Juliette Benzoni

AZ ELVESZETT KERESZT

IV. Balduin, a fiatal leprás király emlékének,

aki a Jeruzsálemi Frank Királyság

legtisztább hőse volt.

HISZEL ABBAN, AMIT AZ EGYHÁZ TANÍT, ÉS KÖVETED PARANCSOLATAIT.

TISZTELED ÉS VÉDELMEZED A GYENGÉKET.

SZERETED AZ ORSZÁGOT, AHOL SZÜLETTÉL.

NEM HÁTRÁLSZ MEG AZ ELLENSÉG ELŐTT.

KÖNYÖRTELEN ÉS SZÜNTELEN HÁBORÚT FOLYTATSZ A HITETLENEK ELLEN.

TELJESÍTED FEUDÁLIS KÖTELESSÉGEIDET, HA NEM ELLENKEZNEK ISTEN TÖRVÉNYÉVEL.

SOSEM HAZUDSZ, ÉS HŰ MARADSZ AZ ADOTT SZÓHOZ.

NAGYLELKŰ ÉS BŐKEZŰ LESZEL.

VÉDELMEZED AZ EGYHÁZAT.

MINDIG ÉS MINDENHOL AZ IGAZSÁG ÉS A JÓ BAJNOKA LESZEL AZ IGAZSÁGTALANSÁGGAL ÉS A ROSSZAL SZEMBEN.

LOVAGI KÓDEX

XI-XII. SZÁZAD

Honnan származnak a jeruzsálemi királyok?

Kezdetben volt a mindenki által ismert Bouillon Gottfried1, aki 1099-ben, az első keresztes hadjáratban2 elfoglalta a Szent Várost. Fölajánlották neki a királyi címet, de arra hivatkozva, hogy nem fog aranykoronát viselni ott, ahol Krisztus töviskoronát viselt, visszautasította. Beérte a Szent Sír őrzőjének homályos címével. Halálakor az öccse, Boulogne-i Balduin3 elfogadta a koronát, és I. Balduin néven trónra lépett.

Három, egymást követő feleségétől sem született gyermeke. Amikor 1118-ban meghalt, a Szentföld bárói az unokatestvérének, a Rethel-házból származó Bourg-i Balduinnak, Edessza4 grófjának ajánlották fel a koronát. Bourg-i Balduin lett II.

Balduin5.

Az örmény hercegnővel, Morfiával kötött házasságából négy lánya született. A legidősebbre, Melisendisra szállt a királyi örökség, de nem uralkodhatott egyedül a nagyon bizonytalan földön. Nagyon előkelő férfinak, a Plantagenet Anjou Fulcónak ajánlották fel a kezét és a trónt, aki 1131-től 1143-ig uralkodott.

Melisendis két fiúval ajándékozta meg a férjét. Az elsőszülött lett III. Balduin, aki 1144-től 1162-ig uralkodott, amikor is nagyon fiatalon elragadta a halál. Amaury öccse követte I. Amalrich6 néven, ám mielőtt fejére tehette volna a koronát, el kellett válnia feleségétől, Agnès de Courtenay-től, akit gyalázatos hírnév övezett.

Volt azonban két gyermekük: a kis Balduin (a leendő IV. Balduin) és Sybilla, akiknek jogosultsága a trónra megkérdőjelezhetetlen maradt. I. Amalrich újra házasodott, a bizánci hercegnő Komnenosz Máriától egy lánya született: Isabelle.

IV. Balduint, bár kilencéves kora óta leprával volt fertőzve, 1173-ban mégis 1 IV. Bouillon Gottfried Alsó-Lotharingia hercege 1089 és 1100 között és a Szentföld kormányzója 1099 és 1100 között. (A szerk.)

2 Az eretnekek, illetve a muszlimok elleni keresztes hadjáratok -szám szerint kilenc – 1095 és 1291 között zajlottak. (A szerk.)

3 I. Balduin, Boulogne-i, Edessza grófja, a Jeruzsálemi Királyság első királya 1100 és 1118 között. (A szerk.) 4 Ókori város, ma Törökországban található Urfa néven. (A szerk.) 5 II. Balduin, Bourg-i 1118 és 1131 között volt Jeruzsálem királya. (A szerk.) 6 I. Amalrich 1162 és 1174 között állt a Jeruzsálemi Királyság élén. (A szerk.) megkoronázták, és csodálatos, hős király vált belőle, akinek itt olvashatjuk a történetét… ahogyan az utódaiét is.

Prológus

AZ ELFELEDETT TORONY

1244

A fagyott földet megreccsentő vasléptek zaja távolodott, halkult, majd a távolba veszett… Lassan, mintha attól félne, hogy összeroppan a gerince, a szökevény fölemelte a fejét. A földhöz simulva olyan hevesen vert a szíve, akárha a föld alatti világok legmélyebb lüktetését érezné. Hatalmas zajt csapott, betöltötte a fülét, és elnyomta a téli szél süvítését.

Vérzett az arca a tüskéktől, melyekbe belevetette magát, amikor a holdfény egy pillanatra megcsillantotta előtte a fegyveresek sisakját, ám nem érzett mást, csak ezt az embertelen dobogást, melytől fulladozott, s mely nem akart elülni…

Hidegtől elmerevedett ujjai egymás után eleresztették a környező gyökereket, melyekbe csimpaszkodtak, hogy fölállni segítsék. Nyugodtan fölegyenesedhetett, nem láthatták meg, hiszen egy erdő szélén járt, a vadlevendula-földet felváltó nagy erdő

peremén, ahol csak hanga nő a kövek között. Hosszú lába gyorsaságának és a nyomokat meg nem őrző kemény talajnak köszönhette, hogy nem találtak rá. Előtte a fák, bokrok, bozótok tömege húzódott, melybe könnyű volt beleveszni. Farkasok is vártak rá, amelyeknek ez volt az otthona, a háta mögött azonban az emberek világa fenyegette, ahol minden arc, minden ház veszélyt rejtett. Nem volt nehéz a választás…

Mélyet lélegzett, hogy lecsöndesítse őrülten dobogó szívét. A hideg levegő jót tett, bár beleremegett á harapásába, és hirtelen tudatára ébredt, hogy csak ing és nadrág van rajta. Mostanáig csak futott, észre sem vette. Ha a halál jár az ember nyomában, ki törődik a ruhájával vagy az időjárással? Igaz, a helyzete nem volt irigylésre méltó, de élt… Élt! Pedig mos– j tanra csak tehetetlen, tekintet és hang, fájdalom és igények nélküli test kellene legyen. Egy darab halott hús egy kötélre akasztva, elföldelésre várva. Ehelyett még mindig élet áramlott az ereiben, és nem zárja le örökre a szemét a föld súlya… Csakhogy sajnos talán csupán haladékot kapott. Szép dolog, hogy életben van! No de életben is kellene maradnia.

A legparancsolóbb szükség az éhség volt, nem kis 1 gondot okozva a fiúnak, aki csak a két kezére számíthatott a tél által lecsupaszított vidéken. Előző este ette meg az utolsó falat kenyerét. Ma reggel az elöljáróság emberei már fölöslegesnek tartották, hogy megetessenek egy halálraítéltet. Éppen csak egy pohár bort kapott, mielőtt fölmegy a vesztőhelyre, és mivel ezt is csak azért, hogy megfeleljenek a szokásoknak és az udvariassági elvárásoknak, vinkónál alig jobb, vacak lőre volt. Még most is érezte a hatását üres gyomrában.

Nem zavarta, amíg csak a halált várta, és bele is törődött, de egy apró kis közjátékra – két csirkeárus veszekedésére a Martroi téren, melynek díszéül a holttestét szánták – hatalmas mozgolódás támadt a tömegben, és rést nyitott az őrök között.

Kihasználta. Megragadta a kínálkozó lehetőséget, belevetette magát a résbe, és elkeveredett az emberáradatban.

Egy láthatatlan kés elvágta a köteleit, mielőtt kifelé taszították volna. A sűrű tömeg természetes, nehezen áthatolható kerítést vont közé és a fegyveresek közé, kerítést, mely végül csak engedett a katonák előtt, de •lég ideig kitartott ahhoz, hogy elmenekülhessen.

