта след сваряване. Въпреки че по-добър от моя костюм нямаше, първата награда в конкурса бе дадена на Крейг Макдърмот. Той се появи, предрешен като Иван Боески[27], което ми се стори малко нечестно, защото много хора си мислеха, че миналата година съм бил маскиран като Майкъл Милкен[28]. В "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта разговаряха за аборти в домашни условия.

Първите пет минути на масата минават нормални, после пристигат питиетата и аз инстинктивно посягам към чашата, но се свивам всеки път, когато Ивлин заговори. Забелязвам, че тази вечер тук е Сол Стайнбърг, ала не  казвам на Ивлин.

– Да вдигнем ли тост? – предлагам.

– О? Че за какво? – измънква тя без особен ентусиазъм и проточва врат, за да огледа по-добре чистия, бял и полуосветен ресторант.

– За свободата? – питам уморено.

Но тя не ме слуша, защото някакъв английски копелдак облечен във вълнен костюм, с жилетка, памучна риза, кожени обувки и копринена вратовръзка – всичко от "Гарик Андерсън", когото Ивлин, след едно скарване с мен в "О Бар", посочи и нарече "страхотен мъж", а аз го определих като "джудже", приближава до нашата маса и започва открито да флиртува с нея. Направо ми призлява при мисълта, че тя навярно иска да ме накара да я ревнувам от този дървеняк, ала накрая аз се смях последен, когато той я попита дали все още работи в "онази художествена галерия на Първо авеню", а Ивлин, явно засегната, с посърнало лице му заобяснява, че се е припознал, и след няколко неловки извинения онзи се разкара. Тя се нацупва, отваря менюто и веднага сменя темата на разговора, без да ме поглежда.

– Абе какви са тия тениски, които виждам навсякъде? – пита ме тя. – Носят ги из целия град. Виждал ли си ги? С надпис: "Перуката значи смърт". Тия хора да не са про въртели от жегата? Или аз нещо не съм разбрала? За какво говорехме?

– Не, не си видяла добре. На тях пише: "Науката значи смърт" – въздъхвам и затварям очи. – Само ти можеш ди сбъркаш "перука" с "наука".

Докато говоря, без изобщо да мисля какво казвам, махвам с ръка на един по-възрастен мъж на бара, чието лице е в сянка, познавам го всъщност само по физиономия, но въпреки това той вдига към мен чашата си с шампанско и ми се усмихва, което ме успокоява.

– Кой е този? – чувам гласа на Ивлин.

– Един приятел.

– Не го познавам. От "Пи енд Пи" ли е?

– Няма значение – въздъхвам.

– Но кой е той, Патрик? – упорства тя, любопитството ѝ е раздразнено повече от нежеланието ми да отговоря, отколкото от това, че не знае името на човека.

– Защо питаш?

– Кой е де? Кажи ми.

– Приятел – процеждам през зъби.

– Патрик, как се казва? Не беше ли у нас на коледния ми купон?

– Не, не е бил – отвръщам, а пръстите ми барабанят по масата.

– Той не е ли... Майкъл Джей Фокс? – поглежда ме тя косо. – Онзи, актьорът?

– Едва ли. – Това вече ме изнервя. – Щом искаш толкова да знаеш, името му е Джордж Левантер[29] и не играе главната роля в "Тайната на успеха ми"[30].

О, колко интересно! – заключава тя и отново забива поглед в менюто. – Та за какво говорехме?

Напрягам паметта си.

– Май за жегата. Не знам – въздъхвам. – Ти си гукаше с онова, "джудже".

– Патрик, Иън не е нисък.

– Да, Ивлин, той е необикновено нисък. Сигурна ли си дали пък той не беше на коледния ти купон – тук снижавам глас – и не разнасяше ордьоври?

– Престани да наричаш Иън, джудже". – Тя оправя салфетката върху скута си. – Да знаеш, че няма да търпя това – добавя шепнешком, без да ме поглежда.

Не мога да сдържа кикота си.

– Хич не е за смях, Патрик.

Да, ама нещо много набързо го отпрати – напомням ѝ.

– А ти какво очакваше, да съм поласкана ли?

В гласа ѝ има горчивина.

– Слушай, скъпа, опитвам се да разговаряме като  хора, но ти правиш всичко възможно да провалиш yсилията ми.

– Добре, престани – отвръща тя пренебрежително. Уу, я виж, Робърт Фаръл.

След като му махва с ръка, тя тайно ми го показва и наистина Боб Фаръл, когото всички харесват, е седнал на маса в северната част на ресторанта до прозореца, което вътрешно ме подлудява.

– Много добре изглежда – възхищава му се Ивлин само защото забелязва, че гледам замечтано двайсетгодишното маце с него, и за да е сигурна, че съм я чул, изчуруликвам заядливо: – Надявам се, че не ревнуваш.

– Красив е – признавам. – Прилича на глупак, но е красив.

– Не бъди гаден. Много е красив. Защо и ти не си направиш такава прическа?

До това предложение разговарях механично, като едва-едва обръщах внимание на Ивлин, но сега питам, обзет от паника:

– Какво ѝ е на косата ми? – За секунди само гневът ми нараства четворно. – Какво, по дяволите, ѝ има, а? – докосвам леко косата си.

– Нищо – отговаря тя, забелязала раздразнението ми. – Просто така, предлагам ти само. Косата ти изглежда наистина... наистина страхотно.

Опитва се да се усмихне, но успява само да покаже загриженост от зачервеното ми от гняв лице.

Здрава глътка – почти половин чаша от уискито, ме успокоява достатъчно, за да погледна към Фаръл и да отбележа саркастично:

– Какво шкембе е отпрал обаче. Ужас!

Ивлин също оглежда Фаръл.

– Ами. Няма шкембе.

– Как да няма. Я виж. И това ако не е шкембе...

– Така изглежда, защото е седнал – раздразнено казва тя. –  Ама че си...

– Но това си е шкембе, Ивлин.

– Ти си луд – махва тя с ръка. – Пълно куку.

– Ивлин, та той едва ли има трийсет години.

– И какво от това? Не всички вдигат гири като теб.

Тя отново забива нос в менюто.

– Аз не вдигам гири – въздъхвам.

– Иди и му тресни един в носа, та да видят всички колко си силен – казва тя пренебрежително. – Хич не ме инсресува.

– Не ме изкушавай – предупреждавам я и като поглеждам още веднъж към Фаръл, промърморвам: – Ама че смотаняк.

– О, Патрик, престани. Не разбирам защо се нервираш –  сърди се тя, зачетена в менюто. – Омразата ти е неоснователна. Май наистина си мръднал.

– Виж му само костюма – не се сдържам да отбележа. – Погледни го какво е навлякъл.

– И какво от това, Патрик?

Тя прелиства една страница, вижда, че на гърба ѝ няма на- писано нищо, и се връща пак на предишната.

– Не му ли е минавало през ума, че такъв костюм може да предизвика отвращение?

– Държиш се като ненормален, Патрик.

Тя поклаща глава, докато проучва списъка на вината.

– Мамка му, Ивлин! Какво е това държиш се като? Аз съм си стопроцентово ненормален.

–  Затова ли си толкова войнствено настроен? – пита тя.

– Не знам – свивам рамене.

Както и да е, щях да ти разправям какво се случи с Мелания и Тейлъри... – Тя забелязва нещо и добавя още в същото изречение: – Престани да зяпаш в бюста ми, Патрик. Гледай мен, не бюста ми. Та така, Тейлър Грасгрийн и Мелания били... Познаваш я Мелания, учила е в "Суийт Брайър". Нали баща ѝ държи всички банки в Далас. А Тейлър е завършил "Корнел". Та двамата трябвало да се срещнат в "Корнел Клуб", а за седем имала запазена маса в "Мондриан". Той бил облечен... – Тя сеща за нещо и спира. – Не, в "Лебеда". Трябвало да вечрят в "Лебеда" и Тейлър бил... Господи, не, в "Мондриан" точно така, в "Мондриан" в седем и Тейлър бил с костюм "Пиеро Димитри". Преди това Мелания пазарувала. Сигурно в "Бергдорф", не съм сигурна, макар че... да, да в "Бергдорф" е била, защото на другия ден беше с шалчето, което си купила. Но това няма значение. Не била ходила на аеробика от два-три дни и...

– Келнер! – провиквам се. – Още едно "Джей енд Би"? – посочвам към чашата си учуден, че правя поръчката си с въпросителен, а не с повелителен тон.

– Не искаш ли да разбереш какво се случило? – недоволно пита Ивлин.

– Горя от желание – въздъхвам отегчено. – Слушам със затаен дъх.

– Станало нещо много забавно – започва тя.

"Попивам всяка твоя дума", мисля си. За пръв път анти- сексуалността ѝ ми се струва смешна. Именно липсата на похот у Ивлин ме привличаше преди. Сега това ме потиска,  изглежда ми зловещо, изпълва ме със страх. Вчера психиатърът, когото посещавам от два месеца, ме попита какъв  метод за предпазване от забременяване прилагаме с Ивлин. Погледнах през прозореца небостъргача отсреща, после гигантската репродукция на графичен изравнител над масичката за кафе и отговорих с въздишика: "Работата ѝ". Когато ме попита кой е предпочитаният от нея полов акт, отвърнах съвсем сериозно: "Просрочената ипотека." Едни едва осъзнавам, че ако не са всичките тези хора наоколо, бих избол очите на Ивлин с нефритените китайски клечки за хранене, оставени на масата. Но продължавам да кимам с глава, уж я слушам внимателно, и не посягам към клечките. Вместо това поръчвам бутилка "Шасан Монтраше".

– Не е ли забавно? – пита Ивлин.

Разсмивам се нехайно заедно с нея, но в смеха ми има презрение.

– Да бе, да си умреш смях – изведнъж признавам смутено.

Очите ми шарят по редицата от жени на бара. Има ли никоя, която бих изчукал? Вероятно да. Онова дългокрако маце, дето пие коктейл на крайния стол? Може би. Ивлин се разкъсва при избора на салата: дали да е от стафиди и бамя, тип гъмбо, или от цвекло с лешници и цикория. А аз имам чувството, че и да се бях натъпкал с антиспазматични хапчета, ефектът пак щеше да е нулев.

– Тия не са добре, двайсет долара за някаква яйчена кифла? – възмущавам се, докато разглеждам менюто.

– Това е "му шу с яйчен крем", леко запечено – пояснява тя.

– Абе, да им го мушна отзад, все си е кифла – протестирам.

– Мноого си възпитан, Патрик – отвръща Ивлин.

– Не. Само съм реалист.

– Ауу, умирам за белуга – казва тя. – Ти, скъпи?

– Аз не.

– Защо? – цупи се тя.

– Защото не искам нищо от консерва и нищо от Иран –  въздъхвам.

Тя се намръщва високомерно и пак насочва вниманието  си върху менюто.

– "Му фу джамбалая" е също нещо превъзходно – чувам след малко гласа ѝ.

Минутите текат. Поръчваме. Блюдата пристигат. Както си му е редът, чиниите са огромни, от бял порцелан; и средата лежат две парчета пушено сашими с джинджифил, заобиколени от точици горчица, най-отгоре се мъдри самотна новородена скаридка, на дъното на чинията има още една, което ме обърква, защото мислех, че това е истински китайски ресторант. Дълго-дълго съзерцавам чинията и накрая, когато помолвам за вода, келнерът се появява със солница, пълна с лютив пипер, и започва да се върти около масата ни и на всеки пет минути ни пита:

" Не искате ли пиперец? Още пипер?" Накрая се прехвърли при друго сепаре и с крайчеца на окото си виждам как седящите вътре бързо покриват чиниите си с ръце. Тогава повиквам салонния управител и го помолвам:

– Бихте ли били така добър да наредите на онзи келнер с пипера да не се мотае пред масата ни? Не желаем пипер. Не сме поръчали нищо, което да се яде с лютив пипер. Никакъв пипер. Кажете му да се разкара.

– Разбира се. Моите извинения.

Управителят се покланя почтително.

– Трябва ли така да прекаляваш с любезностите? – пита Ивлин притеснена.

Оставям вилицата и затварям очи.

– Защо постоянно подкопаваш стабилността ми?

Тя си поема дъх.

– Хайде да разговаряме, вместо да се разпитваме, а?

– За какво? – изръмжавам насреща ѝ.

– Онзи банкет на младите републиканци в "Пла... – тя спира с ръка пред устата, сякаш се сеща за нещо, и продължава: – ...в "Тръмп Плаза" е идния четвъртък.

Иска ми се да ѝ кажа, че не мога да отида, с надеждата тя да има други планове, въпреки че преди две седмици пиян и дрогиран, в "При Мортимър" или в "О Бар", я поканих да дойде с мен.

– Ще ходим ли?

Размишлявам известно време върху това какъв съм глупак.

– Може – отговарям накрая начумерено.

За десерт съм ѝ приготвил нещо специално. На яка закуска в клуб "21" сутринта с Крейг Макдърмот, Алекс Бакстър и Чарлс Кенеди откраднах от тоалетната едно от сапунчетата в писоарите. У дома го залях с евтин шоколадов сироп, оставих го в хладилника да се замрази, а после го сложих в празна кутия "Годива", която вързах с копринена панделка. Сега в "Люк" се извинявам на Ивлин, че трябва да ида до тоалетната, но вместо там отивам и кухнята, като преди това от гардероба си вземам кутийката, давам я на нашия келнер и го помолвам да я сервира така, както си е, казвайки на дамата, че господин Бейтмън се е обадил по-рано и е поръчал това специално за нея. Казвам му още, ако може да сложи някакво цвете, и му бутам една петдесетачка. Минава известно време и точно след като ни прибират чиниите, той се появява и дори аз се учудвам от престараването му. Сложил е кутийката под сребърен похлупак, а Ивлин подскача от радост, когато той вдига похлупака с възглас "Хопала!". Тя посяга веднага към лъжицата, оставена от него до чашата ѝ за вода, (за която предварително съм се погрижил да е празна), и се обръща към мен.

– Патрик, адски си мил...

Ухилен, кимвам на келнера и му правя знак с ръка да се  оттегли, когато се опитва да остави лъжица и на мен.

– Ти няма ли да го опиташ? – пита ме Ивлин загрижено.

Цялата се е надвесила над опиканото сапунче, покрито с шоколад, и изгаря от нетърпение. – Обожавам "Годива".

– Не мога повече – пъшкам. – Уф, вечерята... ме изду.

Тя се навежда още по-ниско, подушва кафявия овал и след като усеща някакъв аромат (вероятно дезинфектант),слисано ме пита: – Сигурен ли си?

– Да, скъпа. Изяж го цялото сама. И без това не е много.

Тя поема първата хапка, дъвче послушно и с явно отвращение, после преглъща. Потръпва цялата, изкривява лицето си в гримаса, но се опитва да се усмихне при втората хапка.

– Как е? – питам и пак я подканям. – Изяж го де. Не е отровно.

Със сбръчкано от неудоволствие лице тя все пак успява някак да замаже неприятното изживяване.

– Какво има? – питам ухилен.

– Много е... – Маска на агония покрива лицето ѝ, тя потреперва и започва да кашля. – Много е ментово.

Насилва се все пак да изрази одобрение с усмивка, което в момента е истинско мъчение за нея. Пресяга се за моята чаша с вода и я изпива на един дъх в желанието да се отърве по-бързо от лошия вкус в устата. Щом забелязва колко съм угрижен, пак се насилва да се усмихне, този път виновно.

– Просто... – Тя пак потръпва. – Просто ментата му много.

На мен тя ми прилича на голяма черна мравка – голяма черна мравка, издокарана в оригинален "Кристиан Лакроа", която яде опикано сапунче, и ми иде да се разсмея, но се сдържам, за да не я стресна. Не искам да заподозре нещо и да не изяде целия "десерт". Но тя не може повече и след втората хапка заявява, че е преяла, и отблъсва чинията настрани. И в този момент започвам да се чувствам странно. Изпитах огромно удоволствие да гледам как яде тази гадория, но и се натъжих, защото се сетих, че колкото и забавно да бе, докато тя ядеше нещо, върху което аз и още безброй други мъже са пикали, накрая неудоволствието, изпитано от нея, всъщност бе за моя сметка – неубедително оправдание за прекараните с нея три часа. Челюстите ми се стягат, отпускат, стягат,отпускат, съвсем неволно. Отнякъде долита музика, но аз не мога да я чуя добре. Пресипнала, Ивлин моли келнера ди ѝ купи няколко дъвки от корейската бакалница на ъгъла.

После, както обикновено, вечерята достига кризисния момент, в който Ивлин заявява:

– Искам сериозна връзка.

Вечерта вече съвсем се скапа, така че тази забележка  нито ми разваля повече настроението, нито ме заварва неподготвен, но абсурдността на положението, в което се намираме, ме задавя, побутвам чашата си с вода обратно към Ивлин и давам знак на келнера да прибере опиканото сапунче. Търпението ми за тази вечер се изпарява с отнасянето на "пикантния" десерт. За пръв път забелязвам, че през последните две години тя ме е гледала не с възхита, а с нещо като ненаситен глад. Накрая ѝ донасят чаша за вода и бутилка "Евиан", поръчани, без да забележа.

– Виж, Ивлин, мисля, че... – започвам, запъвам се, продължавам: – ...мисля, че загубихме досег.

– Защо? Какво не е наред?

Тя маха на една двойка (Лоурънс Монтгомъри и Джина Уебстър, струва ми се) и от отсрещната страна на ресторанта жената вдига за поздрав ръка, на която има гривна. Ивлин кима одобрително.

– Моята... моята необходимост да... убивам непрекъснато не може да бъде преодоляна – обяснявам ѝ, като внимателно преценявам всяка дума. – Просто... не мога по друг начин да изразя блокираните си... нужди.

Направо съм изненадан колко много ме разчувства това признание, то ме сломи и главата ми се замая. Както обикновено, Ивлин пропуска да чуе най-важното от това, което ѝ говоря, и се чудя колко ли време ще ми трябва, за да се отърва окончателно от нея.

– Трябва да поговорим – казвам едва чуто.

– Патрик, ако пак ще ми обясняваш защо трябва да си сложа силиконови подплънки в гърдите, да знаеш, че ще си тръгна веднага – предупреждава ме тя.

Размишлявам известно време върху това, после ѝ съобщавам:

– Свърши, Ивлин. Всичко свърши.

– Брей, много чувствителен си бил.

Тя прави знак на келнера да ѝ донесе още вода.

– Говоря сериозно. – Гласът ми е съвсем тих. – Всичко отиде на майната си. Нашата свърши. И това не е майтап.

Тя отново ме поглежда и за миг си помислям, че може би най-после някой разбира всъщност какво искам да кажа, но тя побърза да ме опровергае.

– Хайде да не човъркаме тази тема, а? Съжалявам, ако съм казала нещо не на място. Сега ще пием ли кафе?

Пак дава знак на келнера да се приближи.

– За мен едно еспресо – поръчва тя. – Патрик?

– Порто – въздъхвам. – Марката е без значение.

– Бих могъл да ви покажа... – започва келнерът.

– Не, не – прекъсвам го. – Донесете от най-скъпото. А, и една бира.

– Боже мой – промърморва Ивлин, когато келнерът изчезва.

– Ходиш ли още при твоя шарлатанин?

– Патрик – предупреждава ме тя, – кого имаш предвид?

– Извинявай – въздъхвам. – Лекаря ти.

– Не.

Тя отваря чантичката си и рови за нещо в нея.

– Защо? – питам угрижен.

– Казах ти защо – отвръща тя с нежелание.

– Да, ама не помня.

– В края на един сеанс той ме попита мога ли да го вкарам с още трима души в "При Нел" същата вечер. – Тя проверява червилото на устните си в огледалцето на капака на на пудриерата. – Защо питаш?