Bozótokon és rögös ösvényeken, cserjéseken és csalánosokon át ért ki az ugarra, összegörnyedve, hogy belevesszen a természetbe, feje gyakrabban a térde magasságában, mint természetes helyén, közönyösen a hideg, a tüskék, a jeges tócsák iránt. Csakis az élni akarása és a szabadságvágya hajtotta. A legapróbb zajra is a földre lapult, zakatolt a füle, szinte megállt a szívverése. Ezerszer lelapulva és ezerszer fölállva mégis nagy utat tett meg, és telt az idő. A nyirkos hajnal hamarosan föloldja az ég sűrű

homályát. Valahol a vidéken egy kakas rekedt kukorékolása máris jelezte, hogy bezárt házaikban és kunyhóikban hamarosan fölébrednek az emberek. Rejtekhelyet kellett találnia. Az erdő jelentette a legjobb menedéket, és belevetette magát, remélve, hogy talál egy helyet, ahol elalhat, és néhány ehető gyökeret, melyek felismerését gyermekkorában megtanulta. Azt ellenben nem tudta, hol van.

Châteaurenard-t elhagyva csak arra tudott gondolni – ha egyáltalán gondolt bármire is –, hogy a lehető legnagyobb távolságra kerüljön a bitófától. Egyenesen előre menekült, mint az üldözött nyúl, de ahogy elgondolkozott, és körülnézett a felkelő

napban, rájött: a nagy ugarok után az egyetlen erdő, melyet ebben az irányban ismert, nem lehetett más, mint a courtenay-i, melynek urai egy francia király leszármazottai voltak, és állítólag császári korona került a fejükre egy távoli, keleti országban. Talán ezért nem látni őket sosem, és ezért van az, hogy Châteaurenard-ban, mely pedig az ő

birtokuk, a helyi elöljáró úgy viselkedik, mintha ő maga lenne az úr.

Mindenesetre akár Courtenay felé megy, akár másfelé, nem sokat számít. Körülötte a világ mindenképpen ellenséges lesz, és az egyetlen esélye, ha útja során talál egy templomot vagy kápolnát, mely sérthetetlen menedéke lehet. Biztosan áll néhány a hűbérbirtok fővárosa közelében.

Az erdő még a tél csupaszságában is szép volt, és számos patak szelte keresztül.

Nagy tölgy–, bükk– és nyírfák nőttek benne, sőt, a vízpartokon füzek is, és egy bozótos alatt vadcseresznye, vadszilva, krisztustövis és vadalma nőtt – sajnos gyümölcs nélkül!

A menekülő pedig éhes volt, nagyon éhes! Ugyanakkor nagyon fáradtnak is érezte magát, és úgy gondolta, ha talál egy sziklát vagy egy bokrot, ahol elrejtőzhet, talán az lenne a legjobb, ha aludna egy keveset, hiszen álmában nem érzi az éhséget.

Szinte azonnal megtalálta, amit keresett: három szikla hajolt össze, fölül bozótos, de nem tüskés réssel, melyen mégis bőrét fölsértve siklott be. Szűk volt a hely, de a bozóton átjutva le tudott feküdni. Ráadásul száraz volt, és valamivel kevésbé hideg. A fiatalember tehát meggyőződve róla, hogy többé-kevésbé láthatatlan, lefeküdt, összegömbölyödött és elaludt.

Amikor fölébredt, még mindig ugyanolyan éhes volt, de kipihentnek érezte magát, és késznek arra, hogy folytassa az útját. A rövid téli nappal a végéhez közeledett. Ideje volt továbbindulnia. Így is tett, miután ivott egy keveset a legközelebbi patakból, és elrágcsált egy sietve megmosott gyökeret, mely a táplálék illúzióját adta.

Ha nem talál sürgősen ennivalót, az eredmény majdnem ugyanolyan katasztrofális lesz, mintha fölakasztották volna, csak éppen sokkal lassabban éri majd el… Azonnal szemrehányással illette magát sötét gondolataiért. Ha Isten megengedte, hogy megszökjön a vesztőhelyről, nem fogja magára hagyni élni akarásában. Ezzel megindult, lépteit a földön talált, szinte sima bottal megtámogatva. Hirtelen úgy érezte, valami hajtja előre. Talán az őrangyala… Vagy szegény édesanyja lelke, akit az elöljáró katonái a házuk küszöbén ütöttek agyon, amikor érte mentek, hogy gyilkosság vádjával letartóztassák, melyet nem követett el. Erre a gondolatra könnyek szöktek a szemébe, s ezen maga is meglepődött: annyit siratta édesanyját a börtönben, hogy azt hitte, mostanra egyetlen könnycseppje sem maradt…

Egyre metszőbb lett a hideg, így a ruhaujjával megtörölte az arcát, nehogy ráfagyjanak a könnyek. Különben is elhomályosították a látását, és nem volt már világos! Egy patak mentén haladt, úgy gondolva, biztosan vezet valahova…

A fák ágain át a szökevény előtt hirtelen megcsillant valami: egy gyönge fénypont, mely gyertya lángja lehetett. Teljes természetességgel indult meg az élet jele felé, ahogyan a három királyok követték a csillagot a betlehemi éjszakában. A fény azonban eltűnt az erdő sűrűjében, ráadásul a patak is kanyarodott. A víz szeszélyéből a fiatalember mégis megtudta, mihez közelít. Eszébe jutott az az őszi nap… ó, több mint tíz évvel azelőtt, amikor az apja elhozta ide, hallgatásra és titoktartásra intve, amitől a kisfiú beleborzongott az örömbe. Korábban, amikor az apja magával vitte, sosem mentek ennyire messze a házuktól, hiszen előző este indultak útnak. Ez elragadtatással töltötte el a kisfiút, annál is inkább, mert nem tartottak pihenőt egyetlen fogadóban sem: lovon vittek magukkal mindent, amire szükségük volt.

Egyetlen kérdést sem tett föl, hiszen tudta, hogy úgysem kapna választ. Beérte a várakozással, a titkos örömmel és a büszkeséggel, hogy méltónak ítélik egy titokra.

Megérkeztekor nem kellett csalódnia, és remélte, így lesz ez a mai napon is.

Amikor végre szétrebbent előtte a fák és bokrok függönye, fölfedve egy tisztást, a félig romos torony ott állt előtte, és a fiatalemberen boldog remegés futott végig, hiszen az iménti fény az egyik keskeny kis ablakában világított. Ez biztosan azt jelentette, hogy az öregember még él, és segíteni fog neki. Olyan nagy szüksége volt erre a segítségre, hogy elnyomta benne az üldözött vad bizalmatlanságát. Különben is, még ha valaki más lakik is ma már az elfeledett toronyban, még ha ellenséggel találja is szembe magát, nem sok vesztenivalója van…

Néhány egyenetlen lépcsőfok vezetett az alacsony ajtóhoz. Nekidőlt a durva fának, előre érezve átfagyott testében a másik oldalán bizonyára uralkodó kellemes meleget, majd egy utolsó habozás után bekopogott, de olyan elgémberedett ujjal, hogy semmi zajt nem csapott. Ekkor ismét kopogott, minden maradék erejét az öklébe összpontosítva. Mély hang válaszolt:

– Ki van ott?

– Egy szerencsétlen… aki segítségért könyörög!

Az ajtó azonnal kinyílt, fölfedve a fényben egy magas, fekete csuhás alakot, tar, sárgán tükröződő fejjel, hosszú, fehér szakállal. Az alak meggörnyedt, és mankóra támaszkodott, de a szökevény tudta, hogy ugyanaz a férfi, mint egykor.

– Thibaut lovag – kérte –, könyörüljön rajtam!

– Ismersz engem? Ki vagy?

– Renaud des Courtils. Néhai apám egykor elhozott ide…

– Gyere be! Gyere be gyorsan!

A fiatalember ellökte magát az ajtófélfától, amelynek eddig támaszkodott, és térdre rogyott a kandalló előtt, melyben néhány fahasáb égett. Olyan heves volt a mozdulata, hogy az öregember azt hitte, mindjárt magához öleli a tüzet. Mindössze ázott rongyokat viselt, és annyira remegett, hogy a foga is vacogott belé.

– Honnan jössz ilyen állapotban? – aggodalmaskodott a Thibaut-nak szólított öreg.

– Hol van az apád?

– Meghalt… Szent Hilariuskor7, egy hónappal ezelőtt. Diaré vitte el. Ez volt az első

a sorscsapásaink sorában.

Aztán a király elöljárója rá akarta tenni a kezét az örökségünkre, azzal az ürüggyel, hogy az apám kölcsönt vett fel tőle. Ami nem igaz!

– Nem kell bizonygatnod. Az apád soha életében nem tartozott senkinek. De vesd le az ázott rongyaidat, és burkolózz be ebbe! – tette hozzá, és egy takarót nyújtott felé, melyet egy durván faragott faládából vett elő. – Megszárítalak, miközben elmondod a történeted folytatását.

– Ó, az nem lesz hosszú: az elöljáró eljött hozzánk Courtils-ba, hogy elűzzön minket. Az egyik embere megölte az édesanyámat, aki merészelt ellentmondani neki, és átkot szórt a fejére, engem pedig börtönbe vetettek, miután lefegyvereztek…

– Azért, mert meg akartad védeni, ami a tiéd?

– Nem – nevetett föl keserűen Renaud. – Azért, mert megöltem az anyámat, és elloptam egy csatot, melyet megtaláltak a matracomban, ahová fogalmam sincs, hogyan került.

– Nem nehéz kitalálni: az egyik nyomorult, talán maga az elöljáró, rejtette oda.

Azután?

– A börtön következett… majd tegnap reggel a bitófa… ahonnan hatalmas szerencsével megszöktem.

– A bitófa? No de az apád nemes volt, és becsületes ember. Voltak barátai. Senki sem állt ki, hogy meghiúsítsa az elöljáró terveit? Mégiscsak elképzelhetetlen, hogy felkössenek egy nemest!

Renaud megvonta a vállát, mely még mindig reszketett a melengető posztótakaró alatt.

– Châteaurenard-ban a félelem az úr, mióta sokan elmentek a keresztes háborúba…

hogy csatlakozzanak az uralkodóhoz.

Az öregember az egyik sarokból előhozott egy félig telt üstöt, és a tűz fölé akasztotta melegedni, majd elővett egy fekete kenyeret, vastag szeletet vágott belőle, és a fiúnak nyújtotta: – Edd meg ezt, amíg megmelegszik a leves. Biztosan farkaséhes 7 Szent Hilarius (315-367) pogány származású, keresztény hitre tért, latinul alkotó egyházatya, szülővárosa, Poitiers püspöke. Napja január 13-ára esik, mert ezen a napon temették el Rómában. (A szerk.)

vagy…

De még mennyire! Renaud megragadta a kenyeret, és hatalmasat harapott belőle.

Egy hosszú kanállal fölszerelkezve, mellyel a levest kavarta, az öreg Thibaut leült mellé a tűz köré állított kövek egyikére, és felsóhajtott:

– A keresztes háború! Szép dolog volt a nemes Gottfried és a Tarente hercegek idejében! Szép volt még akkor is, amikor a frank királyság Balduin vagy az Amalrichok kezében volt, mint az a korán elhunyt király, aki a keresztvíz alá tartott… De mennyi katasztrófa érte a francia földet! Az urak végtelen időkre elutaznak, hűbérbirtokaikat pedig a feleségükre hagyják, és ez a jobbik eset, ha az asszony képes az irányításra, és mellette marad egy fia, hogy segítsen neki. Ha nem, a birtokot egy rokonra, egy becsületesnek vélt szomszédra vagy éppen a királyra bízzák, akitől cserébe támogatást kapnak a hadjárathoz. És mit tesznek azok az emberek, akikre rábízzák a földet?

Másokat küldenek oda, egy elöljárót, aki sanyargatja a népet, annál is inkább, mert az ura nagy bevételeket vár, miközben a pillantásától távol ő maga is jól meggazdagodhat.

A kis emberek számára rossz idők kezdődnek, a birtok számára pedig a teljes széthullás ideje jön el…

– Nem járt maga is a keresztes háborúban, nagyuram? Az apám pedig ezt mondta…

sőt azt is, hogy maga…

A fiatalember zavarba jött önkéntelenül feltoluló szavaitól, és a levesbe temetkezett. Az öreg fejezte be helyette a mondatot:

– Templomos lovag8 voltam, akit a rend kitaszított magából, mert súlyosan vétettem a szabályzat ellen. A környék egyszerű lelkeinek szemében elátkozott templomos lettem. Ennek köszönhetem a mélységes magányt és békét, hiszen rettegnek az ártástól, melyet magammal hozhattam onnan! Onnan, ahol a hazám volt.

Mert tudd meg, ahogyan az apád is tudta, én sosem utaztam el a keresztes hadjáratra.

Ott születtem.

– Ott született? Úgy érti… a Szentföldön?

A csodálattal teli felkiáltás nevetésre fakasztotta az öregembert, mely köhögésben végződött, bíborvörösre festve az arcát, s csak azután ült el, hogy ivott néhány korty vizet egy kancsóból. Olyan volt az arca, akár a barna és ráncos mogyoróhéj, szürke szeme azonban, melyben könnyek csillogtak, éber és tiszta maradt.

– Beteg, nagyuram? – rémült meg Renaud a heves roham láttám. – Talán orvos kellene?

– Egy sem vállalná, hogy a tornyom közelébe jöjjön, és többet tudok náluk az emberek gyógyításának művészetéről. Ezért azt is tudom, hogy egy napon, azt hiszem, nemsokára, ez a köhögés elvisz majd. De mivel Istennek hála, ez a nap még nem jött el, térjünk vissza a beszélgetésünkhöz… hol is tartottam?…

– Ott, hogy azon a földön született, ahol maga Krisztus urunk is.

8 A keresztes háborúk idején Hugues de Payns által a Szentföld, illetve a zarándokok védelmére 1119-ben alapított katonai lovagrend tagja. A templomosokat II. Balduin király Salamon egykori temploma helyére telepítette – innen a nevük. (A szerk.)

– Nem egészen. Antiochiában9 születtem, az erős északi városban, az Oronte folyónál, százötven mérföldre Jeruzsálemtől és még messzebb Betlehemtől, ahol a Megváltó világra jött… De majd később beszélgetünk. Kimerültél, a leves pedig meleg.

Egyél, aztán aludj!

Miközben a fiatalember befalta a sűrű bab– és répalevest, az öreg egy kis tárolóból egy köteg szalmát vett elő, és eligazgatta a földön – a saját ágya mindössze egy csupasz deszka volt egy takaróval és egy marék szalmával kispárnaként. Azután a ládából elővett egy durva szövésű vászoninget és egy vastag gyapjúnadrágot:

– Ha végeztél, vedd föl ezt, hadd száradjon meg a takaró. Aztán feküdj le! Nagy szükséged van a pihenésre…

Renaud nem kérette magát. Mielőtt azonban lefeküdt volna, térdet hajtott a szerény fekete fakereszt előtt, mely két csokor száraz növény között függött a falon, és köszönetet mondott az Úrnak, amiért sötét útján elésodorta a menedék fényét.

Mögötte állva Thibaut is imádkozott, és még jóval azután is folytatódott az imája, hogy a fiú elégedett sóhajjal bevackolódott a szalmába. Végül még néhány hasábot dobott a tűzre, leült mellé, és mélyen gondolataiba merült.

Tudta, hogy egy napon a fiú eljön hozzá, és azt is, hogy ez a nap nincs messze, hiszen betöltötte tizennyolcadik évét, de azt nem gondolta, hogy így: mint egy űzött, kimerült vad, menekülve a vadász, az éhség, a tél elől. Arra pedig, ami Olin des Courtils-lal és Alais asszonnyal, gyöngéd és türelmes feleségével történt, egyetlen keresztény nyelvben sincsenek szavak. Igaz, az öreg régóta nem táplált illúziókat arról, miféle pusztítást okozhat az emberi lélekben a mohóság és a korrupció: saját szemével látta, amint lerombolnak egy királyságot, a föld legszentebb királyságát, Jeruzsálemét.