– Защото мисля, че имаш нужда от подобна терапия – отговарям колебливо, но съвсем искрено. – Смятам, че си емоционално нестабилна.

– Ти си закачил портрет на Оливър Норт в жилището  си, а смяташ мен за емоционално нестабилна, така ли? – пита тя и търси още нещо в чантичката си.

– Да, Ивлин. Ти си емоционално нестабилната.

– Преувеличаваш. Преувеличаваш – заявява тя и бърника още по-нервно в чантичката, без да ме поглежда.

Въздъхвам и продължавам с печален тон:

– Нямам намерение да насилвам нещата, но...

– Изменяш на себе си, Патрик – отбелязва тя.

– Ивлин! На това трябва да се сложи край – въздъхвам, загледан в салфетката си. – На двайсет и седем години съм и не желая да се обвързвам с нищо сериозно.

– Скъпи?

– Не ме наричай така! – срязвам я.

– Как? Скъпи ли? – пита тя.

– Да – сопвам ѝ се.

– А как искаш да те наричам? – възмущава се тя. – Господин началник ли? – едва се сдържа да не се разсмее.

– Глупости.

– Не, наистина, Патрик. Как искаш да те наричам?

"Крал, мисля си. Крал, Ивлин. Искам да ми викаш кралю." Но казвам съвсем друго:

– Ивлин, не желая да ми викаш никак. И мисля, че не трябва повече да се виждаме.

– Но твоите приятели са и мои приятели. А моите приятели са и твои. Това просто е неосъществимо – обяснява тя, загледана в устата ми. – Имаш нещо ситничко на върха на устната. Избърши се със салфетката.

Съвсем отчаян, избърсвам устата си.

– Слушай, знам, че твоите приятели са и мои приятели, и обратното. Помислил съм за това. – Поемам дълбоко дъх, преди да добавя: – Запази ги всичките за себе си.

Най-после тя ме поглежда съвсем объркана и промърморва:

– Говориш наистина сериозно, нали?

– Да. Наистина.

– Но... какво ще стане с нас? С миналото ни?

– Миналото не го е имало. Било е само сън. Не го споменавай, и толкоз.

Тя подозрително присвива очи.

– Да нямаш нещо против мен, Патрик?

Строгото ѝ лице се озарява мигновено от очакване, може би и от надежда.

– Ивлин – въздъхвам. – Съжалявам. Но просто... ти не означаваш толкова много... за мен.

– Добре, кой тогава? – гневно и настойчиво пита тя, като набляга на всяка сричка. – Кой означава много за теб, Патрик? Коя искаш да имаш? Шер ли?

– Шер ли? – повтарям въпроса объркан. – Шер? За какво говориш? Добре, забрави за това. Да приключваме. Имам нужда от редовен секс. Трябва да се развличам.

За броени секунди тя побеснява и едва сдържа надигащата се в тялото ѝ истерия. Противно на предположенията ми, това съвсем не ме радва.

– Но какво ще стане с миналото? С нашето минало? – пак пита тя, съвсем безполезно.

– Дори не го споменавай – съветвам я, приведен напред.

– Защо?

– Защото никога не сме имали общо минало – казвам, като едва се сдържам да не се развикам.

Тя се успокоява сама, не ме и поглежда дори, пак отваря чантичката си и мърмори:

– Патологично. Поведението ти е патологично.

– Това пък какво означава? – питам обиден.

– Ти си отвратителен. Патологичен.

Тя изважда от чантичката си някакво шишенце с хапчета и го отваря.

– Патологичен какво? – питам я и се опитвам да се засмея.

– Няма значение.

Тя лапва хапче, което не мога да определя какво е, и го преглъща с моята вода.

– Аз ли съм патологичен? А ти, която ми казваш това, не си, така ли? – питам.

– Ние двамата гледаме различно на света, Патрик мръщи се тя.

– И слава богу – добавям злобно.

– Ти си безчовечен – заявява тя и се опитва, струва ми се, да заплаче.

– Все пак има малко човечност у мен – опитвам се да се защитя.

– Не, не, не – поклаща тя глава.

– Знам, че понякога... не се държа както трябва – търся точните думи.

Внезапно, отчаяна, тя хваща ръката ми през масата и я  придърпва към себе си.

– Какво искаш да направя? Само кажи!

– О, Ивлин – простенвам и издърпвам ръката си, стъписан от това, че най-после съм я сломил.

Тя плаче.

– Какво искаш да направя, Патрик? Кажи ми. Моля те.

– Трябва да... о, не, не знам. Да носиш еротично бельо? – питам се.– О, не, Ивлин. Не знам. Нищо! Нищо не можеш да направиш.

– Моля те, кажи какво мога да направя? – подсмърча тя тихо.

– Да се усмихваш по-рядко? Да разбираш повече от поли? Да не повтаряш толкова често името ми? Това ли искаш да чуеш? – питам я. – Това няма да промени нищо. Ти дори не пиеш бира.

– Ама и ти не пиеш бира.

– Няма значение. Освен това току-що си поръчах една. Видя ли сега?

– О, Патрик.

– Ако наистина искаш да направиш нещо за мен, можеш да не ми правиш сцени точно сега – съветвам я и притеснено се оглеждам.

– Келнер? – обръща се тя към сервитьора, когато ни донася еспресото, портото и бирата. – Донесете ми... и една... Каква? – Разплакана и объркана, тя ме поглежда за  помощ. – "Корона"? Такава ли пиеш, Патрик? "Корона"?

– Стига де. Откажи се. Моля да я извините – обръщам се към келнера, а когато той се отдалечава, добавям: – Да, "Корона". Но се намираме в китайски ресторант, така че...

– Ама, Патрик – проплаква тя и издухва носа си в носната а кърпичка, която ѝ подхвърлих. – Толкова си гаден. И... безчовечен.

– Не е вярно. Аз... – запъвам се.

– Ти., не си... – Тя спира, трие сълзите по лицето си и не може да продължи.

– Какво не съм, кажи де? – чакам нетърпеливо.

– Ти не си... – мръщи се тя, раменете ѝ подскачат от риданията, шията – ...с всичкия си. Чивиите... – преглъща тя – ...са ти избили.

– Да, да, избили са – възмущавам се и се опитвам да се защитя. – Избили са, ама на куково лято.

– Ти си вампир – хълца тя.

– О, не – поглеждам я стреснато. – Ти си вампир.

– Божичко – простенва тя толкова силно, че от съседната маса се обръщат към нас, – да вярвам ли на ушите си?

– Сега си тръгвам – съобщавам ѝ спокойно. – Прецених обстановката и изчезвам.

– Недей. – Тя се опитва да хване ръката ми. – Не си тръгвай.

– Махам се, Ивлин.

– Къде отиваш? – Тя изведнъж се съвзема, изглежда невероятно спокойна. Чак сега забелязвам, че здраво е сдържала сълзите си, за да не си развали грима. –  Кажи ми, Патрик, къде отиваш?

– Оставил съм на масата пура. Тя е толкова разстроена, че дори не споменава за това.

– Тръгвам си, и толкоз.

– Но къде? – пита тя и в очите ѝ напират още сълзи.  – Къде отиваш?

Всички, в близост до нашата маса, се правят, че гледат другаде.

– Къде отиваш? – повтаря тя въпроса си.

Не отговарям, лутам се, изгубен в лабиринта на личния си живот, и мисля за съвсем други неща: платежни нареждания, цени на акции, взаимни осигурителни фондове, ипотеки, финансирания, рефинансирания, облигации с гарантирана задължителна лихва, конвертирания, пълномощни нареждания, разписки, фактури, брутен национален продукт, Международен валутен фонд, модни играчки за директори, милиардери, Кенкичи Накаджима, вечност,  колко бърза трябва да е луксозната кола, гаранции, ценни книжа, дали да прекъсна абонамента си за "Икономист", Коледата, когато бях на четиринайсет години и изнасилих една от прислужниците ни, допълнителни услуги към цената, завист към живота на някой друг, може ли да се оцелее с фрактура на черепа,  чакални на летища, задушен вик, кредитни карти, паспорт и кутия кибрит от "Ла Кот Баск", повърхностно изцапан с кръв повърхност, "Ролс"-ът си е "Ролс" и само "Ролс". За Ивлин нашата връзка е жълта и синя, но за мен тя е сиво пространство, затъмнено и бомбардирано, кадър от филма, който тече в главата ми, тя е неспирен порой от камъни и всяка реч, достигаща ушите ми, е чужда, звукът отеква над нови видения: кръв извира от автомати за пари, жени раждат през ануса, замразени или размазани ембриони, ядрени бойни заряди, милиарди долари, пълно унищожение на света, някой е пребит, друг някой умира, понякога без кръв, по-често – от куршум, убийства, кома, живот, разигран като на комар, чисто, бяло платно, което бързо се изпълва с герои от сапунена опера. Това е изолатор, който служи само за разкриване на собствената ми сериозно увредена способност да чувствам. Аз съм в центъра му, извън времето и никой не иска от мен да се легитимирам. Изведнъж си представям скелета на Ивлин, разкривен и разпокъсан, това ме изпълва със злорадство. Нужно ми е много време, за да отговоря на въпроса ѝ: Къде отиваш? , но след като отпивам от портото, после и от бирата, пробуждам се и се питам: "Ами ако всъщност бях автомат, щеше ли наистина да има някаква разлика?", а на нея отговарям:

– В Либия – многозначителна пауза, – Паго Паго. Имах предвид Паго Паго. – И добавям: – А заради сцената, която ми устрои, отказвам да платя сметката.

Сготвя и яде момиче

Зазорява се. Денят е ноемврийски. Гърча се в леглото си, обзет от безсъние. Все още съм с костюма от снощи, някой сякаш е запалил огън върху главата ми, по-точни вътре в нея, постоянна пронизваща болка държи очите ми отворени и съм напълно безпомощен. Нито наркотици нито храна, нито алкохол могат да укротят тази ненаситна болка; всичките ми мускули са вдървени, всичките ми нерви горят, пламтят. Изпих всичкия далман и започнах на всеки кръгъл час да взимам соминекс, но нищо не помага, а скоро и този флакон свършва. На пода в ъгъла на спалнята лежат разни неща: чифт дамски обувки "Едуард Сюзън Бенис Алън", ръка без палец и показалец, новият брой на "Венити Феър", изпръскан с нечия кръв, пояс и полепнали съсиреци, а от кухнята се носи остър мирис на прясно сготвена кръв. И когато, залитайки, влизам в хола, усещам как стените излъчват воня на мърша. Запалвам пура с надеждата димът ѝ да прикрие поне част от нея.

Гърдите ѝ са изрязани, посинели и изпразнени, а зърната са придобили смущаващо кафеникав оттенък. Заобиколени от засъхнала черна кръв, те лежат някак скромно в голяма порцеланова чиния, която купих от "Потъри Барн", върху стереоуредбата "Вурлицер" в ъгъла, макар да не помня да съм правил това. Смъкнал съм цялата кожа и повечето от мускулите по лицето ѝ и то сега представлява череп с буйна руса коса, прикачен към студен труп. Очите са извадени и очните ябълки висят навън от орбитите. Не може да се определи къде свършва гръдният кош и къде започва вратът, който прилича на купчина накълцано месо. Стомахът ѝ напомня лазаня с козе сирене от "Ил Марлибро" или нещо подобно, преобладават белият, червеният и кафявият цвят. Част от червата са размазани по стената, а други, смачкани на топки, са пръснати по масичката за кафе като дълги сини змии или червеи-мутанти. Парчетата кожа, останали по тялото ѝ, са придобили синьо-сив цвят, като на алуминиево фолио. Влагалището е изхвърлило кафеникава слуз, която вони на болно животно, сякаш онзи плъх е бил вкаран обратно там и е бил смлян от стомаха или нещо от този род.

Издърпвам синкаво черво, все още свързано с тялото, и го тъпча в устата си до задушаване, усещам влажните му стени в устата си и гадната смрад на пълнежа в него.

След близо час ровичкане откривам гръбначния ѝ стълб и решавам да го изпратя по пощата, така както си е непочистен, увит във фолио, на Лиона Хелмсли. Искам да пия от кръвта на това момиче, сякаш е шампанско, и завирам главата си в онова, което е останало от стомаха му, но порязвам челюстта си в счупено ребро. Огромният нов телевизор в една от стаите е включен и след "Шоуто на Пати Уинтърс" започва състезанието "Колело на щастието", ръкоплясканията в студиото след обръщането на всяка буква изглеждат нереални. С окървавена ръка разхлабвам възела на вратовръзката си, която все още не съм свалил, и си поемам дълбоко дъх. Това е моята действителност. Всичко друго извън нея е като филм, който някога съм гледал.

В кухнята се опитвам да приготвя питка от месото на момичето, но се оказва много туткава работа и вместо това прекарвам следобеда в размазване на останките ѝ по стените и в дъвчене на парчета кожа от тялото ѝ. После си давам почивка и гледам на видеозапис "Мърфи Браун", новото предаване на Си Би Ес. Когато свършва, изпивам голяма чаша уиски "Джей енд Би" и се връщам в кухнята. Главата в микровълновата фурна е вече съвсем черна и обезкосмена, поставям я в калаена тенджера на котлона, та да сваря месото, което не съм успял да смъкна от нея. Леко и бързо напъхвам тялото в найлонова торба за отпадъци и решавам да приготвя някакъв колбас от онова, което е останало.

Тонколоните дънят компактдиск на Ричард Маркс, и на кухненската маса стои торбичка от "Забар" с чесън и подправки. Докато меля кости, мазнини и месо на кайма и въпреки че от време на време мозъкът ми осъзнава колко неприемливи са някои от нещата, които върша, просто си припомням, че това нещо, това момиче, това месо е нищо, боклук, и с още едно хапче ксанакс, който пия вече на половин час, тази мисъл веднага ме успокоява и дори си тананикам мелодия от едно шоу, което съм гледал като дете – "Джетсънови", "Шуби Ду" или може би "Зигмунд и морските чудовища". Помня песента, мелодията, дори тоналността, в която се пее, но не и от кое представление е. Тази неразрешима загадка отстъпва място на други въпроси от всякакъв род, като например: "Ще лежа ли някога в затвора за това?" и "Дали въпросното момиче е имало доверчиво сърце?". Миризмата на месо и кръв излиза през абсорбатора-климатик и вече не я усещам. По-късно зловещата ми радост помръква и започвам да плача за себе си. Неспособен да намеря утеха в нищо, крещи през сълзи:

– Искам само да бъда обичан...

Псувам земята и всичко, на което са ме учили: принципи, стремления, предпочитания, поуки, компромиси, знания, молитви – все неща погрешни, без крайна цел. Всичко се свеждаше до едно: умри или се приспособи. Представям си собственото си равнодушно лице и безплътния глас, идващ от устата му:

– В ужасни времена живеем...

По човешкия колбас вече щъкат личинки, дълги лиги се точат от устата ми и капят върху тях и все още не мога да кажа дали изобщо готвя правилно, защото плача неудържимо, а и никога досега не бях вършил подобно нещо.

"Узи" в спортния клуб

Чувствам се добре в безлунната нощ насред пустата съблекалня в "Ексклузив" след два часа усилена работа над тялото си. Автоматът в шкафчето ми е "Узи", който ми струва седемстотин долара, и въпреки че в куфарчето си "Ботега Венета" нося и "Ругер Мини" за четиристотин шейсет и девет долара, предпочитана от повечето ловци, нещо не ми харесва видът ѝ; в "Узи" има нещо по-мъжествено, по-драматично и това ме възбужда. Седя си тук със слушалките на уокмена на ушите, с черни колоездачни шорти за двеста долара, под въздействието на валиума, и изкушен се взирам в тъмнината на съблекалнята. Изнасилването и последвалото убийство на студентка от Нюйоркския университет снощи недалеч от общежитието ѝ се оказа невероятно удовлетворително, независимо от неподходящия момент и отклоненията от процедурата. Въпреки че съм неподготвен за промяната в настроението си, потъвам в размисъл и оставям оръжието, което е за мен символ на реда, обратно в шкафчето – ще чака да бъде използвано друг път. Трябва да връщам видеокасети,да изтегля пари от някой банкомат и да отида на вечеря в "150 Устър", където успях да си запазя маса след толкова много усилия.

Преследване в Манхатън

Във вторник вечерта съм на доста безлична, предълга вечеря в "Боули" и когато заявявам пред цялата маса "Слушайте, пичове, животът ми е истински ад", никой не ми обръща внимание и компанията (включваща Ричард Пери, Едуард Лампърт, Джон Констабъл, Крейг Макдърмот, Джим Крамър и Лукас Танър) продължава да спори за пренасочване на фондове, кои акции изглеждат най-перспективни за следващото десетилетие, за мацки, недвижимо имущество, злато, защо дългосрочните облигации сега са много опасни, кои са модните яки, за портфейли, как по-ефективно да се използва енергията, за нови физически упражнения, за "Столичная", за това как се впечатляват важни клечки, за живота въобще... Тук, в "Боули", май не мога да се контролирам – в едно помещение са събрани толкова много жертви, напоследък просто ги забелязвам навсякъде: на служебни заседания, в нощни клубове и ресторанти, в такситата и асансьорите, на опашка пред банкоматите и пред рафтовете с порнокасети, във "Вкуснотиите на Дейвис" и по Си Ен Ен, навсякъде, и всички си приличат по това, че са плячка. По време на вечерята съвсем се отнасям, изпадам в някакво шеметно състояние, което ме принуждава да се извиня още преди десерта и да отида в тоалетната, където шмръквам малко кокаин, после вземам вълненото си палто "Джорджо Армани" от гардероба заедно с магнума триста петдесет и седем, показващ се почти целият от кожения кобур в джоба, и излизам навън, а "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта бе интервю с някакъв мъж, който запалил дъщеря си, докато раждала; на вечерята пък всички ядохме акула...

...в Трибека има мъгла, от небето всеки момент ще рукне дъжд, ресторантите са празни, след полунощ улици пустеят, потънали във фантастични сенки, единственият признак на живот е на ъгъла на улица Дуейн, където някой свири на саксофон във входа на това, което някога бе "Дуплекс", а сега е зарязано бистро, затворено от месец, младо копеле с брада и с бяла барета свири прекрасно соло на саксофон, в краката му лежи обърнат разтворен чадър с един долар и няколко дребни монети. Не мога да устоя и приближавам към него, заслушан в музиката – някаква мелодия от "Клетниците", той усеща присъствието ми, навежда се напред, затваря очи и докато вдига инструмента нагоре с отметната назад глава в уж много страстен момент на изпълнението, аз светкавично измъквам магнума от кобура и за да не събудя някого от околните жилища, навивам заглушител на дулото. Студен есенен вятър нахлува по улицата, обгръща ни и когато жертвата отваря очи и вижда пистолета, музиката изведнъж секва, мундщукът на саксофона все още е в устата му, стоя така и известно време, после му кимвам да продължи да свири и той неуверено започва. Тогава вдигам пистолета срещу лицето му и по средата на една нота натискам спусъка, но заглушителят не се задейства и в същия миг виждам огромен ален кръг зад главата му, а изстрелът ме оглушава; стъписан, с все още живи очи, той се свлича, после пада въpxy саксофона, изваждам пълнителя и го сменям с друг, натъпкан догоре, и тогава става нещо неприятно...