Az azonban, hogy ez a két démon annyira eluralkodott egy olyan emberen, az elöljárón, akit a fiatal kora ellenére máris szentnek mondott Lajos király állított a posztjára, hogy a legalapvetőbb isteni törvényeket is elfeledtetik vele, sőt, még az elemi óvatosságot is a királyi igazságszolgáltatással szemben, túlment minden elképzelhetőn.

Annak az elöljárónak gondolkoznia kellett volna, de talán túlságosan nagy volt a kísértés, hogy azt képzelje, ő az igazi úr az erős és gazdag grófságban, melynek jogos hűbérura távol volt, olyannyira távol, hogy a napvilágot is Konstantinápoly császári bíborában látta meg, nem pedig itt!

Valójában nagyon különös volt a Courtenay család – melynek maga is egyik szerény hajtása volt! –, hisz a tagjaira határtalan erővel hatott a kaland és a távoli földek varázsa. Athon, az ős, a Sens grófokkal rokonságban álló kapitány fia, nem sokat törődött a vallásos fenntartásokkal, és első Courtenay-birtokát a ferriéres-i apátság földjeiből hasította ki. Erődöt épített rajta, és egy „előkelő hölgy” meghódításával, akinek nevét a történelem – talán mert maga a férj is – elfelejtette, megalapította a dinasztiát: először egy fia, majd néhány lánya született, azután négy fiú unokája, akik közül ketten elhagyták a családi fészket, és sosem tértek vissza.

9 A Földközi-tenger keleti partján fekvő Antiochia 1099-től önálló fejedelemség, 1201-től perszonálunióban Tripolisszal. 1268-ban foglalják el a mohamedánok. (A szerk.) Miközben Milon, az elsőszülött kapta az örökséget, és a gyarapításának szentelte magát, a második fiú, Jocelin 1101-ben felöltötte a keresztet, és követte a barátját, Etienne de Blois-t Palesztinába, ahol az unokatestvére, Balduin de Bourg szolgálatába szegődött, aki korábban, Bouillon Gottfrieddel érkezett oda, és Edessza grófja lett a hitetlenek földjének és Örményországnak határán. Jocelin, aki szép volt, mint egy istenség, ahogyan utódai is mind azok lesznek, csodálatos megtestesítője volt a legnemesebb és legtisztább lovagságnak, és megkapta Turbessel gazdag földjét az Eufrátesz nyugati partján. Amikor Balduin de Bourg Jeruzsálem trónjára lépett, Joceliné lett az egész Edessza grófság. Egy örmény hercegnő segítségével megalapozta a Courtenay nevet, mely bejárja majd az egész országot a két folyó és a Földközi-tenger között. Sajnos nem jó hírével, hiszen a második Jocelin de Courtenay nem ér fel az apjához, s még kevésbé a harmadik Jocelin a nagyapjához.

Akkorra azonban már Franciaországban a Gâtinais uradalom, melyhez hozzácsatolták Montargist és Châteaurenard-t, régen más kézbe került.

Athon harmadik unokája, Geoffroy is a Szentföldre ment, de sokkal később, mint Jocelin: 1139-ben. Ott lelte halálát, Montferrand, egy tripoliszi grófsági erődítmény falai alatt, mely akkoriban Zandzsi10 emír kezén volt. Az erődöt elfoglalták, de az egész sereg megsiratta a bátor Geoffroy halálát.

A négy fivér közül a legfiatalabbnak, Renaud-nak csak egy lánya született, és mivel Milonnak, az elsőszülöttnek nem voltak leszármazottai, az egész családi örökség erre a lányra, Elisabethre szállt, amely hatalmas vagyont jelentett. Akkorát, hogy megkísértette még VI. Lajos királyt is, aki a hetedik fia, Pierre de Francé11 számára megkérte Elisabeth kezét.

Megkötötték a házasságot, és Pierre herceg az akkoriban erősen elterjedt szokásnak engedelmeskedve – mely szerint, ha egy – akár királyi – család nem elsőszülött fia feleségül vesz egy örökösnőt, teljes egészében azonosul az így megszerzett javakkal –, fölvette a Pierre de Courtenay nevet, és elhagyta a liliomvirágos címert az arany bizantinusért, melyet sokkal messzebbre elvisz majd, mint képzelte volna. Egészen Palesztináig, ahová 1180-ban utazik Champagne gróf társaságában, hogy segítsen feloldani a harapófogót, melyben Szaladin12 fojtogatta a Jeruzsálemi Frank Királyságot13.

Miután rendet tett minden ügyében, és hivatalosan meghatalmazta Elisabethet mint minden vagyonuk úrnőjét, elindult sorsára, csodálatos családot hagyva maga 10 A Zandzsidák (vagy Zengidák) török eredetű dinasztia, mely 1127 és 1233 között uralkodott Mezopotámiában és Szíriában. Imád ad-Din Zandzsi (1127-1146), Moszul kormányzója 1144-ben megszerezte Edesszát a keresztesektől. (A szerk.)

11 Pierre de Francé (1125-1182)

12 Szaladin, avagy Salah ad-Din (1138-1193) kurd származású egyiptomi uralkodó, az Ajjúbidák dinasztiájának alapítója. 1164-től Nureddin szíriai szultán vezéreként harcolt Egyiptom ellen. 1169-ben ragadta magához a hatalmat Egyiptomban, és 1171-ben vette föl a szultán címet. Harcban állt a Jeruzsálemi Királysággal. 1187-ben győzelmet aratott a keresztesek fölött a palesztinai Hittinnél, majd elfoglalta Jeruzsálemet. (A szerk.)

13 A Jeruzsálemi Frank Királyság (Jeruzsálemi Latin Királyságnak is nevezik) 1100-ban, az első keresztes hadjárat után jött létre (fővárosát, Jeruzsálemet 1099-ben foglalták el a keresztes lovagok), s egészen 1291-ig, utolsó városának, Akkonnaka mohamedánok által történt elfoglalásáig állt fenn. (A szerk.) mögött: hét fiút és hat lányt, akiket sosem látott viszont. Néhány hónappal később utolérte a halál, amikor a Jákob gázló vadonatúj várát védte, melynek fehér kövei sértették a szultán szemét…

Eközben a Courtenay-birtok egyre növekedett. Pierre de Francé fia, II. Pierre de Courtenay14, akit születésekor Auxerre grófjává neveztek ki, első, Agnès de Nevers-rel kötött házassága révén Nevers és Tonnerre grófja lett. Kilenc évvel később már Namur márkija – hála második házasságának Flandriai Jolantával. Eközben Renaud öccse, aki hamarosan átkeresztelkedett Reginald-ra, Angliába követte Aliénor királynét, akit VII.

Lajos eltaszított, és aki magával vitte II. Plantagenet Henrik számára szinte fél Franciaországot. Reginald Angliában feleségül vett egy nemes hölgyet, akinek hála az utódai Devon grófjai, Anglia pairjei és Írország bárói lettek15. De térjünk vissza II.

Pierre-hez.

Számára a történelem játéka szokatlan sorsot tartogatott, mely azonban tökéletesen méltó volt egy francia királyi vérből való herceghez, hiszen (;gy keresztes hadjárat nyomán, melyet a velenceiek eltereltek eredeti céljától, Konstantinápoly császára lett.

Azóta a becses korona a család birtokában maradt, több-kevesebb szerencsével, és amennyire Thibaut emlékezett, még mindig ott volt, azzal az apró kis részlettel, hogy az utolsó Courtenay császár hónapok óta nyugaton tartózkodott, hogy szövetségeseket szerezzen, akikre hatalmas szüksége volt, hogy megszilárdítsa szokatlanul ingatag trónját.

* * *

A tűzből mindössze vöröslő parázs maradt, és ahogy a hideg odakúszott hozzá, a remete reszketni kezdett, és fölocsúdott mély gondolataiból. Köhögve keresett rőzsét és fahasábokat, de megvárta, míg elül a roham, s csak azután fújt bele a vascsőbe, amellyel a tüzet szította. Erős fájdalmai voltak, úgy érezte, valami széthasad a mellkasában, és szétrobban a szíve. Végül azonban megnyugodott, a parázsról vidám láng csapott föl, majd még egy, és az öregember néhány percig mellettük melegedett, mielőtt a kereszt elé térdelt, és forró imádságba merült. Tudta, hogy nagy léptekkel közeledik a halál, de nem akarta, hogy azelőtt elragadja, hogy a hozzá menekült fiú megtudna mindent, amit tudnia kell az életéről és az általa őrzött titkokról. Az, hogy Renaud-t elűzték a Courtils-ok földjéről, sokkal inkább isteni elrendelésnek, mint bűnös igazságtalanságnak tűnt föl előtte. Renaud-nak mindenképpen el kell mennie, és talán kevésbé lesz boldogtalan, ha megtudja, hogy Olin és Alais nem az igazi szülei voltak, megtudja, hogy ő maga is a tengeren túl született, a távoli földön, melynek 14

II. Pierre (1167-1217)

15 A Courtenay név, mely Franciaországban a különféle sorscsapások során kihalt, Angliában a mai napig fennmaradt.

szentségét darabokra szaggatta a nagyravágyás, az aljas számítás és a vér… és hogy az édesanyja egy szép és kedves hercegnő volt, aki tiltott szerelem áldozata lett. Igen, eljött az idő, és jól kellett hasznosítani azt a keveset, amit az isteni kegyelem még engedélyez alázatos szolgájának, Thibaut-nak.

Az ima végeztével kiment vízért a bozótban rejtőző kúthoz. Megenyhült az idő. Az éjszaka végén havazott, és a szökevény nyomai, ha voltak egyáltalán, már nem látszottak. Thibaut hálát adott az Úrnak. Azután kis kamrájából elővett egy kevés zöldséget és egy darab szalonnát, egy favágó ajándékát, akit előző ősszel meggyógyított csúf lábtöréséből. Az erdei emberek nem féltek tőle. Tudták, hogy ismeri a gyógynövényeket, és szívesen kereslek föl. Nem így a parasztok, akiket megfélemlített az erdő és titkai.

Mindezzel fölszerelkezve Thibaut megmosta a répát, a vadkáposztát, és föltette a levest. A gyermek – különös, de gondolataiban képtelen volt másképpen nevezni, hiába érett már férfivá! – éhes lesz, uraikor fölébred…

Egy hosszú percig elnézte, amint alszik, és meghatottan fedezte föl a serkenő

szakáll és a kócos haj alatt az anya görög vérére utaló jeleket: különösen az orrot, mely egyenesen folytatta a magas, értelmes homlok vonalát, melyet alig rövidítettek le az előrehulló, piszkos és kócos szőke tincsek. Többi vonását az apjától örökölte: mélyfekete szemét, mely az egyenes szemöldök alatt enyhén ferde vágású a halánték leié, szépen ívelt, éppen megfelelő vastagságú száját, melyen látszott, hogy szívesen húzódik mosolyra.

Végül az állkapcsa, mely határozottan rajzolódott akaratos állában, energiáról árulkodott. Ugyanakkor még nem tűntek el egészen a gyermekkor nyomai: az elefántcsont bőr lágysága és az ajkak még a gyermeket idézték, ahogyan a szem sarkában csillogó könnycsepp is.

Az öregember óvatosan megfogta a takarón pihenő kezet, és gyöngéden szétnyitotta az ujjakat, hogy tanulmányozhassa a tenyeret. Néhány horzsolást látott, valamint bőrkeményedéseket, melyeket a kard, a lándzsa és a csatabárd mindennapos használata okoz. Olin des Courtils-ban meg lehetett bízni, keményen megtanította a fegyverforgatásra és a lovaglásra. Ha nem fosztják meg mindenétől, Renaud készen állt volna a lovaggá ütésre, mivel azonban sikerült elszöknie az ellenségei elől és eljutnia idáig, semmi sincs veszve. Már csak a szívét és a lelkét kell kivallatni, hogy kiderüljön, megkaphatja-e az örökséget, melyet Thibaut régóta neki tartogatott…

A fiú keze hirtelen megszorította az övét, és Renaud kinyitotta a szemét. Első

pillanatban meglepődött, hogy szokatlan arc hajol fölé, majd elmosolyodott, fölemelkedett és kinyújtózott:

– Milyen jól aludtam! – sóhajtotta. – Nem fordult elő, mióta…

– Ki tudna aludni a te korodban, amikor fájdalommal és felháborodással teli lélekkel a hóhérra vár? Most menj mosakodni! Húztam neked vizet, és már nincs olyan hideg. Adok neked ruhát, amelyben észrevétlen maradhatsz, amikor elmész innen…

– Elűz, nagyuram? – nyögte a fiú egy rémült gyerek hangján, akit a külső sötétség árnyaival riogatnak.

– Honnan veszed? Elmész majd, természetesen, de nem mondtam, hogy most rögtön. Sok mindent el kell mondanom neked, mielőtt kiküldelek a nagyvilágba – tette hozzá Thibaut, előhúzva a ládából egy, a sajátjához hasonló szerzetescsuhát, melyet a fiú meglepetten méregetett: ritka volt, hogy egy szerzetesnek s még inkább egy remetének ilyen jól fölszerelt ruhatára legyen. Annál is inkább, mert az elővett ruhadarab újabb volt, mint amit az öreg viselt.

A remete kitalálta a gondolatát, és elmosolyodott:

– Egy barátomtól kaptam, hogy lecseréljem a csuhám, ha a használat végleg elkoptatja rajtam. Egy barát ajándékát az ember nem utasítja vissza. Most a tiéd, nyugodtan fölveheted. Aztán eszünk… és beszélgetünk…

– Szívesen, de azzal, hogy itt maradok, nem sodrom veszélybe?

– Nem. Nem jobban, mint saját magadat. Igaz, hogy a királytól kapta a hatalmát, de Châteaurenard elöljárója nem merné kiterjeszteni a kutatást a Courtenay-birtokra, mely még mindig az ifjú császár tulajdona, s melyet alaposan őriznek. Különösen mivel a császár talán éppen Franciaországban van, és bármikor fölbukkanhat.

Renaud ismét elcsodálkozott:

– Sűrű és nagy ez az erdő. Ön mindentől távol él ebben a toronyban, melynek a létezéséről apám szerint mindenki vagy majdnem mindenki megfeledkezett. Honnan tud mégis ennyi mindent?

– Előfordul, hogy néhányaknak mégis eszébe jut ez a torony, ahogyan annak idején neked is megmutatta a bölcs Olin. Kétségtelenül nem sokan vannak, de elegen ahhoz, hogy a fontos hírek eljussanak hozzám. Igen, sok mindent tudok… csak nem mindent jegyzek meg. Csupán azokat a dolgokat, melyeket a földnek ebben a szegletében fontosnak érzek a királyságra… vagy a te jövődre nézve, mely régóta érdekel. De most menj mosakodni. Azután segítek tökéletesíteni a megjelenésed, és mire végzünk, elkészül a leves is.

Nem sokkal később, miután elmondták a hálaimát, mindketten tállal a térdükön telepedtek le, hogy elfogyasszák az üst tartalmának egy részét, melynek már finom illata is erőt adó volt. Csöndben ettek, ahogy illik, megadva a tiszteletet az ételnek, Isten adományának. Renaud szó szerint befalta a levesbe mártott vastag kenyérszeleteket és a szalonnát, melyhez Thibaut hozzá sem nyúlt, részben hogy többet hagyjon neki, részben pedig a vezeklés elvét követve, mely életének egyik alapszabálya volt. Az adagját ízlelgetve mégis elégedettséggel szemlélte művét. Renaud máris megváltozott. Megmosakodott, megborotválkozott, mindössze egy-két karcolást ejtve az arcán, és eltűntek hosszú szőke fürtjei. Mindössze kerek kis sapkányi maradt belőlük, szabadon hagyva a fülét és a nyakát: egészen új emberré varázsolták. Igen, jó munkát végeztek, és ebben az álöltözetben a fiatalember viszonylag veszélytelenül indulhat egy egészen más sors felé, mint amilyet Châteaurenard elöljárója szánt neki…

Az étkezés befejeztével Renaud elment elmosni a tálakat. Az öregember, akit újabb kegyetlen köhögőroham rázott akkora erővel, hogy vércseppek jelentek meg az anyagon, melyet sietve a szája elé kapott, hirtelen olyan gyöngének látszott, hogy Renaud megijedt, és igyekezett a lehető legjobban kiszolgálni. Ideje volt megfordítani a szerepeket:

– Ön megmenti az életemet, nagyuram. Mondja meg, hogyan segíthetek…

– Hozd ide a vadmézes csuprot, a polcon van a kamrában. Jót tenne egy kanállal…

– Az édesanyám szerint a mi gâtinais-i méheink készítik a királyság legjobb mézét.