...защото, докато правя това, не съм забелязал патрулната полицейска кола, която се е движела след мен (защо ли, един бог знае, сигурно са раздавали актове за неправилно паркиране), и след изстрела и отзвучаването на ехото сирената на полицейския автомобил пронизва нощта изневиделица, подплашва ме, сърцето ми започва да бие лудо, отдалечавам се от гърчещото се тяло с бавна походка, отначало нехайно, ни лук ял, ни лук мирисал, но изведнъж побягвам с всичка сила, гумите на полицейската кола изсвирват зад мен и тя се втурва по петите ми, полицай с мегафон напразно ми крещи: "Стой! Хвърли оръжието!" Не им обръщам внимание и свивам наляво по Бродуей към Парка на кметството, където потъвам в една алея, полицаите стигат донякъде и спират, защото пътят се стеснява и с колата не могат да минат. В края на алеята с бясна скорост свивам по Чърч, спирам някакво  такси, скачам на предната седалка и изкрещявам на изумения шофьор, някакво младо иранско копеле: "Изчезвай веднага оттук, мърдай бе, идиот!", размахвам пистолет пред лицето му, но той изпада в паника, вдигнал е ръце и само хленчи на завален английски: "Не стреляй, моля, не убивайте, моля!" – "Мамка ти арабска, карай бе!", но той е блокирал напълно от ужас, повтаря само: "Не стреляй, не убивай ме бе, човек." – "Еби се в гъза", процеждам през зъби нетърпеливо, вдигам пистолета пред лицето му натискам спусъка, куршумът разцепва главата му на две като тъмночервена диня и парчета от нея се пръсват във всички посоки, полепват по предното стъкло, пресягам се през него и отварям вратата, избутвам трупа навън, затръшвам вратата и подкарвам...

...в трескаво каране, от което ми спира дъхът, успявам да мина само няколко преки донякъде заради паниката, но най-вече заради кръвта, мозъка, парчетата от главата на таксиджията, които са изпоцапали предното стъкло, и на косъм се разминавам от сблъсък с друго такси на ъгъла на Франклин и Гринич. Насочвам колата плътно вдясно,остъргвам отстрани няколко паркирани автомобила, удрям спирачка, включвам на задна, измъквам се и се понасям със свистящи гуми по улицата, включвам чистачките, но се сещам, много късно, че кръвта по стъклото е от вътрешната страна, опитвам се да я изтрия с ръкавицата си и с бясна скорост надолу по Гринич без всякаква видимост изгубвам напълно контрола върху колата, таксито се врязва в корейска бакалия до един ресторант, наречен "Лотосов цвят", където съм бил веднъж с японски клиенти. Върху таксито се изсипва дъжд от плодове, счупени рафтове, стъкла от витрината, тялото на касиер се изтърколва върху предния капак, Патрик се опитва да мине на задна, но не става, измъква се от таксито, залита и се подпира на него, настъпва убийствена тишина. "Добре го даваш, Бейтмън", промърморва си той и накуцвайки, излиза от магазина, тялото върху предния капак стене в агония, Патрик си няма и понятие откъде е изникнал полицаят, който тича към него през улицата, крещи нещо в уоки-токито и си мисли, че Патрик е зашеметен, но Патрик го изненадва с бързия скок напред, още преди да е успял да измъкне пистолета си, и го поваля на тротоара...

...където хора от "Лотосов цвят" гледат безмълвно катастрофата и борбата на двамата мъже, никой не помага на полицая, който сега е яхнал Патрик, но вече е задъхан от усилията да изтръгне магнума от ръцете му, а Патрик усеща прилив на сили, сякаш във вените му кръвта се сменя с бензин. Вятърът се усилва, става по-студено, завалява, а двамата се търкалят по улицата, вкопчени един в друг, Патрик все си мисли, че трябва да звучи и някаква музика, започва да се смее злобно като демон, сърцето му бие учестено, успява без усилие да насочи дулото към лицето на полицая, два чифта ръце са се сключили около пистолета, но пръстът на Патрик натиска спусъка, куршумът само отнася малка част от върха на черепа, ала не убива полицая, Патрик навежда дулото по-надолу, улеснен от губещите сила пръсти на ченгето, и го гръмва в лицето, куршумът излиза през тила с облаче розов прах, а хората на тротоара пищят, не помръдват, крият се, хукват обратно вътре, по улицата приближава полицейската кола, от която Патрик май избяга преди това през тясната алея, със запалени светлини и скърцащи спирачки тя се заковава пред бакалията точно когато Патрик се скрива зад ъгъла, хвърля се на земята и презарежда магнума. Ужасът, който мислеше, че е отминал, отново го обзема и си мисли: "Какво толкова направих, та ме олепиха така лесно? Застрелях саксофониста, а? Саксофонист ли? Сигурно е бил и мим, и заради него сега ми се полага това?" Наблизо се чуват сирените на още коли, които идват насам, заблудени в лабиринта на уличките, а полицаите, които са вече тук, изобщо не си правят труда да предупреждават, направо започват да стрелят по него и той отвръща на огъня, успява да ги зърне, прикрити зад разтворените врати на колата, стрелят като луди, като във филм, и това помага на Патрик да осъзнае, че участва в истинска битка, че се опитва да мине между куршумите, че това не е сън, че не се цели добре, а само напосоки отговаря на стрелбата им, и тогава заблуден куршум от магнума му, може би шестият поред, уцелва резервоара на полицейския автомобил, светлините на фаровете му угасват, преди да се пръсне на парчета, изхвърляйки кълбовиден пламък в тъмнината, газова улична лампа експлодира веднага след това в жълтозелени искри, пламъци обгръщат телата на двамата полицаи, едновременно живи и мъртви, прозорците на "Лотосов цвят" са на сол, ушите на Патрик звънтят...

...докато бяга към Уолстрийт, все още в Трибека,той се крие от местата, осветени от уличните лампи, забелязва цяла редица паркирани поршета, втурва се покрай тях и започва да пробва вратите им, с което задейства една след друга алармени сирени. Колата, която иска да задигне, е черен "Рейндж Роувър" с отделно задвижвани колела, аеродинамично тяло и осемцилиндров двигател У-8 е инжекционно впръскване на горивото, но точно такава не може да намери и към разочарованието от това се прибавя опиянението от объркването, от този град. Дъждът от леденостуденото небе все пак е достатъчно топъл в града и се изпарява веднага от паважа в ситна млечнобяла мъгла, която си пробива път в проходите между небостъргачите в Батъри Парк, на Уолстрийт, навсякъде, той прескача някакъв насип, прави салто над него и хуква като луд с пълна сила, мозъкът му е скован от паниката, сърцето му ще се пръсне, има чувството, че го преследва автомобил по пустата улица, после тъмнината сякаш го обгръща и скрива, отнякъде се чува изстрел, но Патрик не реагира защото умът му е изключил, забравил е накъде бяга, но изведнъж като мираж пред него изплува сградата, в която се намира "Пиърс енд Пиърс". Светлините в нея гаснат  етаж по етаж, сякаш мракът залива сградата като вълна, още двеста, още сто метра, и се шмугва във входа към стълбището, за пръв път обзет от страх, раздиран от смут, с блокирали сетива, нахълтва във фоайето, но... нещо не е наред, какво? "Нали се премести бе?" (преместването на кабинета му бе истински кошмар, ала сега канцеларията му е на по-добро място, фоайето е свързано с новите магазини на "Барни" и на "Годива"). Явно е объркал сградите и се усеща чак пред асансьора...

...забелязва заключените врати, огромната статуя на Джулиан Шнабъл и разбира: "Мамка му и късмет, това е друга сграда", обръща се и хуква обратно към въртящите се врати, но нощният пазач, който преди това се опита да привлече вниманието му, сега маха с ръка: "Господин Смит, забравихте да се разпишете." Объркан, Патрик стреля в него, докато прави един, втори оборот с вратата, и попада отново във фоайето, куршумът удря пазача в гърлото, блъсва го назад, облак кръв се вдига във въздуха, преди да облее изкривеното му лице. Тогава Патрик забелязва чернокожия чистач, който е видял всичко, спотаен в далечния тъмен ъгъл, чистачът изпуска парцала до кофата в краката си и вдига ръце, Патрик го застрелва право между очите, поток кръв шурва по лицето му, тилът му избухва отзад със смес от натрошена кост, кръв и мозък и отчупва парченце мрамор от облицовката на стената, силата на удара залепва чистача за стената, Патрик се втурва през улицата към осветената сграда, в която е новият му кабинет, влиза със спокойна походка...

...кимва на Гъс, "нашия нов нощен пазач", разписва се в книгата и се качва в асансьора, нагоре, все по-високо, към тъмнината на неговия етаж, накрая спокойствието се връща. На сигурно място в анонимността на новия ми кабинет, с все още треперещи ръце вземам безжичния телефон, преглеждам тефтерчето си за телефонни номера и уморените ми очи попадат на номера на Харолд Карнс, набирам седемте цифри бавно, на всяка си поемам дълбоко дъх, решавам да призная открито всичко, което е било досега, собственото си малоумие, но Харолд го няма, по работа е в Лондон, оставям му съобщение, в което си признавам всичко, без изключение, трийсет, четирийсет, сто убийства, и докато разговарям с телефонния секретар на Харолд, се появява хеликоптер с прожектор, лети ниско над реката, зад него светкавица раздира небето, насочва  се към сградата, в която влязох по грешка, и се снишава, за да кацне на покрива ѝ, долу входът е обграден от полицейски коли и две линейки, от хеликоптера скачат полицаи от специалните части, около половин дузина, въоръжени мъже влизат през капандурата на покрива, навсякъде сякаш блестят премигващи сигнални светлини и наблюдавам всичко това с телефон в ръката, сгърчен ни бюрото си; без да знам защо, хлипам в ухото на телефонния секретар на Харолд: "Оставих я на един паркинг... при "Дънкин Донътс"... близо до центъра...", това продължава десет минути, накрая заключавам: "Изобщо, много гадно копеле съм" – и затварям, но набирам пак телефона му и чувам непрекъснато писукане, което доказва, че съобщението ми наистина е записано, оставям второ: "Слушай, пак съм аз, Бейтмън, ако се върнеш утре, да знаеш, че може да се появя вечерта в "При да Умберто", така че отваряй си очите", и тогава слънцето, огнена планета, започва бавно да се издига над Манхатън, още един и изгрев и скоро нощта се превръща в ден толкова бързо, че прилича на оптическа измама...

"Хюи Луис енд дъ нюз"

"Хюи Луис енд дъ Нюз" нахлуват на националната музикална сцена от Сан Франсиско в началото на десетилетието с едноименния си рок-попалбум, записан в студио на "Крисалис", но истинския си облик, в търговски и в артистичен смисъл, намират чак през хиляда деветстотин  осемдесет и трета с плочата Sports. Макар корените на мушката им да са съвсем очевидни – блус, соул от Мемфис, кънтри, в Huy Louis and the news те сякаш повечко залагат на модния вкус по нюуейв от края на седемдесетте и началото на осемдесетте години, така че албумът, който въпреки всичко си остава един бомбастичен дебют, бие повече на пънк. Пример за това са барабаните в първия  сингъл Some of my lies are true (Sooner or later) и фалшивите приплясквания с ръце в Don't make me do it, както и органът в Taking a walk. В албума се усеща известно леко напрежение, но жизнерадостните текстове, в които неизменно се разказва за момче, желаещо момиче, и енергичността, с която Луис, като водещ вокалист, насища песните, са наистина свежи. Не е за пренебрегване и присъствието на такъв великолепен соло китарист като Крис Хейс (който се включва и във вокалните партии). Солата му са оргинални и нерепетирани – нещо типично за рока.

Човекът на клавишните Шон Хопър изглежда малко вдървен на органа, ала във втората половина на плочата свиренето му се подобрява, а пък ударните на Бил Гибсън са твърде приглушени, за да бъдат изобщо забелязани. Композирането също не е толкова зряло, колкото по-късно, но в много от песните се усеща копнежът, съжалението, опасността, типичен пример за което е Stop trying.

Момчетата са от Сан Франциско и в много отношения приличат на колегите си от Южна Калифорния "Бийч Бойс" (страхотни съзвучия, сложни вокални партии, прекрасни мелодии, дори за обложката на първия си албум позират със сърф), но носят в себе си и от студенината  и нихилизма на (слава богу, вече забравен) пънк-рока на Лос Анджелис от онова време. Чуйте само как пее този Сърдит Млад Човек Хюи в Who cares? , Stop trying, Don ,t even tell me that you love me или Trouble in paradise (заглавията са достатъчно красноречиви). Хюи следва мелодията с тон на огорчен оцелял, а в много случаи групата звучи почти толкова гневно, колкото "Клаш", "Били Джоел" или "Блонди". Не бива да забравяме, че Хюи всъщност  го откри Елвис Костело. Хюи свиреше на хармоника във втория запис на Костело – блудкавата My aim was you Луис носи в себе си горчивината, която приписват на Костело, но чувството му за хумор е далеч по-остро и по-цинично. Елвис може да си мисли, че интелектуалната игра с думите е толкова важна, колкото и забавлението, и че цинизмът трябва да се спотаява зад доброто настроение, но се чудя какво ли мисли за това, че Луис продава много повече плочи от него?

За Хюи и момчетата му нещата потръгнаха с излизането в осемдесет и втора на втория им албум Picture this,  в който има два полухита – Workin' for a living и Do you believe in love? Това съвпадна с настъплението на видеото и за увеличаването на продажбите допринесоха видеоклиповете, заснети по двете парчета. Звукът, макар все още не изцяло вън от капаните на нюуейв, изглежда по-рокаджийски в сравнение с първия албум, което може да се дължи на участието на Боб Клиърмаунтин в записите или на факта, че "Хюи Луис енд дъ Нюз" вече са взели в свои ръце продуцентството. Песните са по-сложни, a групата не се бои да експериментира с други жанрове реч (Tell her a litter lie) и балади (Hope you love me like you say u Is it me?). Но при цялата си популярност и слава в този албум музиката не е толкова бунтарска и (слава богу) изпълнителите не са така сърдити, въпреки че типично работническата песен Workin' for a living сякаш взета направо от първата им тава. Изглежда, че ги вълнуват повече междуличностните отношения – четири от десетте парчета съдържат думата "любов" в заглавията си, – а не желанието да се перчат като млади нихилисти, и мекото приятно чувство, което блика от албума, е знак за изненадваща и заразителна промяна.

Групата свири по-добре, а духовата секция на "Тауър ъв Пауър" отваря и стопля звука. Албумът достига върха си с двете разположени едно до друго парчета Workin' for a living и Do you believe in love? – най-хубавата от десетте песни; в нея певецът разказва как, докато търсел да срещне някого, попаднал на момиче, което попитал дали вярва в любовта. Това, че отговор на въпроса няма (тъй като така и не става ясно какво е отговорило момичето), прави песента по-сложна в сравнение с парчетата от първия албум. В същата песен има жестоко соло на саксофон в изпълнение на Джони Кола, който също като Крис Хейс на соло китара и Шон Хопър на клавишни вече е станал безценна придобивка за групата (солото му в баладата Is it те? е още по-добро). Гласът на Хюи е по-нюансиран, не толкова груб, но все пак печален в The only one – трогателна песен за това какво става с нашите наставници и как свършват (без барабаните на Бил Гибсън тя нямаше да е толкова хубава). Но вместо да завърши с нейния мощен звук, албумът свършва с Buzz, buzz, buzz – непретенциозен блус, който не се връзва с предишните парчета, но все пак е доста забавен, а "Тауър ъв Пауър" забиват страхотни духови партии.

Подобни грешки са напълно избегнати в третия, вече безупречен албум на групата, озаглавен Sports (записан в "Крисалис"). Всяка песен е с потенциал за хит и повечето всъщност бяха такива. Плочата ги издигна до рокендрол идоли. Напълно заличен е образът на лошото момче, на негово място идва по-зрелият и амбициозен студент (в една от песните логично вместващата се в текста дума "гъз" е прикрита с писукане). Целият албум е издържан в избистрен стил и нов, съвършен професионализъм, подсилващи допълнително песните. А щурите и оригинални видеоклипове на Heart and soul, The heart of rock'n 'roll, If this is it, Bad is bad, I want a new drug ги направиха супер звезди в предаванията на Ем Ти Ви.

Продуциран изцяло от групата, Sports започва с песен, която може да стане техен символ – The heart of rock'n'roll, прекрасна ода за рокендрола в Съединените щати. Следва техният първи голям хит – Heart and soul, чиста проба парче на Луис (макар да е написана от външни автори – Майкъл Чапмън и Ники Чин), който ги направи най-добрата група в САЩ на осемдесетте години. Текстът може да не е толкова силен, колкото на останалите песни, но със сигурност не е самоцелен и предупреждава за това колко погрешно е оставането "само за една нощ" (послание, което ранният и по-груб Хюи никога не би изпратил). Bad is bad е изцяло дело на Луис и е най-тъжната песен от всичко, което групата е записала до този момент. В нея с изпълнението си на бас блясва Марио Чиполина, но истинското настроение е в солата на хармоника на Хюи. I want a new drug е централното парче в албума с убийствени изпълнения на китара на Крис Хейс. Това е не само най-великата песен, написана някога срещу наркотиците, но и разкрива как е станало израстването на групата, как са захвърлили образа на лошото момче и са се научили да се държат като зрели хора. Солото на Крис Хейс в нея е направо невероятно, а механичните барабани, използвани не само в тази песен, а и в целия албум, създават натегателен ритъм, без да засенчват обаче работата на Бил Гибсън.

Останалата част от плочата е безпогрешна – втората страна започва с Walking on a thin line, най-горещото признание, което са правили досега. Дори Брус Спрингстийн не е написал нещо толкова впечатляващо за злата участ на ветераните от виетнамската война в съвременното американско общество. Макар и написана от външни автори, песента доказва социалната ангажираност на групата и всеки, който се е съмнявал, разбира, че освен специалисти по блуса, музикантите са и с големи сърца. Отново в Finally found a home те прокламират новооткритата си склонност към изтънчеността наред със стремежа към по-голяма зрялост. Освен за изоставянето на своя бунтарски облик, музикантите разказват в нея и как са открили себе си в страстта и енергията на рокендрола. Всъщност внушенията в песента са толкова многопластови, че биха били достатъчни и за цял албум, но това не е за сметка на ритъма, а динамичното свирене на Шон Хопър на клавишните я прави дори танцувална. If this is it е единствената балада в тази плоча, но и нейният ритъм не е вял. Тя представлява молба към любимия човек да каже дали връзката трябва да продължи и начинът, по който Хюи пее, зарежда слушателя с надежда. И тази песен, както и всички останали, не е за тичане или за див копнеж по момичета, а задълбава дълбоко в характера на взаимоотношенията. Crack me up е единственият намек за връщане към периода на нюуейв, но е в пълен контраст със сериозния текст против алкохола и наркотиците.

И за прекрасен завършек на този забележителен албум групата е запазила своя версия на Honky tomk blues (още една песен на външен автор – Ханк Уилямс) и въпреки че е съвсем различна от останалите, присъствието ѝ се усеща в цялата плоча. Независимо от професионализма тя носи в себе си духа на кабаретния блус. (Между другото, през този период Хюи записа две песни за филма "Назад в бъдещето", които се изкачиха на върха в класациите The power of love и Back in time, прекрасни допълнения към една кариера, оформяща се като легендарна.) Какво да посъветвам онези, които все още не са си купили този албум? Девет милиона души не могат да грешат.

Fore! (записан в "Крисалис" в осемдесет и шеста) е логично продължение на Sports, но в още по-професионално издържан стил. В тази плоча на момчетата не им е необходимо да доказват, че са пораснали и че са прегърнали рокендрола, защото в тригодишния преходен интервал между двата албума вече са го направили. (Всъщност трима от тях са с костюми на обложката.) Албумът започва с огненото парче Jacob's ladder, в което се говори за бор- бата и за надделяващия компромис, уместно напомнят за това какво представляват "Хюи Луис енд дъ Нюз", и с изключение на Hip to be square това е най-добрата песен в тавата (независимо че не е написана от член на групата). Следва прекрасното весело парче Stuck with you, забавна ода за брачните взаимоотношения. Всъщност повечето от любовните песни са за трайни взаимоотношения, а не за напразно тичане след момичета, както в предишните плочи. Във Fore! момчетата вече контролират нещата (притежават момичетата) и сега трябва да направляват връзката. Това ново измерение допринася за привлекателността на песните, музикантите изглеждат по-удовлетворени и не толкова припрени. Но до всяка песен от рода на Doing, it all for my baby (прекрасна ода за моногамията) има по едно парещо парче като Whole lotta loving. Първата страна (петата поред песен от компактдиска) завършва с шедьовъра Hip to be square (за нещастие претворен в единствения  слаб видеоклип на групата). Това е ключовата песен в албума, жизнерадостна ода за конформизма, толкова завладяваща, че повечето хора вероятно изобщо не се вслушват в стиховете, но при наличието на експлозивната китара на Крие Хейс и страхотното изпълнение на клавишни кой ще ти гледа думите? Тя не е само за удоволствието от конформизма, а и лична изповед на самата група, но какво точно изповядват, така и не разбрах със сигурност.

Втората страна на Fore! не притежава същия заряд като първата, но в нея има няколко истински бисера, които са и доста сложни. I know what I like е песен, която Хюи не би изпял за нищо на света шест години по-рано (открита декларация за независимост), а следващата I never walk alone всъщност я допълва и обяснява в по-широк смисъл,  като е забележителна още с жестокото соло на орган и със силните вокални изяви на Хюи, който пее по-добре може би само в Hip to be square. Forest for the trees е страстен трактат против самоубийствата. Заглавието понамирисва на клише, но Хюи и бандата му умеят да вдъхват живот на клишетата, като ги превръщат в изцяло свои оригинали. Изисканата песен Naturally напомня за невинните времена и залага изцяло на вокалните съзвучия, които в случая само специалист би могъл да различи от тези на "Бийч Бойс". Въпреки че е издържан в закачлив тон, албумът свършва с магическите звуци на Simple as that – балада не за отчаянието, а за надеждата, с послание за оцеляване (авторът не е от групата), откриващо пътя за следващата им плоча Small world, в която се занимават с глобални проблеми. Алубмът Fore! може да не е шедьовър от класата на Sports, но по свой собствен начин е също толкова удовлетворяващ, а по-нежният и по-мек глас на Хюи е истинско събитие.

Small world, записан за "Крисалис" в осемдесет и осма, е най-амбициозната и артистично изпипана плоча на "Хюи Луис енд дъ Нюз". Улегнал професионален музикант определено е заменил сърдития млад човек и въпреки че Хюи владее добре един-единствен инструмент – хармониката, нейният хипнотичен Дилънов звук придава на Small world великолепие, каквото малко музиканти са постигали. Това е явен преход и първи опит за тематично свързване на песните. Всъщност Хюи разнищва от различни гледни точки проблема за глобалното комуникиране. Не е чудно, че четири от десетте песни съдържат в заглавието си думата "свят". За пръв път, вместо едно, има три инструментални парчета.

Компактдискът започва шеметно със Small world (първа част), чиито автори са Луис и Хейс. Освен посланието за хармония, парчето съдържа соло на китара, от което Хейс сигурно е получил пришки. В Old Antone 's се усеща влиянието на впечатленията, които групата е натрупала по време на турнето си из страната. Брус Хорнсби обогатява внушенията на текста с прекрасно изпълнение на акордеон. В Perfect world духовата секция на "Тауър ъв Пауър" отново има невероятен ефект. Това е и най-доброто парче в албума, дело на Алекс Кол, който не е от групата. То обединява в една всички теми в плочата – безусловно приемане на съществуващия свят с неговите недостатъци, но не и отказ от мечтата за живот в идеален свят. Въпреки че песента е в доста динамичен поп стил, движещата сила на идеите не се губи, а всички членове на групата свирят  превъзходно. Следват две инструментални композиции танцувалното реге Bobo tempo, повлияно от африканските ритми, и втората част на Small world. Липсата на текстове към тези мелодии не предизвиква прекъсване в посланието за глобално комуникиране и те не изглеждат като пълнеж, защото в тях музикантите от групата всъщност демонстрират импровизационните си умения.

Втората страна има експлозивно начало – Walking with the kid, първата песен на Хюи, в която се признават отговорностите на бащинството. Гласът му е зрял и макар чак в последния стих да се разбира, че детето всъщност е неговият син, тази зрялост е много подвеждаща и е трудно да си представим, че същият човек пее в Heart and soul и Some of my lies are true. Голямата балада в албума е World to те, истинска перла от мечти. И въпреки че става дума за отношенията между хората, темата за "малкия свят" присъства и се доразвива от намеци за Китай, Аляска и Тенеси, а групата свири много добре. Better be true също е нещо като балада, но не е перла от мечти, стиховете не са за взаимоотношенията, нито пък намеква за Китай или Аляска, а групата свири много добре.

Give me the keys (And I'll drive you crazy) е рокпарче от добрите времена на блуса, в което се говори за – какво мислите? – за препускане с коли, като общата тема на албума е разработена в много по-забавен вариант. Въпреки че стиховете не са нещо особено, песента все пак е знак, че Луис не е изгубил напълно свежото си чувство за хумор. Албумът завършва с инструменталната композиции Slamming, в която духовата секция е прекалено мощна и, честно казано, може да ви заболи главата или да ви се додрайфа, ако усилите звука, макар и да не е изключено да има разлика между записите на грамофонна плоча и на диск, поне доколкото разбирам. Както и да е, тя породи у мен зли чувства, които ме преследваха дни наред. И не става за танцуване.

За създаването на Small world са били ангажирани стотина души, включително гастролиращи музиканти, техници по барабаните, счетоводители, адвокати, на които се изказват благодарности. Това всъщност допринася за обогатяване на темата за общностите, и то през призмата на един по-ведър житейски опит. С въпросния компактдиск и с четирите предишни "Хюи Луис енд дъ Нюз" доказват, че ако нашият свят е наистина малък, то тези пичове са най-добрата американска банда за осемдесетте години на този и на всеки друг континент. Неин ръководител е Хюи Луис, вокалист, музикант и композитор, който просто не може да бъде надминат.

В леглото на Кортни

В леглото на Кортни съм. Луис е в Атланта. Кортни потръпва, притиска се до мен и утихва. Отделям се от нея и се отпускам по гръб върху нещо твърдо и космато. Бръквам под себе си и изваждам черна плюшена котка със сини скъпоценни камъни за очи, каквато ми се струва, че видях в "Шуорц" по време на предколедното ми пазаруване. Не знам какво да кажа и промърморвам:

– Лампите "Тифани"... се връщат на мода.

Почти не виждам лицето ѝ в тъмното, но чувам въздишката ѝ, изстрадана и дълбока, тялото ѝ се раздвижва, тя отваря някакво шишенце с лекарство. Пускам котката на пода, ставам и си вземам душ. Сутринта темата в "Шоу то на Пати Уинтърс" бе "Красиви ученички лесбийки". Предаването ми се стори толкова еротично, че си останах у дома, пропуснах заседание в службата и се изпразних два пъти чрез мастурбация. По-голямата част от деня прекарах в безцелно шляене из "Сотби", смутен и отегчен. Снощи вечеряхме с Жанет в "Шезлонгите". Тя бе уморена и почти не яде. Поделихме си една пица, която струваше деветдесет долара. Подсушавам косата си с кърпа, навличам хавлия "Ралф Лоран" и се връщам в спалнята, за да се облека. Кортни пуши цигара и гледа по телевизията "В късната вечер с Дейвид Летърман", звукът почти не се чува.

– Ще ми се обадиш ли преди Деня на благодарността? – пита ме.

– Може би.

Закопчавам си ризата и се чудя защо ли изобщо се навих да дойда тук.

– Какво ще правиш? – тихо подпитва тя.

Отговарям сдържано:

– Вечеря в "Ривър Кафе". После – навярно в "О Бар".

– Много хубаво – промърморва тя.

– А ти и... Луис? – питам.

– Трябваше да вечеряме в "При Тад и Маура" – въздъхва тя. – Но едва ли вече ще отидем там.

– Защо?

Намъквам жилетката си "Поло" от черен кашмир и усещам, че това наистина ме интересува.

– Нали го знаеш Луис как е настроен срещу японците – започва тя с вече изцъклени очи.

Мълчи известно време, затова я подканям:

– Разказвай де. Тъкмо започна, и...

– В неделя Луис отказа да играем карти там, защото имали акита.

Тя дръпва силно от цигарата си.

– И какво стана?

– Играхме у нас.

– Не знаех, че пушиш.

Тя се усмихва тъжно и някак отегчено.

– Не си забелязал.

– Окей, признавам, че съм притеснен, но само малко.

Отивам до огледалото "Марлиан", закачено над писалището от тиково дърво "Сотсас", за да се уверя, че възелът на пъстрата ми вратовръзка "Армани" не се е изкривил.

– Слушай, Патрик – казва тя с усилие. – Може ли да поговорим?

– Изглеждаш превъзходно – обръщам се към нея и ѝ изпращам въздушна целувка. – Няма какво да си казваме. Ти ще се омъжиш за Луис. Не по-рано от идната седмица.

– Ама че си специален, а? – пита тя саркастично, но не ядно.

– Чети по устните ми – казвам ѝ и се обръщам с лице към огледалото. – Изглеждаш превъзходно.

– Патрик?

– Да, Кортни.

– Ако не те видя преди Деня на благодарността... – тя замлъква смутено – ...приятно прекарване.

Хвърлям ѝ един поглед, преди да отговоря с равен глас:

– На теб също.

Тя взема плюшената котка и започва да я глади по главата. Излизам в антрето и тръгвам към кухнята.

– Патрик? – извиква тихо тя след мен.

– Да – спирам, но не се обръщам.

– Нищо.

"Смит и Воленски''

Седим с Крейг Макдърмот в "При Хари" на Хановер. Той пуши пура, пие "Столичная" с мартини и ме разпитва как се носи кърпичка в горното джобче на сакото. Аз пия същото и му давам подробни отговори. Чакаме Харълд Карнис, който във вторник се върна от Лондон и сега закъснява вече с половин час. Това ме изнервя, търпението ми се изчерпва и казвам на Макдърмот, че трябваше да поканим Тод или поне Хамлин, който със сигурност щеше да има у себе си кокаин. Крейг свива рамене и ми отговаря, че може би ще открием Карнис в "При Делмонико". Но не намираме Карнис в "При Делмонико" и поемаме към "Смит и Воленски", където някой от нас е запазил маса за осем часа. Макдърмот е с двуреден вълнен костюм "Черути" с шест копчета на сакото, памучна риза "Луис, Бостън" и копринена вратовръзка "Дънхил". Аз съм облечен в двуреден вълнен костюм "Ерменегилдо Зеня" с шест копчета на сакото, раирана памучна риза "Лучано Барбера", копринена вратовръзка "Армани", кожени обувки "Ралф Лоран" и чорапи "Е. Дж. Смит". За мъже, изнасилени от жени, разговаряха сутринта в "Шоуто на Пати Уинтърс". Седя си в сепарето в "Смит и Воленски", който е учудващо празен тази вечер, взел съм валиум и пия голяма чаша червено вино, унесен в мисли за оня мой братовчед от Вашингтон, който неотдавна изнасилил момиче и ѝ отхапал месестите части на ушите. Призлява ми, като се сещам, че съм забравил да си поръчам от запърженото кълцано месо. Спомням си как някога с брат ми заедно яздехме и играехме тенис – мили спомени, от които ме измъква Макдърмот, забелязал, че не съм поръчал от запърженото кълцано месо, когато ни сервират вечерята.

– Какво означава това? Не може да вечеряш в "Смит и Воленски", без да поръчаш запържено кълцано месо! – възмущава се той.

Избягвам погледа му и докосвам пурата, която си пазя за по-късно в джоба на сакото.

– Мама му стара, Бейтмън, побъркан маниак такъв. Сбъркал си се от работа в "Пи енд Пи" – мърмори той.

– Да не поръча запържено кълцано месо, лелееей, какъв позор!

Не му отговарям. Как мога да кажа на Макдърмот, че преживявам твърде несвързан период от живота си, че забелязвам новата боя върху стените – ярка, почти болезнено бяла, и под флуоресцентното осветление те сякаш блестят и пулсират. Отнякъде долита гласът на Франк Синатра, който пее своята Witchcraft. Зяпам стените, заслушан в думите на песента, подгонен от внезапна жажда, ала келнерът ни е зает с приемане на поръчки от голяма маса, около която повечето са японски бизнесмени, а някакъв тип, който е или Джордж Макгауън, или Тейлър Престън, облечен в нещо от "Поло", ме гледа подозрително от сепарето зад тяхното. Озадаченият Макдърмот още не откъсва очи от стека ми. Единият от японците размахва някакво сметало, друг се опитва да произнесе думата "терияки", трети движи устни и после запява заедно с песента, останалите избухват в смях, докато той, с чифт клечки за хранене в ръка, поклаща уверено глава и имитира Синатра. От широко отворената му уста излиза нещо подобно на: "...онаси стура магия, аф, онаси стура магия..."

Нещо по телевизията

Докато се обличам за среща с Жанет, с която ще ходим на някакъв нов британски мюзикъл, чиято премиера на Бродуей бе миналата седмица, и ще вечеряме след това в "Прогрес", новия ресторант на Малкъм Форбс в Горен Ийст Сайд, гледам запис на тазсутрешното "Шоу на Пати Уинтърс", което е разделено на две части. В първата част е представен Аксел Роуз, вокалистът на рокгрупата "Гънс енд Роузис", който според Пати заявил пред интервюиращ го репортер следното: "Когато съм стресиран, подивявам и си го изкарвам на себе си. Прекарвах бръсначи по тялото си, но после осъзнах, че да си целият в драскотини е по-вредно, отколкото да нямаш стереоуредба... и сега предпочитам да ритам стереоуредбата си, вместо да фрасна някого по мутрата. Когато побеснея или съм потиснат, или нещо ми е кофти, сядам на пианото и свиря." Във втората част Пати чете писма на Тед Бънди, масовия убиец, до годеницата му по време на един от безбройните съдебни процеси срещу него. "Скъпа Каръл – чете тя, докато на екрана показват портретна снимка на Бънди, направена само няколко седмици преди екзекуцията му, – моля те, недей да сядаш в съда на един ред с Джанет. Когато поглеждам към теб, тя ми се пули насреща с налудничавите си очи, като гларус на мида... Усещам, че е готова да ме полее с лютив сос..."

Чакам да се случи нещо. Седя така в спалнята близо час. Нищо не става. Изправям се и употребявам мизерното количество кокаин, останало ми от събота вечерта, когато бях в "Ем Кей" или в "О Бар". Отбивам се в "Орсо" да пийна нещо преди срещата с Жанет, на която се обадих няколко часа преди това, споменах ѝ, че имам два билета за мюзикъла, и тя отговори само: "Ще дойда." Казах ѝ, че ще я чакам пред театъра в осем без десет, и тя затвори телефона. Докато седя сам в бара на "Орсо", мисля си да взема да се обадя на някой от телефоните, които показаха в долната част на телевизионния екран, но осъзнавам, че не знам какво да кажа, а в паметта ми са се запечатали думите, които Пати прочете: "Усещам, че е готова да ме полее с лютив сос..."

Не знам защо, но си припомням тези думи отново по– късно, когато седим с Жанет в "Прогрес" след представлението. Късно е и ресторантът е препълнен. Поръчваме за ядене нещо, което се нарича "орел-карпачо", "махи-махи", тиквички с натопени в шоколад бадеми и онова странно "гаспачо" със сурово пиле и бира. В чинията ми няма нищо, което да става за ядене, всичко е с вкус на мазилка. Жанет носи вълнен жакет, блуза с висока яка и с един ръкав от копринен шифон, вълнени панталони – всичко от "Армани", антични златни обеци с диаманти и рипсени чорапи "Живанши" без шарки. Непрекъснато въздиша и заплашва, че ще запали цигара, нищо, че сме в салона за непушачи. Поведението ѝ ме тревожи, предизвиква черни мисли в главата ми. Пие шампанско, но вече прекалява и когато си поръчва шеста чаша, подхвърлям ѝ, че може би ще е по-разумно да спре дотук.

– Студено ми е и съм гладна, ще си поръчвам каквото искам, ясно ли ти е?

– Пийни тогава малко "Евиан" или "Сан Пелегрино" – казвам.

"Сандстоун"

Седим с майка ми в частната ѝ стая в "Сандстоун", където тя вече е постоянен обитател. Натъпкана здраво с успокоителни и с тъмни очила, тя непрекъснато опипва прическата си, а аз не откъсвам поглед от ръцете си, тъй като съм повече от сигурен, че треперят. Тя се опитва да се усмихне, когато ме пита какво искам за Коледа. Не съм изненадан от това, че ми трябват огромни усилия, за да вдигна глава и да я погледна. Облечен съм в габардинен костюм с две копчета на сакото и срязани ревери от "Джан Марко Вентури", кожени обувки "Армани" с бомбета и връзки, вратовръзка "Поло", а какви са чорапите ми не се сещам. Наближава средата на април.

– Нищо – усмихвам ѝ се успокоително.

Настъпва мълчание. Аз го нарушавам.

– А ти какво искаш?

Дълго време тя не проговаря и пак забивам очи в ръцете си, в засъхналата кръв под нокътя на палеца от момиче, което май се казваше Суки. Майка ми облизва устните си и казва:

– Не знам. Искам само да е хубава Коледа.

Мълча. Последния час прекарах в проучване на прическата си в огледалото, за което настоях пред болничните власти да оставят в стаята на майка ми.

– Изглеждаш нещастен – обажда се внезапно тя.

– Не съм – отвръщам с лека въздишка.

– Изглеждаш нещастен – повтаря тя по-тихо и отново докосва ослепително бялата си коса.

– Добре де, и ти също – промърморвам бавно с надеждата да не каже нищо повече.

Тя не казва нищо повече. Седя на стол до прозореца и гледам през решетките как ливадата навън потъмнява от облак, закриващ слънцето. Скоро облакът отминава и тревата отново става светлозелена. Тя седи на леглото си в нощница от "Бергдорф" и чехли "Норма Камали", които ѝ подарих за миналата Коледа.

– Как мина банкетът? – пита.

– Нищо особено.

– Колко бяха гостите?

– Четирийсет. Петстотин... – Свивам рамене. – Не съм ги броил.

Тя пак облизва устни, отново опипва косата си.

– Кога си тръгна?

– Не си спомням – отвръщам след дълго мълчание.

– Един? Два? – пита тя.

– Трябва да е било към един – казвам сопнато.

– Ооо – казва и млъква, оправя черните очила "Рейбан", които ѝ купих от "Блумингдейл" за двеста долара.

– Не беше много хубаво – уточнявам, без да има защо, и се обръщам към нея.

– Защо? – любопитства тя.

– Ами просто не беше хубаво.

Пак поглеждам петънцата кръв под нокътя на палеца си, снимката на баща ми, доста по-млад, на шкафчето край леглото на майка ми. До нея стои друга, на която Шон и аз, като гимназисти, сме издокарани в смокинги, никой от двамата не се усмихва. На снимката баща ми е с двуредно черно спортно сако с шест копчета, бяла памучна риза с широка яка, вратовръзка, кърпичка в горното джобче на сакото и обувки – всичко от "Брукс Брадърс". Застанал е до един от храстите, подрязани във форми на животни, в имението на баща си в Кънетикът и нещо не е наред с очите му.