Mindig volt belőle otthon. Magának is a keze ügyében kellene tartania a kamra helyett

– jelentette ki a fiú, miközben előhozta a csuprot.

– Csakhogy kevés van belőle, és még messze az aratás ideje. Csak akkor eszem belőle, amikor nagyon rosszul vagyok. De látod, máris jobb – mosolygott Thibaut a fölé hajoló aggódó arcra.

– Muszáj egyedül maradnia itt? Tegnap azt mondta, hogy a templomosok kizárták, de kötelező a jótékonyság a szenvedőkkel szemben, és úgy tudom, Joignyban van egy parancsnokság. Ott segíthetnének. Különösen, ha mélyen megbánta… a vétkét? – tette hozzá fülig pirulva, tudva, hogy ingoványos talajra tévedt.

Az öreg lovag azonban ismét elmosolyodott, és lehajtotta a fejét:

– Nem. A vétkemet, ahogy te mondod, vagy inkább a vétkeimet a legkevésbé sem bántam meg, hiszen szerelemből fakadtak… és egy titokból, melyet nem voltam hajlandó kiadni. Kétszeresen megszegem a szabályzatot, és jogosan zártak ki. Nem fogadnának be. És nem is kérném tőlük.

– De vannak kolostorok… és az a ház, melyet, ha jól tudom, a jeruzsálemi ispotályos lovagok tartanak fenn Courtenayben…

– Jeruzsálemi Szent János, vagyis johannita lovagok16 – pontosított Thibaut. –

Szerintem egy egykori templomosnak ott sincs semmi keresnivalója, ahogyan egyetlen más kolostorban sem. Drága nekem a magány, és így akarok meghalni.

– Akkor magával maradok. Ápolni fogom, ha segít eligazodni a füvek, üvegcsék és kis tégelyek között, melyeket a kamrában láttam. Tanítson meg rájuk!

– Nem lesz rá időm. Az Úr keze éppen akkor vezérelt ide téged, amikor azon gondolkodtam, hogyan küldhetek üzenetet… az apádnak. Azt akartam, hogy jöjjön el veled, mert tudom, hogy a napjaim meg vannak számlálva, és ideje rábíznom magam.

Meg akartam adni neki az engedélyt, hogy föllebbentse a fátylat. Azután pedig elmondtam volna neked, amit ő maga sem tudott sosem.

A lángok táncoló fényében fölcsillant a fiatalember elkerekedett szeme:

– Föllebbenteni a fátylat? Nagyuram… olyan homályosak a szavai!

– Mindjárt megvilágítom őket. Őrzöl valamicske halvány emléket az egészen kis gyermekkorodról, vagy bizonyos vagy benne, hogy Courtils-ban születtél?

– Csak az udvarházunkra emlékszem. Másra is kellene?

16 A johannita rend a legrégibb és legjelentékenyebb egyházi lovagrend. Eredetét homály borítja. Tagjai kezdetben jeruzsálemi vendégházukban zarándokok ellátásával foglalkoztak. Első elöljárójuk, Gerard, Jeruzsálem 1099-es bevétele után nagy földterületeket kapott Bouillon Gottfriedtól intézménye számára, melynek jövedelméből további házakat alapított a Keresztelő Szent Jánosról elnevezett ispotályos testvérek számára. Második elöljárójuk, Du Puy Raymond (1120-1160) már a muzulmánok elleni küzdelmet is kötelességgé tette, ők lettek a keresztény hit legelszántabb védői. (A szerk.)

– Talán igen, talán nem. Néhány hónapos voltál, amikor Olin a társam lett, és együtt elhoztunk Alais asszonyhoz, aki szegény meddő volt, és azt tervezte, hogy kolostorba vonul az apácák közé, ha a férje nem tér vissza a Szentföldről, ahová már öt éve távozott. Az érkezésed az ég legszebb ajándéka volt számára, és egy percig sem gondolta, hogy a férje hazudna, amikor azt mondja, hogy nem az ő fia vagy. Ezért nevelt téged olyan gyöngéden, ezért szeretted annyira, és ezért sirathatod továbbra is anyádként.

– Ó, ehhez nem kell bátorítás – szólalt meg Renaud, akinek szeméből hirtelen kicsordultak a könnyek. – Egyfolytában gyötör a szörnyű halála, és ennél jobban már nem is szerethetném. Ön pedig azt mondja, hogy nem az anyám? Akkor ki volt az az asszony, aki oly messzire taszított magától?

– Egy nagyon előkelő hölgy, és ha eltaszított, ahogyan te mondod, nem jószántából tette, hanem a legkegyetlenebb kényszer alatt, amely anyát érhet: vagy megválik a gyermekétől, vagy meghalni látja… és bizonyára vele együtt hal, ami mindent tekintetbe véve vigasz lett volna számára…

– És… hogy hívták?

– Jeruzsálemi Mélisende de Lusignan17, és a frank királyok vére folyik az ereidben általa. Nagyon fiatalon férjhez adták az antiochiai herceghez, IV., Félszemű

Bohemundhoz18… de nem ő az apád.

Az utolsó szavak szörnyűsége szertefoszlatta a gyönyörű anyai név keltette csodás meglepetést:

– Fattyú! Fattyú vagyok?

– Én magam is az vagyok! És soha nem szégyelltem. A hercegi családokban, tudod, ez szinte természetes dolog, és a gyerekeket együtt nevelik.

– Talán, de szívesebben vagyok egy tisztességes házasság tisztességes fia, nem pedig egy rossz nőé, legyen akár királynő, akár egy sza…

Thibaut az ajkára tapasztotta a kezét, és határozottan belefojtotta a sértő szót:

– Hallgass! Ahhoz, hogy ítélkezz, tudnod is kell, te pedig még semmit sem tudsz.

Nem engedem, hogy bemocskold az anyád. Szép és kedves hercegnő, akinek az apád szerelme volt a boldogság egyetlen sugara abban az életben, amelyre az kényszerül, akit államérdekből egy vadállathoz adnak hozzá. Félszemű Bohemund fukar, gyáva és gyalázatos férj volt. Talán a felesége legnagyobb szerencsétlenségére még mindig él!

– Az asszony még él?

– Könnyen lehet, hiszen harmincnyolc éves lehet, de nem tudom, hogy kívánjam-e ezt.

– És… aki nemzett?

A fogalmazás és a kemény hang mosolyt csalt Thibaut arcára:

– Elfogadom, hogy képtelen vagy apaként gondolni rá, de ma nem tudsz meg 17 A Lusignan család a francia Poitouból származik, s a latin Keleten is megtelepedett. Lusignan Guido 1186-ban Jeruzsálem királya lett, és ő alapította Ciprus szigetén a Lusignan-dinasztiát. (A szerk.) 18 IV. Bohemund (1189-1233), az antiochiai fejedelmi ház sarja, a Tripoliszi Grófság (a Levantei Latin Államok – Edessza, Antiochia, Jeruzsálem, Tripolisz, Ciprus – egyike) feje. (A szerk.) többet róla.

– Miért?

– Mert úgy gondolom, még nem jött el az ideje, és…

Újabb köhögés szakította félbe az öreget, aki kétrét görnyedt. Az egyik, a többinél valamivel nedvesebb fahasábból felszálló füst szemmel láthatólag ártott neki. Renaud az ajtóhoz ugrott, szélesre tárta, majd a sarokban talált lapáttal és egy fadarabbal kivette a bűnös hasábot, és kidobta. Azután becsukta az ajtót, és megkereste a mézet, de az öreg visszautasította: először egy kis vizet kért, majd ahogy a roham enyhült, fölegyenesedett, és a botjára támaszkodva odalépett a falba vájt mélyedéshez, melyet kamrájának nevezett.