Най-добрият град за бизнес

В дъждовна утрин, във вторник, след като се поразкърших в "Ексклузив", се отбивам в апартамента на Пол Оуен в Горен Ийст Сайд. Сто шейсет и един дни бяха минали, откакто прекарах там нощта с двете момичета от агенцията за компаньонки. През това време нито един от четирите вестника в града не е съобщил за намерени тела, няма дори намеци или слухове за подобно нещо. Стигнах дотам да разпитвам хора – на срещи, заседания, обеди в коридорите на "Пиърс енд Пиърс" – дали не са чули случайно за две обезобразени проститутки, открити в апартамента на Пол Оуен. Но също като на филм никой нищо не е чул и няма представа за какво му говоря. През това време имаше и други неща, които ме безпокояха: огромното количество пургатив и скоростта, с която намалява кокаинът в Манхатън, Азия през деветдесетте години, практическата невъзможност да се запази маса за осем часа в "Пи Ар", новия ресторант на Тони Макмейнъс на остров Либърти. Та предполагам, че никой нищо не е забелязал. Още повече, че доколкото разбрах, Кимбол се е преместил в Лондон.

Когато излизам от таксито, сградата ми се струва някак по-различна, макар да не мога да разбера защо. Ключовете на Оуен, които задигнах в нощта на убийството му, са все още в мен и сега ги изваждам, за да отключа входната врата, водеща към фоайето, но ключът не влиза в ключалката.

Отвътре се приближава униформен портиер, какъвто преди шест месеца нямаше, отваря ми вратата и се извинява, че се е забавил. Стоя под дъжда и не влизам. Той ме кани с жест и пита усмихнат с ирландски акцент:

– Ще влезете ли, или ще чакате дъждът съвсем да ви накисне?

Вмъквам се във фоайето с чадър под мишница и натиквам обратно в джоба си хирургическата маска, която взех със себе си, за да не усещам миризмата горе. Държа уокмена в ръка и се чудя какво да кажа.

– Е, господине, с какво мога да ви бъда полезен? Пита той.

Мълча дълго, ужасно дълго, накрая промърморвам само:

– Четиринайсет А.

Той ме оглежда внимателно, преди да провери в регистрационната книга, изведнъж се усмихва широко и отбелязва нещо там.

– А, разбира се. Госпожа Улф е горе.

– Госпожа... Улф?

Усмихвам се едва-едва.

– Да. Тя е агент по недвижими имоти. Имате уречена среща, надявам се.

Операторът на асансьора – също нова придобивка – е забил очи в пода, докато се качваме нагоре. Опитвам се да възстановя всяка своя стъпка от онази нощ, през цялата проклета седмица, макар добре да знам, че не съм стъпвал тук, откакто убих двете момичета. "Колко ли струва апартаментът на Оуен?" е въпросът, който не ми дава мира и остава да виси без отговор в главата ми. "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта бе посветено на хора с отстранен половин мозък. Върху гърдите ми сякаш има лед.

Вратите на асансьора се отварят. Излизам предпазливо и изчаквам да се затворят, после тръгвам по коридора към апартамента на Оуен. Отвътре се чуват гласове. Облягам се на стената, въздъхвам с ключовете в ръка, но вече знам, че ключалката е сменена. Докато се чудя какво да правя, треперещ, загледан в обувките си – черни мокасини "А. Тестони", вратата на апартамента се отваря и ме сепва точно в момент на самосъжаление. Излиза жена на средна възраст, явно посредничка при продажбата на недвижими имоти, усмихва ми се и поглежда в бележника си.

– Вие ли бяхте за единайсет часа?

– Не.

– Извинете ме – казва тя и тръгва по коридора, обръща се веднъж да ме погледне със странно изражение на лицето, после свива встрани по друг коридор и изчезва.

Надничам в апартамента през разтворената врата. Вътре в средата на хола стоят мъж и жена, на възраст към трийсетте, и разговарят. Тя е с вълнено сако, копринена блуза, вълнени панталони "Армани", обеци от жълт емайл, ръкавици, в ръката си държи бутилка "Евиан". Мъжът е със спортно сако от туид, плетена жилетка от кашмир, памучна риза, вратовръзка "Пол Стюарт", върху ръката му е преметнат шлифер "Агнес Би". Зад тях апартаментът изглежда безупречно чист. Нови венециански щори, кожената облицовка по стените е свалена. Но мебелите, стенописът, стъклената масичка за кафе, столовете "Тонет", черният кожен диван сякаш са непокътнати. Широкоекранният телевизор е преместен в хола и е включен с намален говор, на екрана върви реклама, в която едно петно слиза от ревера на сако и започва да говори нещо пред камерата, но това не може да заличи спомена за онова, което направих с гърдите на Кристи, с главата на едно от момичетата, без нос, с отхапани уши, с оголени зъби под изрязаната плът около устата, потоците мръсотия и кръв, които бяха оплескали целия апартамент, вонята на смърт, собственото ми смутено предупреждение, че съм надникнал...

– Мога ли да ви помогна с нещо? – стресва ме гласът на жената, която предполагам, че е госпожа Улф, агент по недвижими имоти.

Лицето ѝ е издължено и мършаво, голям, отчайващо истински нос, силно начервени устни, бледосини очи. Носи жакет от букле, копринена блуза, обувки, обеци, гривна, ала откъде са? Не знам. Може би няма още четирийсет години.

Все още съм подпрян на стената, загледан в мъжа и жената вътре, които се връщат в спалнята, и в хола не остава никой – освен дузината букети цветя в стъклени вази, пръснати навсякъде из апартамента. Уханието им стига чак до мен в антрето. Госпожа Улф се обръща, за да види в какво толкова съм се втренчил, после пак ме поглежда.

– Търся... ммм... не живее ли тук Пол Оуен?

Тя мълчи дълго, преди да отговори:

– Не. Не живее тук.

Мълчим и двамата.

– Сигурна ли сте... не разбирам...

Тя съобразява нещо, мускулите на лицето ѝ се изопват. Присвива очи. Забелязва хирургическата маска, която стискам в потната си длан, поема дълбоко въздух и не отделя очи от нея. Така поне ми се струва. На телевизионния екран върви реклама, в която мъж вдига препечена филийка хляб и казва на съпругата си: "Права си. Този маргарин наистина е по-вкусен от фъшкия." Съпругата само се усмихва.

– Видели сте обявата в "Таймс", нали? – пита госпожа Улф.

– Не... всъщност да. Видях я, да. В "Таймс". – Запъвам се, едва събирам сили да говоря, миризмата на рози просто лепне по ноздрите ми. – Ама... Пол Оуен... не е ли вече собственикът... на това?

След продължително мълчание тя заявява:

– Никаква обява не е давана в "Таймс".

Гледаме се безкрайно дълго. Тя усеща, че искам да кажа нещо. Виждал съм такова изражение на лицето. В някой клуб? Или на някоя от жертвите ми? А може би в нов филм? Или в огледало? Струва ми се, че минава цял час, преди да проговоря отново.

– Но това са... неговите – млъквам, сърцето ми замира, после пак забива учестено – ...мебели.

Чадърът пада изпод мишницата ми и се навеждам да го вдигна от пода.

– Мисля, че трябва да си вървите – казва тя.

– Мисля, че... искам да знам какво е станало.

Лошо ми е, гърдите и гърбът ми се обливат с пот, която незабавно потича надолу по тялото ми.

– Недейте да ни създавате неприятности – съветва ме тя.

Сякаш всички ограничения, ако изобщо е имало такива, изведнъж се разчупват и падат, през целия ден няма да ме напусне усещането, че някой друг насочва съдбата ми. "Това... не... е... игра", ще ми се да извикам, но не мога да събера достатъчно дъх, а и тя, изглежда, не забелязва вълнението ми. Извръщам лице. Трябва ми почивка. Не знам какво да кажа. Съвсем объркан, протягам ръка към госпожа Улф, за да се облегна на нея, но се отказвам и слагам длан на гърдите си, ала не я усещам дори когато разхлабвам възела на вратовръзката си; стои си там трепереща и по никакъв начин не мога да я успокоя. Целият съм почервенял и не мога дума да продумам.

– Най-добре ще е да си вървите – казва ми тя.

Стоим в коридора и се гледаме.

– Не ни създавайте неприятности – повтаря тя малко по-тихо.

Не помръдвам още няколко секунди, после отстъпвам назад по коридора с лице към нея и вдигам двете си ръце, за да я уверя, че си тръгвам.

– Не идвайте повече.

– Няма – обещавам ѝ. – Не се притеснявайте.

На вратата до нея застават мъжът и жената. Госпожа Улф не откъсва очи от мен, докато стигна вратата на асансьора и натисна бутона за повикване. Вътре в кабината ухае силно на рози.

Щанги

Вдигането на тежести снема напрежението. Тялото ми реагира подобаващо. Гол до кръста, разглеждам отражението си в огледалото над умивалниците в съблекалнята на "Ексклузив". Мускулите на ръцете ми са зачервени от напрежението, стомахът ми е идеално равен и стегнат, гръдните ми мускули са като от гранит, очите ми са леденобели. В шкафчето ми тук лежат три влагалища, изрязани от жени, които нападнах през последните няколко дни. Двете са измити, едното не е. Най-любимото ми от трите съм овързал със синя панделка "Хермес".

Краят на осемдесетте

Миризмата на кръв прониква в сънищата ми, които в повечето случаи са ужасни: пътувам на презокеански кораб, на който избухва пожар, отивам на Хаваите и там започват вулканични изригвания, виждам смъртта на всички продажници от "Саломон Брадърс", Джеймс Робинсън се гаври с мен, връщам се в началното училище, после в "Харвард", мъртъвци тръгват да се разхождат между живите... Сънищата ми са безкрайна поредица от автомобилни катастрофи и природни бедствия, електрически столове и самоубийства, спринцовки и телесни гаври с фотомодели, летящи чинии и какви ли не още кошмари. Когато се събуждам сутрин, плувнал в ледена пот, веднага включвам телевизора, за да заглуша грохота от строителните машини, които работят някъде наблизо. Преди месец бе годишнината от смъртта на Елвис Пресли. Футболни мачове идват и отшумяват бързо, гледам ги обикновено с намален звук на телевизора. Цяло лято Мадона припяваше: Life is a mystery, everyone must stand alone...

Имам среща за полузакуска-полуобяд с Джийн, секретарката ми, и докато вървя надолу по Бродуей, пред магазина на "Тауър Рекърдс" ме спира някакво колежанче с бележник в ръка и ме пита коя е най-тъжната песен, която съм чувал. Без да се замислям и секунда дори, отговарям, че това е You can't always get what you want на "Бийтълс". После ме пита за най-веселата и му казвам: Brilliant disguise на Брус Спрингстийн. Той кимва, записва си нещо в бележника, а аз отминавам нататък покрай "Линкълн Сентър". Станало е произшествие. До тротоара е паркирана линейка. Купчина черва се въргалят на тротоара в локва кръв. От корейска бакалия си купувам много твърда ябълка, която изяждам по пътя. Джийн вече ме чака пред входа на Сентръл Парк срещу Шейсет и седма улица в този хладен и слънчев септемврийски ден. Заглеждаме се в облаците и тя вижда фигури на остров, на кученце, очертанията на Аляска и лале. Предпочитам да не ѝ казвам какви фигури виждам аз: щипка за банкноти "Гучи", брадва, разрязана на две жена, огромна и пухкава локва кръв, заляла цялото небе, от която ситни капчици се процеждат и падат над града, над Манхатън.

Спираме пред кафенето на открито "Наникъде" и обсъждаме кой филм да гледаме, няма ли изложби, които трябва да видим, или просто да се поразходим. Тя предлага да посетим зоопарка и без да се замисля, кимам. Джийн изглежда добре, сигурно е спортувала сутринта, а сега е облечена в жакет от лъскаво ламе и кадифена пола-панталон "Мацуда". Представям си се в телевизионна реклама за някакъв нов продукт (Изстудител за вино? Лосион за тен? Дъвка без захар?), вървя насечено по някакъв плаж, филмът е чернобял, умишлено надраскан, зад кадър се чува тайнствено кънтяща попмузика от средата на шейсетте години, поглеждам към камерата, повдигам с ръка продукта – нова пяна за коса? Маратонки? Вятър развява косата ми, после се редуват ден и нощ, ден и нощ...

– Ще пия студено кафе без кофеин с мляко – поръчва Джийн на келнера.

– За мен също кафе без глава – казвам разсеяно, но се усещам и се поправям. – Прощавайте... кафе без кофеин де. Притеснен поглеждам Джийн, но тя само ми се усмихва механично. Между нас на масата лежи неделният "Таймс". Опитваме се да решим къде да вечеряме днес. Някакъв тип, който прилича на Тейлър Престън, минава покрай нас и ми махва за поздрав. Поглеждам го над тъмните очила "Рейбан" и също му махвам. Профучава колоездач. Помолвам едно момче с количка за чинии да ми донесе вода. Донася ми я келнерът, след което се появява с поднос с две купички сорбе, цитрусов сок и водка с лимон, които не съм чул Джийн да поръчва.

– Искаш ли да опиташ? – пита ме тя.

– Благодаря – отвръщам. – Ама съм на диета.

– Но ти нямаш килограми за сваляне – възкликва тя, истински изненадана. – Майтапиш се, нали? Изглеждаш страхотно.

– Човек винаги може да е още малко по-слаб – промърморвам, загледан в движението по улицата. Нещо отклони вниманието ми, но не разбрах какво. – Да изглежда... по-добре.

– Е, тогава може би не трябва да ходим на вечеря – предлага тя загрижено. – Не искам да подлагам на изпитание... волята ти.

– Не. Няма смисъл – казвам. – И без това не я спазвам особено стриктно.

– Наистина, Патрик, не се притеснявай. Каквото и да кажеш, съгласна съм. Ако не искаш, няма да ходим на ресторант...

– Няма нищо – натъртвам. Нещо прищраква в главата ми. – Не трябва да се подмазваш пред него... – спирам, пак се поправям – ъъъ, пред мен де. Разбра ли?

– Искам само да знам какво искаш – обяснява ми тя.

– Да живея щастливо до края на живота си, нали така? – подхвърлям саркастично. – Това искам.

Гледам я изпитателно половин минута. Това я укротява. След малко си поръчва бира. Става горещо.

– Хайде, усмихни се – подканя ме тя след известно време. – Няма причина да си тъжен.

– Знам – въздъхвам поомекнал. – Но не е лесно... да се смееш тези дни. Поне за мен. Не съм и свикнал навярно. Знам ли.

– Затова... хората имат нужда един от друг – казва тя тихо и се опитва да улови погледа ми, докато сърба не много евтиното сорбе.

– Някои нямат. – Прикривам стеснителността си с кашлица. – Намират си заместители... Приспособяват се... Хората свикват на всичко, нали така? ... Всичко е до навик.

Мълчи доста време, после смутено проговаря:

– Не знам... Мисля, че все пак човек трябва да се стреми... доброто да е... повече от злото в този свят... Не е ли така?

Тя изглежда озадачена, сякаш не може да повярва, че това изречение е излязло от нейната уста. Преминава такси с надуто до дупка радио, пак Мадона с нейното Life is a mystery. Стреснат от гръмкия смях на съседната маса, вдигам глава и чувам някой да казва:

– Понякога всичко зависи от това как ще се облечеш за работа...

Джийн казва нещо, но я моля да повтори.

– Не ти ли се е искало някога да направиш някого щастлив?

– Какво – опитвам се да насоча вниманието си към нея, – Джийн?

– Не ти ли се е искало някога да направиш някого щастлив? – повтаря тя срамежливо.

Втренчвам се в нея. Неочаквано студена, далечна вълна от страх ме облива целия. Прочиствам гърлото си и като се опитвам да включа само най-важното, започвам да ѝ разказвам:

– Онази вечер бях в "Захарен риф"... карибското заведение в Долен Ийст Сайд... знаеш го...

– С кого беше? – прекъсва ме тя.

"С Жанет."

– С Евън Макглин.

– А, да – кимва тя успокоена, защото ми вярва.

– Както и да е... – въздъхвам и продължавам, – в тоалетната засичам някакъв тип... личи си, че е от Уолстрийт... костюм от "Лучано Сопрани"... памучна риза от... "Гитмън Брадърс"... копринена вратовръзка "Ерменегилдо Зеня", абе, с една дума, познах го кой е, едно брокерче, Елдридж се казва, виждал съм го в "При Хари" и в "О Бар", а и в "Дуплекс" и в "Алекс отива на къмпинг"... навсякъде, обаче... влизам аз след него в тоалетната и какво да видя... пише нещо на стената... над писоара...

Тук правя пауза и отпивам от бирата ѝ.

– Като ме видя, че влизам... спря да пише... прибра си химикалката "Монблан"... вдигна си ципа на панталона... и ми каза "Здрасти, Хендърсън"... После започна да си оправя прическата пред огледалото... кашля... нервничи един такъв... Накрая излезе...

Пак спирам и отпивам от бирата ѝ.

– Както и да е... приближих до писоара... и се наведох... да прочета... какво е написал...

Бавно изтривам челото си със салфетка.

– И какво беше? – неуверено пита Джийн.

Затварям очи и с мъка произнасям трите думи:

– "Смърт... на... юпитата".

Тя не казва нищо.

За да наруша неприятното мълчание, започвам да бърборя каквото ми дойде наум.

– Знаеш ли, че първото куче на Тед Бънди било коли и той го кръстил Ласи? Не си ли чувала?

Джийн смутено свежда очи към подноса пред нея, после ги вдига към мен.

– Кой е този... Тед Бънди?

– О, няма значение – въздъхвам.

– Слушай. Патрик. Трябва да поговорим по един въпрос. Или поне аз трябва да говоря за това.

...където имаше природа и земя, живот и вода, съзрях пустинен пейзаж, който чезнеше в безкрайността, нещо като кратер, дотолкова лишен от мисъл, светлина и дух, че мозъкът отказваше да го възприеме, бягаше от него всеки път, щом той се опитваше да приближи. Видението бе така ясно, така живо и важно за мен, че в яснотата си бе почти абстрактно. Това вече можех да го разбера, по същия начин живеех живота си, около това организирах действията си, така се справях с реалността. Това бе географията, около която се въртеше моята реалност: никога не ми е идвало наум, че хората могат да са добри или пък че човек може да се промени, или че светът би станал по-добър, ако изпиташ приятното усещане от един поглед или жест, ако те споходи любовта и топлотата на някой друг. Нямаше нищо утвърдено. Изразът "щедрост на духа" не означаваше нищо конкретно, беше само едно клише, нещо като лоша шега. Сексът е математика. За индивидуалност вече никой не говори. Какво означава интелигентността? Може ли да се даде дефиниция на разума? Желанието с безсмислие. Интелектът не е цяр. Справедливостта умря. Страх, обвинения, невинност, съчувствие, вина, провал, мъка – това са все неща и чувства, които никой вече не изпитва. Спомените са безполезни, светът е безчувствен. Единствената му постоянна величина е Злото. Господ не е жив. На любовта не може да се вярва. Повърхност, повърхност, повърхност – само в това има някакъв смисъл... така виждах цивилизацията, колосална и фиркана...

– ...и не помня с кого точно разговаряше по телефона... всъщност няма значение. Важното е, че гласът ти беше много властен и в същото време... толкова нежен, че още тогава разбрах, че... – Тя оставя лъжичката си, но не я поглеждам. Зяпам такситата по Бродуей, ала това не можа да спре разплитането на кълбото, защото Джийн казва следното: – Много хора сякаш са загубили... допир с живота, а аз не искам да съм сред тях.

След като келнерът прибира подноса пред нея, добавя:

– Не искам да ме... подмятат.

Струва ми се, че кимам с глава.

– Разбрах какво е да си сам и... мисля, че съм влюбена в теб.

Това, последното, го изстрелва много бързо.

Почти като някой суеверен глупак, се обръщам към нея, отпивам от водата "Евиан" и ухилен ѝ казвам:

– Аз обичам друга.

Като на ускорен кинокадър тя се разсмива нервно, извръща глава, гледа настрани, надолу, засрамена.

– Ама че съм... Уф, съжалявам, наистина...

– Само че... – добавям тихо – не трябва... да се боиш.

Тя пак вдига към мен очи, пълни с надежда.

– Може да се направи нещо по този въпрос – казвам и веднага се питам защо ли го направих, бързам да ѝ го изясня. – А може и нищо да не стане. Не знам. Отделих толкова много време, за да съм с теб, – така че, виждаш не си ми безразлична. Тя кимва мълчаливо.

– Не бива да бъркаш добрите чувства със страстта – предупреждавам я. – Това може... ти навлече куп неприятности.

Тя мълчи, но усещам тъгата ѝ, ясна и спокойна като блян.

– Какво се опитваш да ми кажеш? – пита накрая  нерешително.

– Нищо. Но да знаеш, че... външността понякога лъже.

Тя се заглежда във вестника, сгънат на четири върху масата, лек ветрец повдига крайчетата на страниците му

– Защо ми казваш това?

Понечвам да докосна ръката ѝ, но не го правя, а тактично ѝ казвам:

– Просто искам да избягна бъдещи криворазбрани  връзки.

Минава готино маце, не пропускам да я огледам, после пак се обръщам към Джийн.

– Е, хайде де, не гледай така. Няма от какво да се срамуваш.

– Не се срамувам – опитва се да бъде непринудена, – искам само да знам дали те разочаровах като ти признах това.

Как може да разбере, че просто няма начин да ме разочарова, след като вече не откривам нищо, което да си заслужава дори да го погледна?

– Не знаеш много за мен, нали? – питам на шега.

– Знам достатъчно – малко прибързано отвръща тя, после тръсва глава. – О, хайде да оставим това. Сгреших. Съжалявам. – Но в следващия миг променя решението си. – Искам да науча повече.

Замислям се, преди да я попитам:

– Сигурна ли си?

– Патрик – задъхано започва тя, знам, че животът ми ще е... много по-празен без теб.

Замислям се и върху това, като кимам многозначително.

– И просто не мога... – продължава тя смутено. – Не мога да се преструвам, че тези чувства не съществуват, нали?

– Шшшт...

...има една идея за някой си Патрик Бейтмън, някаква абстракция без име, нещо илюзорно и въпреки че мога да прикрия студения си поглед, а ти да стиснеш ръката ми и да усетиш, че държиш жива плът, да усетиш дори, че начините ни на живот са съпоставими, мен просто ме няма. Трудно схващам каквото и да било. Аз съм едно изфабрикувано отклонение. Несъстояло се човешко същество. С едва загатната, неоформена личност, безсърдечието ми е дълбоко вкоренено и непоклатимо. Съвестта, съжалението, надеждите ми са изчезнали много отдавна (навярно още в "Харвард"), ако изобщо ги е имало. Вече няма бариери за прескачане. Вече съм изпитал всичко неконтролируемо и ненормално, диво и зло, причинил съм всичкото възможно страдание с пълно безразличие. Но все още продължавам да държа на една-единствена неприятна истина: никой не е в безопасност и нищо не може да се поправи. И въпреки това съм невинен. Всеки модел на човешко поведение трябва да се възприема като поне отчасти обоснован. Какво е злото – част от твоята същност или нещо, което си извършил? Болката ми е постоянна и остра и не мога да обещая на никого по-добър свят. Всъщност ще ми се тази болка да налегне и други. Не искам никой да се спаси. Но дори след като признавам това – а съм го правил още безброй пъти след всяко убийство – и се изправям лице в лице с тези истини, не усещам душевно пречистване. Не научавам нищо повече за себе си и думите ми не стават по-разбираеми. Нямаше смисъл да ти разказвам тези неща. Тази изповед не означава нищо...

Питам Джийн:

– Колко хора по света са като мен?

Тя се замисля и предпазливо отговаря:

– Мисля, че... никой.

– Чакай, тогава ще ти задам този въпрос по друг начин... Ей, как ми е косата? – прекъсвам се сам.

– Нищо ѝ няма, добре си е.

– Окей. Ще ти задам въпроса по друг начин. – Отпивам от бирата ѝ. – И така. Защо ме харесваш?

– Защо ли? – пита ме и тя.

– Да. Защо?

– Ами... – Капчица бира е паднала върху ризата ми "Поло" и тя ми подава салфетката си. Елементарен неволен жест, който ме трогва. – ...ти... проявяваш интерес към другите... Това не се среща често в този... епикурейски свят. Това е... О, Патрик, съвсем ме обърка...

Тя затваря очи и поклаща глава.

– Хайде де – подканям я. – Продължавай. Моля те. Искам да знам.

– Ти си мил... – тя повдига нагоре очи, – това е... секси... не знам. Но и... тайнствеността също. Мисля, че си... някак загадъчен. – Замлъква и въздъхва. – Освен това си... внимателен. – Вече не я е страх, гледа ме право в очите.

– А пък мисля, че срамежливите мъже са и романтични.

– Колко хора са като мен на този свят? – питам отново.

– Наистина ли ти изглеждам такъв?

– Патрик – възмущава се тя, – защо да те лъжа?

– Разбира се, че няма защо да ме лъжеш... но си мисля...

– Мой ред е да въздишам дълбокомислено. – Мисля си... нали знаеш тази приказка, че няма две еднакви снежинки?

Тя кимва.

– Струва ми се, че не е вярно. Според мен много снежинки си приличат... и много хора си приличат.

Тя пак кимва, за да е по-убедителна, но виждам, че е объркана.

– Външността понякога лъже – припомням ѝ.

– Не! – Тя категорично тръсва глава, за пръв път уверена в себе си. – Не мисля така. Външността не лъже.

– Понякога, Джийн – обяснявам ѝ, – линиите, разделящи външността – това, което виждаш, от действителността – това, което не виждаш, се замъгляват.

– Не е вярно – упорства тя. – Това просто не е вярно.

– Хайде де – усмихвам се.

– Мислех така преди – казва тя. – Преди десет години може би. Но сега мисля иначе.

– Какво искаш да кажеш? – любопитствам. – С това "мислех преди"?

...действителността нахлува. Имам странното чувство, че това е ключов момент в живота ми, и се стресвам от внезапно обзелото ме просветление. Не мога да ѝ предложа нищо, което да има стойност. За пръв път гледам на Джийн като на нещо, което не е забранено; тя изглежда по-силна, не толкова податлива, изгаряща от желание да ме отведе в нова и непозната земя, в страшната несигурност на един съвсем различен свят. Усещам, че иска да пренареди живота ми, да го промени изцяло – виждам го в очите ѝ, но въпреки че те ми казват истината, знам, че някой ден, много скоро дори, тя също ще попадне в ритъма на моята лудост. Трябва само да мълча и да не отварям дума за това. И все пак се чувствам някак по-слаб, сякаш тя решава кой съм, и по моя собствен твърдоглав и своенравен начин трябва да призная, че ме заболява, усещам някакъв вътрешен спазъм, но преди да успея да се противопоставя на тази болка, вече съм почти смаян и трогнат от това, че бих могъл да приема любовта ѝ, макар и без взаимност. Чудя се дали сега, докато сме още тук, в "Наникъде", тя забелязва как мрачните облаци се разбягват от очите ми. И въпреки че студенината, която винаги съм изпитвал, започва да ме напуска, вцепенението ми ще си остане и никога няма да изчезне. Тази връзка вероятно няма да доведе до нищо... досега тя не промени нищо. Представям си чистия ѝ мирис, като на чай...

– Патрик... кажи ми нещо... не се разстройвай така.

– Мисля, че е време... да огледам добре... света, който създадох – признавам и сълзи задавят гърлото ми. – Намерих... половин грам кокаин... снощи в гардероба.

Дланите ми са сключени в общ юмрук, стискам ги силно, до побеляване на кокалчетата.

– Какво направи с него? – пита тя.

Слагам ръка на масата. Тя я взема в своята.

– Изхвърлих го. Целия. Искаше ми се да го шмръкна, но го изхвърлих.

Тя стисва силно ръката ми.

– Патрик?

Дланта ѝ се плъзва нагоре до лакътя ми. Когато отново намирам сили да я погледна в очите, стресва ме мисълта колко ненужна и отегчителна е физическата ѝ красота и из главата ми се върти въпросът: "Защо пък да не се хвана с нея?" Отговорът: тялото ѝ е по-хубаво от тези на повечето момичета, които познавам. Втори отговор: никой не е незаменим. И още един: всъщност няма никакво значение. Тя седи пред мен посърнала, но обнадеждена, готова всеки момент да заплаче. И аз стисвам ръката ѝ, трогнат от нейното неведение за злото. Остава ѝ да премине още една проверка.

– Имаш ли куфарче за документи? – питам я и преглъщам тежко.

– Не. Нямам.

– Ивлин ходи с куфарче – подхвърлям.

– Така ли? ... – пита Джийн.

– А папка?

– Съвсем малка – признава тя.

– Дизайнер? – питам подозрително.

– Не. Най-обикновена.

Въздъхвам и вземам малката ѝ твърда ръка в своята.

...а в южните пустини на Судан жегата се издига на вълни към небето, стотици хиляди мъже, жени и деца кръстосват храсталаците и отчаяно търсят храна. Разорени и гладни, те кретат от село в село, хранят се с бурени и листа, оставят след себе си опашка от мъртви, обезсилени тела. Самите те умират бавно, неумолимо. Сива утрин в неплодородната пустиня, из въздуха се носят песъчинки, момче с лице като черна месечина лежи на земята и се опитва да разчисти пясъка около врата си, стълбове прахоляк се издигат към небето и скриват слънцето, момчето вече е покрито цялото c пясък, почти мъртво, с нетрепкащи очи, благодарно (представяте ли си някой в този свят да е благодарен за нещо), че никой от измършавелите не му обръща внимание, подминават го, потънали в собствената си болка (не, има някой, който забелязва агонията на момчето, той се усмихва, сякаш знае много важна тайна), момчето отваря и затваря безмълвно напуканите си устни, в далечината се мержелее училищен автобус, а някъде над него към небесата се издига дух, отваря се врата, духът пита: "Защо?", дом за мъртвите, във вечността, любов и тъга изпълват душата на момчето...

– Окей.

Смътно дочувам телефонен звън отнякъде. Докато мълча, край масата ни трябва да са минали стотици, хиляди хора.

– Патрик! – повиква ме Джийн.

Някой спира пред будката на ъгъла с бебешка количка и си купува шоколад. Бебето ни гледа втренчено – Джийн и мен. Ние също се вглеждаме в него. Наистина е странно, но усещам някакво непознато чувство да се надига в мен, сякаш едновременно се приближавам и се отдалечавам от нещо и всичко е възможно.

Аспен

Два часът следобед е, до Коледа остават четири дни. Седя на задната седалка на черна лимузина, паркирана пред безлична тухлена сграда на Пето авеню, и се опитвам да прочета внимателно статия за Доналд Тръмп в новия брой на списание "Фейм". Жанет иска да вляза с нея, но ѝ отговарям само:

– Няма да стане.

Тя е с насинено око от снощи, когато по време на вечеря в "Ил Марлибро" трябваше да я убеждавам да го направи и след доста разгорещен спор в апартамента ми накрая се съгласи. Дилемата на Жанет не предизвиква у мен чувство за вина и по време на вечерята съвсем искрено ѝ заявих, че не мога да изразявам към нея загриженост, каквато не изпитвам. През целия път днес плака в колата. Единственото ясно, разбираемо чувство у нея е отчаянието и може би копнежът, и макар през повечето време да не ѝ обръщах никакво внимание, накрая все пак се наложи да ѝ кажа:

– Слушай, от сутринта съм глътнал два ксанакса и не можеш с нищо да ме разстроиш.

Сега, докато се измъква от лимузината, я успокоявам.

– Така е най-добре – промърморвам. – Не го вземай чак толкова на сериозно.

Шофьорът, чието име забравих, я отвежда до входа на тухлената сграда и преди да влезе, тя се обръща за един последен скръбен поглед. Въздъхвам и ѝ махвам с ръка за сбогом. Тя е с дрехите от снощи: памучно палто, наподобяващо кожа на леопард, с вълнена подплата, и рокля "Бил Блас" от вълнен креп. В "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта имаше интервю със Снежния човек и за мое голямо учудване той се оказа словоохотлив и симпатичен.

Чашата, от която пия водка "Абсолют", е финландска. В сравнение с Жанет тенът ми е къде-къде по-тъмен.

Шофьорът излиза от сградата и с вдигнат палец ми дава знак, че всичко е наред. После плавно отлепя лимузината от бордюра и потегля към летище "Джон Ф. Кенеди", откъдето самолетът ми за Аспен излита след час и половина. Когато се върна през януари, Жанет ще е извън страната. Запалвам повторно пурата си и се оглеждам за пепелник. На ъгъла на улицата съзирам църква. И какво от това? На кого ли му пука? Това, ако не се лъжа, е петото мое дете, което пращам за аборт, и третото, което не убивам със собствените си ръце (безполезна статистика, признавам си). Вятърът навън е студен и пронизващ, а дъждът се блъска в тъмните стъкла на лимузината, стича се на струйки, както вероятно сълзите по лицето на Жанет в операционната зала, замаяна от упойката, потънала в някакъв спомен от миналото, когато светът е бил безупречен. Сдържам внезапното си желание да се изкикотя истерично.

На летището нареждам на шофьора, преди да прибере Жанет, да се отбие в "Шуорц" и да купи следните неща: кукла, дрънкалка, гумен обръч за начесване на никнещи зъби и плюшена бяла мечка, и да ги остави неразопаковани на задната седалка. Жанет ще се оправи – целият живот е пред нея (ако не се навре между ръцете ми). Освен това любимият филм на това момиче е "Красива в розово", тя смята Стинг за много готин пич, така че каквото и да ѝ се случи, то няма да е незаслужено и не би трябвало който и да било да изпитва съжаление към нея. Това време не е за невинни.

Свети Валентин

Вторник сутринта. Стоя до бюрото си в хола и разговарям по телефона с моя адвокат. От време на време хвърлям по едно око на "Шоуто на Пати Уинтърс" и на камериерката, която лъска пода, чисти петната кръв по стените и изхвърля вестници, оплескани със съсиреци, без да обели дума. През главата ми минава мисълта, че тя също е изгубена в един свят от мръсотия, затънала е до гуша в него, което, не знам защо, ме подсеща, че акордьорът на пианото трябва да се отбие днес следобед и няма да е лошо да оставя бележка на портиера, за да го пусне. Не че някой е свирил някога на "Ямаха"-та, но едно от момичетата падна върху него и скъса струни, които по-късно използвах.

– Трябват ми още данъчни облекчения – казвам в слушалката.

На телевизионния екран Пати Уинтърс пита едно осем–деветгодишно дете:

– Ама това не е ли още една дума за оргия?

Часовникът на микровълновата фурна започва да звъни. Топля си суфле.

Няма смисъл да отричам: преживях една ужасна седмица. Започнах да пия собствената си урина. Смея се гръмогласно без причина. Понякога спя под леглото си. Постоянно търкам зъбите си, докато ме заболят венците и устата ми се напълни с кръв. Снощи, преди да вечерям в "1500" с Рийд Гуудрич и Джейсън Ръст, за малко да ме хванат в пощата на Таймс Скуеър, когато се опитвах да изпратя в колет на майката на едно от момичетата, убито от мен миналата седмица, изсушеното ѝ кафяво сърце. На Ивлин обаче успях да изпратя по пощата от службата кутийка с мухи и с бележка, написана на машина от Джийн, в която заявих, че не искам повече да ѝ виждам физиономията, и ѝ препоръчах да мине на диета, макар че кучката му с кучка няма нужда от такава. Но по случай празника направих и неща, които всеки нормален човек би одобрил. Купих от "Бенделс" и изпратих тази сутрин на адреса на Джийн пакет памучни салфетки "Кастелини", люлеещ се стол от "Джени Би Гууд", тафтена покривка за маса от "Барни", старинно портмоне с верижка, старинна сребърна тоалетна масичка от "Мейсис", етажерка от бял бор, гривна от деветкаратово злато от "Бергдорф" и стотици, стотици рози, розови и бели.

В службата. Стихове от песни на Мадона непрекъснато се въртят из главата ми, преследват ме по уморителен и познат начин и ме карат да зяпам с безизразни очи в пространството, докато се опитвам да забравя какво ми предстои днес. В този момент някаква фраза прогонва песните на Мадона и ме изпълва с непознат страх – усамотена селска къща непрекъснато се връща и витае в мислите ми. Някакъв редактор от "Форчън", който иска да пише статия за мен и от когото се крия вече почти година, ме хваща на телефона и накрая се обаждам на репортера му, та уговаряме час за интервю. Макдърмот е обзет от факс мания и отказва да разговаря с мен по телефона, предпочита кратки съобщения по факса. В днешния брой на "Пост" пише, че останки от телата на трима души, изчезнали през март миналата година от борда на една яхта, били открити целите в лед, накълцани на парчета и подпухнали, във водите на Ийст Ривър; някакъв маниак обикалял из градските магазини и сипвал отрова в еднолитрови бутилки "Евиан", вече имало седемнайсет смъртни случая; слухове за зомби, настроения сред обществеността, растяща безпътица, пълно неразбиране.

И както си му е редът, на бял свят отново се появява Тим Прайс, или поне съм доста сигурен, че е така. Докато седя зад бюрото си и едновременно зачерквам в календара отминалите дни и чета най-новия бестселър за мениджмънт със заглавие "Защо смотаняците преуспяват?", позвънява Джийн и ми казва, че Тим Прайс искал да ме види. С известен страх отвръщам:

– Добре, пусни го.

Прайс влиза в кабинета ми, облечен във вълнен костюм "Канали Милано", памучна риза "Айк Бехар", копринена вратовръзка "Бил Блас" и кожени обувки с бомбета и връзки от "Брукс Брадърс". Преструвам се, че разговарям по телефона. Той сяда срещу мен, от другата страна на бюрото ми "Палацети" със стъклен плот. На челото му има някакво петно, или поне на мен така ми се струва. Иначе изглежда напълно здрав. Разговорът ни преминава горе-долу в следния дух, само че вероятно е по-кратък.

– Прайс – стискам му ръката. – Къде се губиш толкова време?

– Ами насам-натам – усмихва се той. – Обаче се върнах.

– Далече, а? – смутено подпитвам. – Как беше там?

– Ами беше... необичайно. – Той потръпва. – И... потискащо.

– Веднъж ми се стори, че те мярнах в Аспен – промърморвам.

– Ти как си, Бейтмън?

– Окей. Просто... съществувам.

– А Ивлин? – пита той. – Как е тя?

– О, с нея скъсахме – усмихвам се.

– Лоша работа – замисля се той върху факта, после се сеща за друго. – Ами Кортни?

– Тя се омъжи за Луис.

– За Грасгрийн ли?

– Не. За Карутърс.

Той размишлява известно време и върху това.

– Имаш ли телефонния ѝ номер?

Докато му го записвам на листче, подмятам:

– Нямаше те цяла вечност, Тим. Какво стана?

Отново поглеждам към размазаното петно на челото му, макар да знам, че ако попитам друг човек дали го има, или не, той ще ми отговори, че го няма.

Той се изправя и взема листчето.

– Върнах се. Сигурно съм ви липсвал. Отклоних се за малко от релсите. Може би заради бързата скорост на движение. Сега работя за Робинсън. Дясната му ръка съм, да знаеш.

– Бадемче...

Черпя го, но не успявам да прикрия смущението си от неговото самодоволство.