– Segíts! – mondta.

Nagy csokrokban füvek száradtak, két tégla közt átfektetett rúdra akasztva. Egy deszkán latin feliratos fiolák és tégelyek sorakoztak.

– Keleten sok baj orvoslását megtanultam. A templomos házaknak mind megvan a gyógyszerészük, és el kell ismerni, sokat tanultunk az arab… és zsidó orvosoktól is…

– A hitetlenektől? – kiáltott fel iszonyodva Renaud.

– Miért ne? Nemcsak katonák, de nagy tudósok is, és a csaták között hosszú békeidőszakok voltak, amikor közelebb kerülhettünk egymáshoz. Gyakran azért, mert mindkét fél elismerte a másik értékeit. Azután azért is, mert, meg kell hagyni, az ottani életmód végtelenül kellemesebb, mint az északi országoké.

Ne nézz rám ilyen elszörnyedve! Sosem cimboráltam az ördöggel, de a magam szintjén sok mindent megtanultam. Bár nem nevezhetem magam orvosnak. Tudod, mindig is szerettem a növényeket, a virágokat, melyek Isten mosolyából születtek, és ennek köszönhetően enyhíthettem a bajokat. Látod, ez itt bojtorján, a bőrbetegségekre jó, a kígyógyökér a hasmenést gyógyítja, ez meg bodza, amelynek a kérge, a virága és a bogyója sok bajra használ. A valeriána az idegeket nyugtatja. Ez pedig „szamárláb”, a főzete csillapítja a köhögést…

– Akkor miért nem használja?

– Mert vén bolond vagyok, aki elfelejtett készíteni belőle. Talán mert egy kicsivel jobban éreztem magam. De mindjárt megcsinálom…

Egy kis edénybe vizet töltött, beledobott egy maréknyi szürkés füvet, és föltette a tűzre.

– Jobb, mint a méz? – kérdezte Renaud, összeráncolva az orrát, mint egy szaglászó kutya.

– Igen, bizonyos értelemben, de nem szabad túl sokat fogyasztani belőle. Ráadásul a növény és a méz egyaránt csak tünetcsillapítók. Mélyebb bennem a betegség, és tudom, hogy nincs rá orvosság. Ártó szörnyeteg rágja a tüdőmet, és tudom, hogy az övé lesz az utolsó szó…

– Nem lehet megölni ezt a szörnyeteget?

– Nem. Mostanra a részem lett, és a megölése megölne engem is. Természetesen gyors véget jelentene, de kár lenne, mert a fájdalom üdvös annak, aki sokat vétkezett.

Isten könnyebben megbocsát, ha sokat szenvedek…

– És most is szenved – jelentette ki Renaud a tévedés esélye nélkül, hiszen az öreg ráncos homlokán és furcsán viaszszínűre váltó szája körül izzadság gyöngyözött. – Le kellene feküdnie. Igaz, ez a fekhely nem sok megnyugvást adhat – tette hozzá szigorúan méregetve a csupasz deszkát, ahol az öreg aludt. – Engedje, hogy kicsit elrendezzem!

Máris szalmát keresett, hogy matracféleséget készítsen, de Thibaut megállította:

– Ne! Olyan régóta alszom így, hogy a legpuhább párna is zavarna. Azért lefekszem és imádkozom. Előfordul, hogy az ima nyomán megkapom az alvás ajándékát. Előbb azonban…

Megindult a torony legsötétebb sarka felé, és odaérve visszafordult:

– Gyere, segíts! – kérte egy sikertelen próbálkozás után. – Úgy tűnik, nincs több erőm…

Az utasításait követve Renaud elmozdított két nagy követ, melyek mögött mélyedés nyílt, elővett egy durva szövetbe bugyolált csomagot, és az asztalra tette.

– Nyisd ki! – mondta Thibaut.

Renaud kioldotta a csomagot összetartó zsineget, széthajtotta a vásznat, mely régi, meghatározhatatlan illatot őrzött, és egy halom, szinte pergamenvékonyságú lapot fedezett föl. Többoldalas füzeteket alkotlak, melyeket összefont, lyukakon átfűzött és megcsomózott kenderszálak tartottak össze. A lapokat szép, könnyen olvasható írás töltötte meg. Amolyan borító nélküli könyv volt, melyen cím helyett csak annyi állt: 1176-1230.

Az öregember a műre fektette még mindig szép kezét, melynek ízületeit nem torzította el a kor:

– Mindezt neked írtam. Benne van… az életem és mindaz a titok, melyet az élet sodort belé, s melyek, remélem, jótékonyak lesznek számodra. Benne van a születésed titka is. Most kell elolvasnod, hogy a bűnös lélek, aki vagyok, elindulhasson az isteni béke felé. Azután kezedbe adom az eszközt, hogy kikovácsold a láncszemet, amely összekapcsolja a te életedet az enyémmel, az igazival, azon a helyen és időben, ahol valójában véget ért… Olvass, gyermekem, olvass!

Az emelkedettség különös fényt kölcsönzött szavainak. Az elkápráztatott Renaud segített az öregembernek lefeküdni a kemény fekhelyre, megitatta egy kupa gyógyteával, melybe egy kevés mézet kevert, fát tett a tűzre, majd letelepedett egy kezdetleges, három ágból és egy farönkből készült székre a lábakra állított deszka előtt.

A fény, mely áldásként hullott rá az aprócska ablakon át, amely alatt ült, hirtelen, váratlanul meglágyult. Téli hidegségét könnyed arany árnyalta, mintha a nap sietne hozzá.

Renaud hálásan tekintett föl rá, keresztet vetett, majd ugyanakkora tisztelettel, mintha az evangéliumról lenne szó, de sokkal nagyobb kíváncsisággal, olvasni kezdett…

* * *

„Miután őseim földjére jöttem, ahol végtelenül idegennek érzem magam, hogy bevégezzem életem, és nem kérek mást az isteni könyörülettől, mint elég időt, hogy befejezzem e művet szívem gyermeke épülésére, megpróbálom leírni az életem. Nem azért, mert híres ember vagy fontos személyiség lettem volna – soha nem voltam ilyen

–, hanem mert az életem során annyi nagysággal és gyávasággal, annyi dicsőséggel és nyomorral, annyi fénnyel és sötétséggel, annyi szakadékkal és csúccsal, annyi titokkal és tudással találkoztam, hogy életem végén le kell tennem ezt a terhet.

A Szentlélek segítsen, és Isten, mielőtt megbocsát, fordítsa ragyogó arcát azok felé a férfiak és nők felé, akiknek nagy szeretetből vagy nagy szükségből megosztottam vagy kiváltottam a bűnét!

A nevem Thibaut de Courtenay, egy ősi gâtinais-i család címerét viselem, mely család a Bouillon Gottfried vezette keresztes háborúban kirajzott a Szentföldre. És bár a címer bal kanyarja mindenkivel tudatja, hogy fattyú vagyok, ez sosem akadályozott meg abban, hogy büszkén viseljem a harcban, bár az apám… De erre majd később térek ki.

A születésem idején, melyre a szép Oronte-parti városban, Antiochiában került sor az Úr 1160. évében, az apám, III. Jocelin de Courtenay már csak Edessza és Turbessel grófságának címét viselte, a hozzá tartozó javak nélkül. Edessza elvesztése nem az ő

hibája volt, hanem az apjáé, II. Joceliné, aki tehetetlen és gyönge férfi volt, mert túlságosan szerette a gyönyöröket. A Szíria északi részén fekvő szép grófságot 1144-ben vette el tőle Moszul19 emírje, a félelmetes Zandzsi. Ugyanakkor megmaradt még néhány erődje, köztük a vidám Turbessel, ahol különösen jól érezte magát, de kérkedő

és ostoba ember lévén szórakoztatónak találta, ha packázik Nureddinel20, Aleppo21 nagy hatalmú atabégjével. 1150 májusának egyik éjszakáján, amikor Turbessel-ből Antiochiába tartott, hogy megbeszélést folytasson a pátriárkával, egy útonálló banda, mely előszeretettel lesett a kései utazókra, fölülkerekedett a kíséretén, anélkül, hogy eleinte tudta volna, ki az uruk. Egy zsidó azonban, aki fölismerte, fölfedte kilétét, és Nureddin elé vezették, aki vasra verette, és börtönbe vettette. Egészen kilenc évvel később bekövetkezett haláláig ott is tartotta. Hirtelen föltámadt becsülete szavára hallgatva inkább a szenvedést választotta, mint hogy megtagadja keresztény hitét, mellyel pedig korábban nem sokat törődött, no de Isten útjai kifürkészhetetlenek. Távolléte alatt, mely sosem ért véget, a felesége – Beatrice nagyanyám, Saône úrnője – igyekezett megtartani Turbesselt és a többi birtokot az Eufrátesz partján, közben pedig nevelte fiát, az ifjabb Jocelint.