Той ме потупва по гърба.

– Ти си откачен, Бейтмън. Животно. Истинско животно.

– Просто не мога да не се съглася с теб – признавам през смях, докато го изпращам до вратата.

Когато си тръгва, хем се чудя, хем не, какво ли става в света на Тим Прайс, който наистина е светът на повечето от нас: велики идеи, пичовски неща, момче се сблъсква със света и го получава.

Скитник на Пето авеню

Връщам се от Сентръл Парк, където край детската зоологическа градина, недалеч от мястото, на което убих онова дете, храних преминаващите кучета с мозъка на Урсула. Вървя надолу по Пето авеню в четири часа следобед и всички лица на улицата ми изглеждат тъжни, във въздуха се носи мирис на гнило, хора се въргалят по паважа, някои мърдат, друга – не. Историята загива и малко са онези, които поне отчасти осъзнават, че нещата вървят към лошо. Самолети кръстосват небето над града и преминават пред слънцето. Вятърът препуска по Пето авеню, после свива по Петдесет и седма улица. Ята гълъби се вдигат бавно и се разпръсват в небето. Въглеродният окис от автомобилите се смесва с аромата на печени кестени. С благоговение поглеждам нагоре, към върха на "Тръмп Тауър", висока, горда сграда, блеснала под лъчите на следобедното слънце. Пред нея две лукави негърчета обират със светкавична бързина парите на туристите на, Познай къде е асото" с три карти и едва се сдържам да не им пръсна главите с по един куршум.

Недалеч от ъгъла на Петдесет и пета улица върху съдрано чердже със сгънати крака седи просякът, когото ослепих една пролет. Колкото повече приближавам, толкова по-ясни стават белезите от раните по лицето му. Забелязвам и табелката в ръцете му, на която пише: ВЕТЕРАН ОТ ВОЙНАТА ВЪВ ВИЕТНАМ ОСЛЕПЯЛ ТАМ. МОЛЯ ПОМОГНЕТЕ МИ. НИЕ СМЕ ГЛАДНИ И БЕЗПРИЗОРНИ. Защо пък "ние"? Тогава виждам и кучето, което вече ме гледа подозрително, и щом приближавам господаря му, се изправя и започва да ръмжи. Когато заставам пред скитника, то излайва срещу мен и върти нервно опашката си. Навеждам се и заплашително вдигам ръка срещу него, то се отдръпва с изпънати нокти на лапите.

Измъквам портфейла си и се преструвам, че смятам да пусна долар в празната кутия от кафе, но си казвам: "Защо трябва да се преструвам? И без това никой не обръща внимание, най-малкото пък на него." Той усеща присъствието ми и спира да клати кутията от кафе. Тъмните очила изобщо не могат да скрият раните, които съм му направил. Носът му е така размазан, че не мога да си представя как изобщо диша.

– Ти никога не си бил във Виетнам – прошепвам в ухото му.

След дълго мълчание, през което опикава панталоните си, а кучето уплашено скимти, той простенва:

– Моля ви... не ме наранявайте.

– Да не мислиш, че ще си губя времето с теб? – сопвам му се отвратен.

Махам се оттам и забелязвам малко момиче с цигара в уста, което проси точно пред "Тръмп Тауър".

– Къш оттук! – извиквам ѝ.

– Къш оттук! – отговаря ми тя.

Сутринта в "Шоуто на Пати Уинтърс" интервюираха близо час някакъв веселяк. По-късно този следобед точно пред "Станхоуп" разгневен защитник на дивите животни щеше да нареже с нож лицето на жена, облечена в палто от кожи на сребърна лисица и норка. Но сега, все още загледан в слепия просяк на отсрещната страна на улицата, аз си купувам шоколадче "Доув" с кокосово мляко и намирам в него парченце кост.

Нов клуб

В четвъртък вечер се натъквам на Харълд Карнис на един банкет по случай откриването на нов клуб, наречен "Краят на света", на същото място, където преди беше "При Пети" в Горен Ийст Сайд. Там съм заедно с Нина Гудрич и с Джийн. Седим в едно от сепаретата, а Харълд пие шампанско на бара. Достатъчно съм пиян, за да ида да се разправям с него във връзка със съобщението, което му оставих на телефонния секретар. Моля Нина и Джийн да ме извинят и се отправям към бара в другия край на клуба с ясното съзнание, че ще трябва да се подкрепя с още едно мартини, преди да обсъждам този въпрос с Карнис (седмицата бе много нестабилна, в понеделник се разплаках пред телевизора на един епизод от "Алф"). Неспокоен съм, докато го наближавам. Харълд е с вълнен костюм "Гийвс енд Хоукс", копринена вратовръзка, памучна риза и обувки "Пол Стюарт". Изглежда по-тежък, отколкото съм го запомнил.

– Трябва да се примириш с това – заявява той на Трумън Дрейк. – До края на деветдесетте години японците ще са собственици на по-голямата част от тази страна.

Успокоен от факта, че както обикновено Харълд разпространява "нова" и ценна информация, при това с лек, но не осезаем английски акцент, събирам достатъчно смелост и го прекъсвам:

– Млъкни, Карнис. Това няма да стане.

Обръщам на един дъх чашата мартини със "Столичная", докато Карнис, изненадан и стреснат, се обръща да ме види кой съм, на лицето му цъфва колеблива усмивка. Някой друг зад нас се обажда:

– Да, ама виж какво стана с "Геко"...

Трумън Дрейк потупва Харълд по гърба и се обръща към мен.

– Има ли някаква ширина на тирантите, която да е... как да кажа... по-подходяща от другите?

Ядосан, избутвам го в тълпата и той изчезва.

– Е, Харълд – започвам. – Получи ли съобщението ми?

Карнис изглежда озадачен отначало, после запалва цигара и накрая се разсмива.

– Мамка му, Дейвис. Да, голям майтап. Значи ти беше, така ли?

– Естествено – мърморя си под носа, премигвам и разпръсвам с ръка дима от цигарата му пред лицето ми.

– Дето Бейтмън убил Оуен и компаньонката? – Той продължава да се хили. – О, жестоко беше, да. Да ти умре конят от гъдел, както казват в "Гручо Клуб". – Поглежда ме тъжно и добавя: – Много дълго съобщение беше, нали?

– Какво по-точно имаш предвид, Харълд? – питам с идиотска усмивка на лицето и тайно се надявам, че това дебелогъзо копеле не е могло да се намърда в "Гручо Клуб", а дори да е успял, щом така се хвали, значи никой не му е обърнал внимание.

– Как какво? Съобщението, което си ми оставил. – Карнис вече са оглежда насам-натам, маха с ръка на колеги и на познати гаджета. – Между впрочем, Дейвис, как е Синтия? – Грабва чаша шампанско от таблата на преминаващ келнер. – Още ходиш с нея, нали?

– Чакай, Харълд. Какво искаш да кажеш? – натъртвам на всяка дума.

На него този разговор вече му е омръзнал, не го интересува и не слуша. Поглежда ме виновно и казва:

– Нищо. Радвам се, че те видях. Ей, това там не е ли Едуард Тауърс?

Проточвам врат, за да вида по-добре, и пак се обръщам към Харълд.

– Не е той. Карнис? Чакай малко.

– Дейвис – въздъхва той уморено, сякаш търпеливо ще обяснява нещо на дете. – Не обичам да говоря зад гърба на хората, шегата ти наистина беше забавна. Само че, копеле, допуснал си фатална грешка. Този Бейтмън е такъв гъзолизец и смотаняк, че просто никой не би повярвал на глупостите му. Иначе ми се стори смешно. Сега дай да видим къде ще хапнем. Може да вечеряме в "150 Устър" или да видим какво е намислил Макдърмот. Или пък Престън. Той е голям бесняк.

Харълд се опитва да тръгне нанякъде.

– Бесняк ли? Бесняк ли? Бесняк ли каза, Карнис? – Разкрещявам се като луд, чувствам се напрегнат, макар да не съм вземал никаква дрога. – Какви ги плещиш? Какъв бил Бейтмън?

– О, стига бе, пич. Че защо, мислиш, го заряза Ивлин Ричардс? Той не може да си поръча жена по телефона, камо ли да... Какво каза, че направил с нея? – Харълд продължава да зяпа разсеяно наоколо и вдига чаша за поздрав към някакви познати. – А, да, накълцал я. – Той пак избухва в смях, но този път се смее по-учтиво. – Сега ме извини, ако обичаш, защото трябва да...

– Чакай. Спри! – изкрещявам в лицето му, за да съм сигурен, че ще ме чуе. – Ти май не разбираш. Нищо не може да влезе в тъпата ти чутура. Аз го убих. Аз, Карнис. Аз нацепих главата на Оуен на парчета. Измъчил съм до смърт десетки жени. Всичко, което издиктувах на телефонния ти секретар, е истина.

Казах всичко, и то съвсем не спокойно, но се чудя защо това не ми действа като благословия.

– Прощавай – казва той и се опитва да не обръща внимание на изблика ми. – Наистина трябва да тръгвам.

– Не! – извиквам. – Не, Карнис. Чуй ме. Слушай ме много, много внимателно. Аз-убих-Пол-Оуен-и-го-направих-с-кеф. По-ясно от това не мога да ти го кажа.

Наблягането на всяка дума едва не ме задушава.

– Но това просто не е възможно – заявява той и ме отблъсва настрани. – И не намирам вече нищо забавно.

– Така и трябва да бъде! – изревавам му. – А защо да не е възможно?

– Ами защото няма как.

Той ме оглежда загрижено.

– Защо? – отново надвиквам музиката, въпреки че не е толкова силна. – Тъпо копеле такова!

Той се опулва насреща ми, сякаш и двамата сме под вода, после ясно и отчетливо ми обяснява:

– Защото... аз... вечерях... с Пол Оуен... два пъти... в Лондон... само преди десет дни.

Гледаме се безмълвно цяла минута, накрая събирам сили да му отговоря, но гласът ми вече не е толкова убедителен и аз самият не съм сигурен в това, което казвам.

– Не... не си.

Но вместо утвърдително, това прозвучава като въпрос.

– Стига, Доналдсън – казва Карнис и освобождава ръката си от моята. – Извини ме.

– Извинен си – ухилвам му се.

После се връщам в сепарето, където междувременно са се настанили Джон Едмънтън и Питър Бийвърс, и се занитвам с един халцион, преди да отведа Джийн у дома, в моя апартамент де. Джийн е облечена с нещо от "Оскар де ла Рента". Нина Гудрич беше в рокля с пайети от "Мацуда" и отказа да ми даде телефонния си номер, въпреки че през това време Джийн беше в тоалетната на долния етаж.

Таксиджия

В сряда преживявам още един неприятен епизод от това, което минава за мой живот, и явно то става по нечия вина, но не знам чия. Задръстване блокира пътя на таксито, с което се нося към Уолстрийт след мощна закуска в "Риджънси" с Питър Ръсел, дето някога беше дилър при мен, преди да си намери свястна работа, и Еди Ламбърт. Ръсел бе с вълнено спортно сако "Редаели" с две копчета, памучна риза "Хакерт", копринена вратовръзка "Ришел", широки вълнени панталони "Криция Уомо" и кожени обувки "Коул-Хаан". "Шоуто на Пати Уинтърс" сутринта бе за ученички от четвърти курс, които си набавят наркотици срещу секс. Толкова ми стана интересно, че за малко да отменя закуската с Ламбърт и Ръсел. Ръсел поръча и за мен, докато разговарях по телефона във фоайето. Оказа се, че е решил да ме натъпче с мазнини и с натрий, и преди да разбера какво става, запристигаха чинии с билкови вафли с шунка в крем-сос "Мадейра", пържени наденички и кейк със сметана. Наложи се допълнително да поръчам на келнера билков чай, нарязано на филийки манго с къпини и бутилка "Евиан". На светлината на утринното слънце, която нахлуваше през прозорците на "Риджънси", наблюдавах как келнерът остъргва шоколада от един еклер върху още горещите яйца на Ламбърт. Накрая пожелах да настърже шоколад и върху филийките ми манго. По време на закуската не се случи нищо интересно. Трябваше да завъртя още един телефон и когато се върнах, забелязах, че едната от филийките манго липсва, но не обвиних никого. Други неща се въртяха в главата ми: как да се помогне на американските училища, липсата на доверие между хората, канцеларски комплекти за бюра, нова ера от възможности и какви са моите, да си купя билет за Стинг, участващ в "Опера за три гроша", която преди броени дни тръгна на Бродуей, как да вземам повече и да помня по-малко...

Седя в таксито, облечен във вълнено-кашмирено палто на "Студио 000.1" от "Фере", вълнен костюм с широки панталони от "Шьонеман", копринена вратовръзка от "Живанши Джентълмен", чорапи "Интъруовън", обувки "Армани" и тъмни очила "Рейбан", през които чета "Уолстрийт Джърнъл". В слушалките на уокмена звучи парче на Бикс Бейдърбек. Оставям "Джърнъл" и вземам "Пост", за да прегледам шеста страница. На светофара на кръстовището на Седмо авеню и Трийсет и четвърта улица в друго такси до моето забелязвам Кевин Гладуин, облечен в костюм "Ралф Лоран". Смъквам надолу тъмните си очила. Кевин вдига очи от новия брой на списание "Мъни" и вижда, че го наблюдавам, точно преди таксито му да изфучи напред. Таксито, в което пътувам, изведнъж се отскубва от задръстването, свива надясно по Двайсет и седма улица и се качва на магистралата Уест Сайд по посока на Уолстрийт. Прибирам вестника, заслушвам се в музиката и се замислям за времето – колко рано захладня. И в този момент забелязвам, че шофьорът ме наблюдава изпитателно в огледалото за обратно виждане. Лицето му – с дълбоки пори и едри корени на брадата, придобива подозрителен и настървен израз. Въздъхвам – нещо нормално, мисля си – и се опитвам да не му обръщам внимание. Отвори предния капак на една кола и веднага ще разбереш що за хора са онези, които са я правили. Тази мисъл не мога да я избия от главата си.

Но шофьорът почуква на плексигласовата преграда и ми дава знак. Докато свалям слушалките на уокмена от главата си, виждам, че заключва вратите – лостчетата падат, изщракват глухо, почти едновременно. Колата върви по-бързо, отколкото би трябвало, в крайната дясна лента на магистралата.

– Да? – обаждам се отегчено. – Какво има?

– Ей, не те ли познавам отнякъде? – пита ме той с едва доловим акцент, който е или средиземноморски, или от Ню Джързи.

– Не – понечвам да си сложа отново слушалките.

– Лицето ти ми е познато – заявява той. – Как се казваш?

– Нито аз съм те виждал, нито ти мене – отвръщам му и добавям: – Името ми е Крис Хаген.

– Айде де. – Той се смее, сякаш нещо не е наред. – Знам те кой си.

– Играя в един филм. Актьор съм. И фотомодел.

– Де да беше – казва той с мрачен израз на лицето.

– Слушай... – навеждам се напред, за да видя името му на табелката – ...Абдула, имаш ли членска карта за "Ем Кей"?

Той не отговаря. Отново разтварям "Пост" и попадам на снимка на кмета, маскиран като ананас, пак прибирам вестника и превъртам касетата в уокмена. С очи, вперени в метража, броя наум – едно, две, три, четири. Защо не си взех сутринта пистолет? Защото мислех, че няма да ми трябва. Единственото оръжие у мен е един нож, който използвах снощи.

– Не – повтаря той. – Виждал съм те другаде.

Нервен съм, но отговарям нехайно:

– Така ли? Не може да бъде. Леле, колко интересно. Я си гледай пътя, Абдула.

Следва дълго, страшно мълчание, през което той ме наблюдава в огледалото, а мрачната му усмивка изчезва. Лицето му става безизразно.

– Знам те, човече. Знам те кой си – кима той със стиснати устни.

Изключва радиото, което бе настроил на новини.

Край нас прелитат сгради като сиво-червена размазана лента, задминаваме други таксита, небето мени цвета си – от синьо на мораво, после става почти черно и отново е синьо. На друг светофар (на който профучаваме на червено), на мястото на един магазин на "Марс" виждам нов "Д'Агостино", което ме довежда почти до сълзи, защото ме обзема силна носталгия по стария магазин (макар че никога не бих пазарувал в него) и съм готов да прекъсна шофьора, да му кажа да спре, да ме пусне, да му оставя десет, не, двайсет долара бакшиш, но не мога да помръдна, тъй като той кара много бързо и точно в този момент се случва нещо нелепо и немислимо – чувам гласа му.

– Ти си онзи, който уби Соли.

Лицето му изразява решителност. По-нататък всичко се развива светкавично, въпреки че е като проверка за издръжливост.

Преглъщам, смъквам надолу очилата си, казвам му да намали скоростта и питам:

– Кой е Соли, ако не е тайна?

– Слушай, пич, портретът ти е разлепен за издирване из целия град – заявява той твърдо.

– Тук трябва да сляза – казвам с пресипнал глас.

– Ти си същият, нали?

И ме гледа, сякаш съм някое влечуго.

Друго такси, без пътници, профучава край нас най-малко с осемдесет мили в час. Поклащам глава.

– Ще запиша... – преглъщам, целият треперя, разтварям кожения си бележник, от куфарчето "Ботега Венета" измъквам химикалката си "Монблан" – ...регистрационния ти номер в...

– Ти уби Соли – повтаря той, явно напълно убеден, че ме е познал.

Опитвам се да протестирам, но той ми изръмжава:

– Копеленце гадно.

Близо до пристанището свива встрани от магистралата, подгонва таксито към края на един безлюден паркинг и в същия миг, когато прегазваме някаква алуминиева ограда и се насочваме към брега, на мен ми минава през ума, че трябва да си сложа слушалките, да надуя звука на уокмена и да изключа този от кабината, но дланите ми са стиснати в юмруци, които не мога да отпусна, безпомощен пленник в такси, което лети в посока, известна само на побеснелия шофьор. Стъклата са свалени наполовина и усещам как хладният утринен въздух изсушава пяната върху косата ми. Чутвствам се разсъблечен, нищожен. В устата ми се появява метален вкус и нещо по-лошо. Моето видение – зимен път. Остава ми една-единствена утешителна мисъл – аз съм богат, милионите не са.

– Май си се припознал – казвам.

Той спира автомобила и се обръща назад към мен. Държи пистолет, неизвестна за мен марка. Гледам го втренчено, озадаченият израз на лицето ми постепенно се сменя с друг.

– Ами часовникът? "Ролекс"-ът.

Мълча и се въртя нервно на мястото си. Той повтаря:

– Часовникът.

– Това да не е някакъв ташак, а?

– Излизай – процежда той през зъби. – Хайде, размърдай си задника и излизай.

Взирам се покрай главата му през предното стъкло навън, виждам чайките, които се спускат ниско над тъмните води на океана. Отварям вратата и се измъквам от таксито внимателно, без резки движения. Денят е студен. Дъхът ми излиза на облачета пара, вятърът ги грабва и ги преобръща във въздуха.

– Часовникът, отрепко – казва той, наведен през прозореца с пистолет, насочен право в главата ми.

– Слушай, не зная какво си мислиш, че правиш, нито какво се опитваш да постигнеш, нито какво си мислиш, че можеш да направиш. Никога не са ми вземали отпечатъци от пръсти, имам алиби...

– Млъквай – прекъсва ме Абдула. – Затваряй си гадната уста.

– Невинен съм – извиквам колкото мога по-убедително.

– Часовникът!

Той повдига дулото на пистолета. Разкопчавам "Ролекс"-а, измъквам го от китката си и му го подавам.

– Портфейлът. – Прави знак с пистолета. – Само парите.

Съвсем безпомощен, изваждам портфейла си от кожа на газела и бързо с премръзнали пръсти му подавам парите, които са към триста долара, тъй като след закуската сутринта нямах време да изтегля повече от някой автомат. Предполагам, че Соли е онзи шофьор на такси, когото убих миналата есен, когато ме преследваха през нощта, макар онзи да бе арменец. Нищо чудно да съм убил и някой друг, но сега да не мога да се сетя кога точно е станало.

– Какво ще правиш? – питам. – Не са ли обявили награда за мен?

– Не. Няма награда – изръмжава той и прибира парите с едната ръка, а пистолетът в другата сочи право в мен.

– Откъде знаеш, че няма да се оплача и да поискам да ти отнемат разрешителното?

Напипвам ножа в джоба си, измъквам го и му го подавам, целия оплескан с кръв и полепнали косми.

– Знам, защото си виновен – казва той и размахва пистолета. – Махни го това от очите ми.

– Твоя работа – промърморвам ядосано.

– Очилата.

Той пак посочва с пистолета.

– Откъде знаеш, че съм виновен?

Направо не мога да повярвам, че казвам това толкова спокойно.

– Внимавай какво правиш, копеленце – предупреждава ме той. – Очилата.

– Те са скъпи – опитвам се да протестирам, но веднага разбирам грешката си и въздъхвам. – Исках да кажа евтини де. Много са евтини. Струват само... Парите не стигат ли?

– Очилата. Давай ги – ръмжи той.

Свалям ги и му ги подавам. Може пък наистина да съм убил Соли, макар да съм твърдо убеден, че от шофьорите на такси, които съм пречукал в последно време, нито един не бе американец. Но нищо чудно и да съм го направил. И може наистина да има разлепена обява за издирването ми... Къде? Там, където се събират всички таксита. Как му викаха? Шофьорът пробва очилата, оглежда се в огледалото, после ги сваля. Сгъва ги и ги прибира в джоба на якето си.

– Смятай, че си мъртъв – усмихвам му се тъжно.

– А ти си юпи-отрепка – отвръща ми той.

– Смятай, че си мъртъв, Абдула – повтарям съвсем сериозно. – Можеш да разчиташ на честната ми дума.

– Брей! А ти си юпи-отрепка. Кое е по-лошото?

Той пали двигателя и бавно се отдалечава от мен. Докато вървя обратно към магистралата, спирам, задавен от хрипове, със свито гърло, и си мърморя:

– Искам само... да продължа играта.

Стоя като вкаменен на безлюдна автобусна спирка. Иззад един плакат на "Опера за три гроша" се появява старица, бездомна просякиня, беззъба, с лице, покрито с язви, и протяга към мен трепереща, зачервена ръка.

– Я да ми се махаш от главата! – скастрям я.

Тя ме съветва да се подстрижа.

"При Хари"

В петък вечер няколко души си тръгваме по-рано от работа и се замъкваме в "При Хари". В групата сме Тим Прайс, Крейг Макдърмот, аз и Престън Гудрич, който в момента ходи с едно страхотно гадже на име Плъм – без второ име, само Плъм, актриса и фотомодел, и имам чувството, че всички адски я харесваме. Започваме да спорим къде да запазим маса за вечеря: "Фламинго Изток", "Бар Омар", "220", "Антиживот", "При Майкъл", "Спаго Изток", "Льо Сирк". С нас е и Робърт Фаръл, извадил е на масата пред себе си портативното устройство с котировките на фондовата борса и при всяка промяна в курсовете натиска разни бутончета. С какво сме облечени? Макдърмот е с кашмирено спортно сако, вълнени панталони, копринена вратовръзка, всичко от "Хермес". Фаръл е с кашмирена жилетка, кожени обувки и вълнени панталони "Гарик Андерсън". Аз съм облякъл вълнен костюм "Армани", обувки "Алън Едмъндс", кърпичка в джобчето на сакото от "Брукс Брадърс". Някой от останалите е с костюм, скроен и ушит от "Андерсън и Шепърд". Друг пък ни поздравява с вдигане на палци от отсрещната страна на бара, много прилича на Тод Лодър, а може и да е той самият, и така нататък, и така нататък... По навик всички отправят въпросите си към мен. Например: кърпичката в джобчето на сакото по един и същ начин ли се слага и на официален, и на всекидневен костюм? Има ли изобщо някаква разлика между морските ботуши и високите боти с обърната подплата? Леглото ми се е продънило и не е удобно за спане, какво да правя? Как да установиш качеството на един компактдиск, преди да го купиш? Кой възел за вратовръзка е по-малък от "Уиндзор"? Как да запазим еластичността на пуловерите си? Всякакви дребни подробности около купуването на палто от стригана кожа. Аз, естествено, си мисля за съвсем други неща и си задавам свои въпроси: Не съм ли пълен боклук? Трябва ли човек да е против конформизма? Мога ли да си уредя среща със Синди Крофърд? Ако си зодия Везни, какво означава това и можеш ли да го докажеш? Днес бях обсебен от идеята да изпратя по факса кръвта на Сара, която изцедих от влагалището ѝ, до апарата в служебния ѝ кабинет в отдел "Сливания" на "Чейз Манхатън". Сутринта не тренирах, защото се захванах да правя гердан от прешлените на някакво момиче, окачих си го на врата и мастурбирах с него в мраморната вана в банята, ръмжащ и стенещ като животно. После гледах филм за пет лесбийки с десет вибратора. Любима група: "Токинг Хедс". Питие: "Джей енд Би" или водка "Абсолют" с лед. Телевизионно шоу: "В късната вечер с Дейвид Летърмън". Газирано питие: диетична пепсикола. Минерална вода: "Евиан". Спорт: бейзбол.

Разговорът следва своя нормален объркан ред – никаква връзка между темите, никаква вътрешна логика, с изключение може би на тайната, конспиративната. Само думи, думи и като във филм, който не е озвучен добре, те се наслагват една върху друга. Трудно се съсредоточавам върху това, което се говори, защото от известно време банкнотоброячната ми машина започна да разговаря с мен, като понякога на екрана ѝ със зелени букви се изписваха странни послания: "Убий президента" или "Нахрани ме с бездомна котка". А в понеделник вечер наистина се уплаших, когато пейката в парка, на която седях, тръгна след мен и също ми заговори. Пълно разпадане, мисля си. Единственото нещо, което успявам да скалъпя и да вмъкна в разговора, са думите:

– Не мърдам оттук, ако нямаме някъде запазена маса, така че казвайте, имаме ли резервация, или не?

Забелязвам, че всички пием бира. Аз ли съм единственият, който вижда това? Между впрочем нося очила с рамки, имитиращи черупка на костенурка, без диоптър.

На телевизионния екран в "При Хари" върви "Шоуто на Пати Уинтърс", което сега се излъчва следобед и конкурира Джералдо Ривера, Фил Донахю и Опра Уинфри. Днешната тема е "Равносилен ли е икономическият успех на щастието?" Отговорът на пичовете в "При Хари" този следобед е гръмогласно: "Иска ли питане?", след което започват весели подсвирквания, поздравления и наздравици. Сетне на екрана се появяват кадри от встъпването в длъжност на Буш по-рано тази година, някакво изказване на бившия президент Рейгън, Пати прави кратък коментар, но от шума в бара не се чува нищо. Сред навалицата се заформя изтощителен спор за това дали той лъже, или не, въпреки че никой не слуша, а и да слуша, не може да чуе какво говорят от екрана. Единственият, който се възмущава искрено, е Тим Прайс. Мисля, че друга му е мъката, но използва възможността да се изплаче.

– Как може да лъже така нагло? Тия глупости да ги разправя на баба си.

– Мамка му – изстенвам. – Какви глупости? Кажете ми вие къде сте запазили маса. Не че съм толкова гладен, но хубаво е да сме подсигурени. Какво ще кажете за "220"? Ей, Макдърмот, какво пише за него в "Загат"?

– А, там не си е работа – оплаква се Фаръл още преди Крейг да е успял да отвори уста. – Миналия път ми пробутаха кокаин с толкова очистително, че после щях да се надрискам в "Ем Кей".

– Да бе, животът те засмуква и накрая сдаваш багажа.

– И ти скапва вечерта – сумти Фаръл.

– Абе ти не беше ли тогава с Кирия? – пита Гудрич.

– Сигурно това ти е скапало вечерта.

– Какво можех да направя? Сбара ме по телефона – свива рамене Фаръл. – Съжалявам.

– Сбарала го по телефона, а?

Макдърмот ме сръгва с лакът в ребрата.

– Млъкни, Макдърмот – цупи се Фаръл и дръпва тирантите на Крейг. – С тебе може да излезе само просякиня.

– Забравяш нещо, Фаръл – намесва се Престън. – Макдърмот си е просяк.

– Как е Кортни? – ухилен се обръща Фаръл към Крейг.

– Отговори му само с "не" – подхвърля някой.

Прайс откъсва поглед от телевизора и се обръща към Крейг, после към мен и махва с ръка към екрана.

– Не мога да повярвам. Виж го. Изглежда съвсем... нормален. Ни лук ял, ни лук мирисал. Безопасен като... безопасна игла.

– Гадже, гадже – провиква се някой. – Насам, насам.

– Той е съвсем безобиден бе, смотаняк. Беше съвсем безобиден. Както и ти си безобиден. Ама той поне изсра всичките тия лайна, а ти не можа дори да ни вкараш в "150", така че си трай – обобщава Макдърмот.

– Умът ми не го побира как някой може да се дуе така, след като е затънал до гуша в лайната – вайка се Прайс, без да обръща внимание на Крейг.

Изважда си пура и започва да я оглежда натъжен. Все още ми се струва, че на челото му има размазано петно.

– Сигурно защото Нанси е винаги до него – гадае Фаръл. – Опасна е тази Нанси.

– Брей, много си бил готин бе.

Прайс изглежда наистина объркан. Говори се, че бил в психиатрия.

– Някои сме се родили готини – усмихва се Фаръл. Избухвам в смях при тази забележка, защото Фаръл в никакъв случай не може да бъде наречен готин, а Прайс ме стрелва с поглед укорително.

– Бейтмън, какво ти е толкова смешно?

Вдигам рамене.

– Не знам. Такъв съм си, веселяк – спомням си думите на брат ми и добавям: – Рокендрол и карай да върви.

– И бъди какъвто можеш да бъдеш – допълва някой.

– О, стига глупости. – Прайс не иска да изпусне нишката. Решава да направи трезв анализ. – Слушайте сега... Той се прави на безобиден изкуфял дъртак. Но всъщност... Но всъщност...

Прайс млъква. Не може да намери последните две думи на това дълбокомислено изречение. А те са "няма значение". Едновременно съм разочарован, ала и успокоен.

– Но всъщност какво? – пита отегчено Крейг. – Ако щеш, вярвай, ама те слушаме. Така че давай нататък.

– Бейтмън – поглежда ме Прайс умолително. – Ти кажи. Какво мислиш?

Вдигам очи, усмихвам се и не обелвам дума. Отнякъде

– Може би от телевизора? – долитат звуците на националния химн. Причината? Не знам. Навярно са го пуснали преди рекламите. В "Шоуто на Пати Уинтърс" утре ще разговарят за бившите портиери от "При Нел" и къде са те сега. Въздъхвам, свивам рамене с безразличие.

– Е на това му се вика добър отговор – заключава Прайс. – Съвсем си оглупял.

– Това е най-ценната информация, която научавам, откакто... – поглеждам "Ролекс"-а си – ...Макдърмот предложи да пием бира. Мамка му, съвсем ще се побъркам, ако не ударя едно уиски.

Макдърмот вдига глава, ухилва се и мърка:

– Ммм, гадженце. Дългокрако. Готино.

– Много си културен, няма що – клати глава Гудрич.

Онова английско конте Найджъл Морисън се отбива на нашата маса. Забол е цвете в ревера на сакото си "Пол Смит". Но не можел да се присъедини към нас, защото трябвало да се види с други британски приятели, Иън и Люси, в "При Делмонико". Секунди след като се разкарва, някой подхвърля злобно:

– Абе този Найджъл бил голямо добиче.

Друг додава:

– Да, ама има повече жили от нас.

– Кой движи сметката на "Фишър"?

– Зарежи това. Я кажи за сметката на "Шепърд". Кой я движи нея?

– Това не е ли Дейвид Мънроу? Леле, какъв тен.

– Абе, остави го тоя мухльо.

– Дрън-дрън.

– ...голяма работа, че...

– И каква ще ми е изгодата от това?

– Пиесата на Шепърд или сметката на "Шепърд"?

– Уж богати хора, пък с евтини стереоуредби.

– Не, само мацки, които пият с мярка.

– ...абсолютен въздух под налягане...

– Искаш ли огънче? Гле'й какъв готин кибрит.

– И каква ще ми е изгодата от това?

– Трябва да върна едни видеокасети.

Тези думи май са мои.

Някой вече е извадил мобилен телефон "Минолта" и се обажда да поръча кола. Слушам с половин ухо, защото съм се зазяпал в някакъв тип, който страшно прилича на Маркъс Халбърстам и си плаща сметката. Точно в този момент ни в клин, ни в ръкав някой от нас пита:

– Защо?

Колкото и да се гордея с хладнокръвието си и с това, че върша точно онова, което трябва, все пак осъзнавам нещо. "Защо?" И механично, съвсем без всякаква връзка или причина, отварям уста и обобщавам за идиотите:

– Абе, знам, че трябваше да направя това, вместо да не го правя, ама, мамка му, на двайсет и седем съм и така изглежда животът в бар или клуб в Ню Йорк или някъде другаде в края на века и точно така се държат хората, аз също, и това е за мен да си Патрик, мисля си, защото... ъъъ, така де...

Въздъхвам, свивам рамене и пак въздъхвам, а в "При Хари" над една от вратите, прикрити с червени плюшени завеси, виси табела, на която с червени букви е написано: ТОВА НЕ Е ИЗХОД.

За книгата

AMERICAN PSYCHO

© Bret Easton Ellis, 1991

Брет Ийстън Елис

АМЕРИКАНСКИ ПСИХАР

©Превел от английски Георги Шарабов

©Редактор Росица Ташева

© Художник на корицата Стефан Касъров

Формат 84x108/32.

Печатни коли 32.25

ИК "Колибри"2007

1000 София, ул. "Иван Вазов" № 36

тел./факс 9874810

e-mail: colibri@bnc.bg; colibri@mtel.net

Цена 14 лв.

Предпечатна подготовка "Ибис" Печатница "Унискорп"

КНИЖАРНИЦИ "КОЛИБРИ" В СОФИЯ

ул. "Иван Вазов" № 36 тел. 9888781

www.colibri.bg

сканиране, разпознаване, корекция, формат: buba

2015 год.

За автора

Американският писател Брет Ийстън Елис (р. 1964) е автор на пет романа – "По-малко от нула", "Правилата на привличането", "Американски психар", "Гламорама" и "Лунен парк", от които само последният още не е филмиран. Елис е считан за един от най-изтъкнатите представители на т.нар. "поколение X" – поколението на родените между шейсетте и осемдесетте години. Героите на романите му са обикновено преуспели егоистични и празни млади хора, които по своему страдат от участта си. Понякога наричат Елис нихилист, докато той самият се смята за моралист. Третият му роман, "Американски психар", предизвиква истински скандал още преди да е публикуван и първото издателство, на което го предлага, го отказва заради... "мизогинията" му! След излизането си през 1991 г. романът бързо придобива впечатляваща популярност и става култов бестселър, а през 2000 г. се появява и филмът на Мери Харон с Кристиан Бейл. "Американски психар" ни представя две години от живота на двайсет и шест годишния банкер Патрик Бейтмън – високообразован и напълно бездуховен млад човек, ненадминат специалист по модно облекло, редовен посетител на нюйоркските шикозни заведения, любител на изисканите питиета, наркотиците и порнофилмите, фин познавач на попмузиката, прототип на съвременния антигерой, самопровъзгласил се за сериен убиец и антропофаг. След поредната вечер, прекарана в иначе блестящо написани безсмислени ресторантски разговори, Бейтмън се забавлява, като изнасилва млади жени и убива когото свари, след което изяжда част от жертвите си сготвени или натюр. Романът често е схващан като сатира на юпи-културата и това би било възможно тълкуване, ако еротичните сцени и сцените на насилие не бяха повече от нормалното за подобен вид критическа литература и ако описанията им не се отличаваха с гротесков натурализъм, който препраща по-скоро към любимите на Бейтмън порнокасети и към филмите на Тарантино, отколкото към романите на Томас Харис. Впрочем никой от обкръжението на Бейтман не подозира за "страничната му дейност", а адвокатът му, пред когото той, така да се каже, се изповядва, отказва да му повярва. Читателят също се пита кое е истина и кое плод на отегченото въображение на свръхзадоволения американски финансист. Но както и да си отговори, ще му остане удоволствието от майсторското перо на Елис, от искрящите от хумор диалози и, разбира се, от напрегнатото очакване на развръзката.

notes

Бележки под линия

1

Бродуейски мюзикъл, създаден по романа на Виктор Юго. – Б.р.

2

Месечно списание за висша мода. – Б. р.

3

Телевизионно токшоу, чиято цел е да събира самотни хора. – Б.р.

4

Американски уестърн (1952) на Фред Цинеман с Грейс Кели и Гари Купър, спечелил четири Оскара. – Б. р.

5

Gentlemen's Quarterly – месечно списание за мъже. – Б. р.

6

Елитен женски колеж в САЩ. – Б. р.

7

Частен женски колеж в Масачузетс, известен с етническото разнообразие на състава си. – Б. р.

8

Италиански коктейл от бяло шампанско и сок от бели праскови. -Б. р.

9

Най-старият колеж във Флорида (основан през 1885 г.), смятан за един от най-добрите американски колежи. – Б. р.

10

Един от най-старите мъжки колежи в САЩ. Основан е през 1775 г. в щата Вирджиния. – Б. р.

11

През зимата на 1846 г. 81 преселници – мъже, жени и деца, са блокирани в Сиера Невада, където повече от половината умират от студ и глад, а оцелелите се отдават на канибализъм. – Б. Р.

12

Песен на рокгрупата "Ийгълс". – Б. р.

13

И останаха трима (англ.). – Б. р.

14

Нещата ще се оправят. – Б. Пр.

15

"Против правилата" (1984) на американския режисъор Тейлър Хакфорд с Джеф Бриджис и Рейчъл Уорд. – Б. р.

16

"Има място и за нас, някъде има място и за нас". Песента "Somewhere" е от мюзикъла на Ленард Бърнстейн "Уестсайдска история". – Б. р.

17

"Героят е насекомо н този свят"– Б. пр.

18

"Животът е мистерия, всеки да се оправя сам" – стих от песен та Like a prayer. – Б. р.

19

Верига от кина и театри. – Б. р.

20

„Всичко е същото, само имената са сменени...“ - Стих от песента  Wanted dead or alive. - Б. p.

21

Песен на Хюи Луис. -Б . р.

22

Коктейл от водка, сок от боровинки и сок от грейпфрут. – Б. р.

23

Цитат от популярното стихотворение "Нощта срещу Рождество или "Посещението на свети Николай" (бъдещия Санта Клаус) от Клемент Кларк Мур (1779-1863). – Б. р.

24

Популярна коледна песен. – Б. р.

25

Песен на Мик Джагър. – Б. р.

26

Американски бизнесмен, милиардер. – Б. р.

27

Американски финансист, съден за злоупотреба с вътрешна информация. –Б. р.

28

Американски финансист, известен като „кралят на рисковите инвестиции“. – Б. р.

29

Герой от романа „Сляпа среща“ на Йежи Косински. – Б. р.

30

Американски филм (1987) на Хърбърт Рос с участието на Майкъл Джей Фокс. – Б. р.

Content

Елис Брет Ийстън Американски психар