Túl nehéz volt számára a feladat, hiszen a birtok a Jeruzsálemi Frank Királyság 19 Város Irakban, a Tigris folyó partján (A szerk.)

20 Nureddin, avagy Nur ed-Din (1118-1174) Szíriai atabégje (A szerk.) 21 A Közel-Kelet egyik legrégebbi városa, a XII. században került a Zandzsidák kezére. Ma Szíriához tartozik, az ország második legnagyobb városa. (A szerk.) előretolt bástyáinál feküdt, a királyság urai pedig nem járhatták folyamatosan a birodalom négy sarkát, hogy megbüntessék ezt vagy azt a bárót, aki nem tartotta be a megállapodásokat.

Ekkoriban viszonylagos egyensúlyi helyzet alakult ki a jeruzsálemi király és a damaszkuszi atamán kötötte hosszú fegyverszünet nyomán. Ennek értelmében elismerték, hogy a damaszkuszi csordák legelhetnek a Jordán forrásainál, a Panéas városát övező szép legelőkön. A csordákat őrző lovasok azonban olyan pompás lovakon ültek, hogy felszították a környékbeli frankok irigységét, akik váratlanul rájuk törtek, és lemészárolták az őröket. Hatalmas zsákmánnyal tértek meg Jeruzsálembe, de a vendéglátás törvényét, melyet Keleten szentnek tartanak, megsértették, és ismét kitört a háború, mely harminc évig tart majd…

Visszatérve Béatrice-ra, egyetlen megoldást találtak, melyet kielégítőnek véltek: kárpótlás ellenében visszaadják a fenyegetett hűbérbirtokot a bizánciaknak.

A jeruzsálemi király, III. Balduin22 jóváhagyásával szilárd megállapodást kötöttek.

Azután átadták a földeket és a várakat, ám a lakosság egy része nem volt hajlandó meghajolni a görög fennhatóság előtt, és mentén Antiochiába és a partra. Beatrice is elutazott a gyermekeivel: III. Jocelinnel és két lányával: Agnèsszel és Elisabethtel.

Antiochiába mentek, ahol meleg fogadtatásban részesültek.

Itt lépek a történetbe. Mint minden Courtenay, Jocelin gróf is nagyon szép ember volt, és nem sok nő tudott ellenállni neki. Szeszélyesen belehabarodott egy árva örmény lányba, aki nemesi családból származott és az antiochiai udvarban élt Constance hercegnő23, az úrnő védelme alatt. Dorylának hívták. Mindössze ennyit tudok róla, mert meghalt, amikor a világra hozott engem. Apámnak, mivel soha nem állt szándékában feleségül venni, ez nagy megkönnyebbülésére szolgált, és hagyta magát meggyőzni, hogy ismerjen el engem, de kikötötte, hogy sosem léphetek a helyére, mert az utódlás törvényes gyermekeit illeti, ha egyszer majd úgy tartja a kedve, hogy megnősül.

Elisabeth, a fiatalabb húga vett a gondjaiba, és anyai gyöngédséggel bánt velem.

Isten menyasszonyának készült, de elhalasztotta a kolostorba vonulást, hogy az égből pottyant gyermeknek szentelhesse magát. Szép volt, kedves és okos, és kisgyermek koromról a gyöngéd tekintete, mosolya által beragyogott boldogság emlékét őrzöm…

Egészen más volt Agnès, az idősebb lány. Sosem láttam még nála káprázatosabb, sem perverzebb szépséget. Amikor megszülettem, tizennyolc éves volt, és másodszor ment férjhez. Az első férje, Renaud de Marash egy év után megölette magát, kétségbeesve felesége hűtlenségétől. A szép Agnès ugyanis beleszeretett Amaury dAnjouba, Jaffa és Askalon grófjába, III.

Jeruzsálemi Balduin öccsébe, akit, bár bölcs ember volt, bátor, intelligens és megfontolt lovag, elszédített a szerelem. Agnès már állapotos volt tőle, amikor Marash meghalt. A gyászfátylak sem titkolhatták sokáig: néhány héttel a megözvegyülése után 22 III. Balduin 1143-tól haláláig, 1162-ig áll a Jeruzsálemi Királyság élén. (A szerk.) 23 Constance 1130 és 1163 között volt Antiochia úrnője. (A szerk.) hozzáment Amauryhoz. Később a korona választja majd el őket egymástól.

1162. január 10-én III. Balduin meghalt Bejrútban. Barac, a tulajdon orvosa mérgezte meg, de nem lehetett tudni, vajon saját szakállára cselekedett-e. A király harminchárom éves volt, mint Krisztus a keresztre feszítéskor, és mialatt a Kálváriára vitték a holttestét, ahol a jeruzsálemi királyok sírkamrája állt, a népből kitört a fájdalom. Kutatták, kire támadhatnak a jó király halála miatt, akinek politikai zsenialitása egyensúlyt tudott teremteni a keresztény és a muzulmán erők között. Még Nureddin szultán is tisztelgett a lovagias ellenfél előtt.

Mindez megváltoztatta a helyzetet Agnès férje számára. Mivel a király gyermektelenül halt meg, az öccse, Jaffa hercege követte a trónon I. Amalrich néven, és a nagynéném királyné lett volna, ha a jelenléte a férje oldalán nem kavart volna botrányt.

Hírhedt volt rossz magaviseletéről, és a bárók föladták a leckét Amaurynak: ha király akar lenni, el kell taszítania magától az asszonyt. A férfi először megtagadta ezt: két gyermekük volt, ráadásul még mindig szerette Ágnest, de a biztosíték, hogy az akkor egyéves kis Balduin követheti majd a trónon, eldöntötte a kérdést az okos és hideg politikusban, akinek nagyon fontos volt, hogy uralkodjon Jeruzsálemben. Agnès de Courtenay tehát visszatért Antiochiába kétéves Sybilla lányával, míg a kis Balduin, aki trónörökössé lépett elő, a jeruzsálemi palotában maradt… és vele együtt én is.

Többé nem váltunk el.

Majdnem egy időben születtem Sybillával, és mostanáig nevelőanyámmal, Elisabethtel Jaffában éltünk Agnès mellett, de amikor az asszony elindult új sorsa felé –

mely egyébként a legkevésbé sem volt tragikus: néhány hónappal később hozzáment Hugues d'Ibelinhez, Ramla24 urához, a Chartres vikomtok leszármazottjához –, mi Jeruzsálemben maradtunk, ahol Elisabeth egyszerre gondoskodott rólam és az unokaöccséről.

Az apámról, Jocelin de Courtenay-ről sokáig semmit sem tudtam. Annál is kevésbé, mert 1164-ben – körülbelül négyéves voltam – egy Harenc (a szembenállók Harimnak nevezik) erődítményénél zajló összecsapásban foglyul ejtették a fiatal III. Antiochiai Bohemunddal25 (annak a Konstancának a fiával, aki befogadott minket Turbessel elvesztése után), III. Tripoliszi Rajmond26 gróffal, Hugues de Lusignannal és Kilikia27

bizánci hercegével, Konstantinnal. A féktelen fiatalok nem vették elég komolyan a dolgot, és minden nagyobb nehézség nélkül hagyták magukat foglyul ejteni. A kilikiai herceget és Bohemundot leszámítva hosszú évekig sínylődnek majd Aleppo börtönében.

Olyan édesek voltak gyermekkoromnak ezek a napjai, hogy most, amint tollam fölidézi őket, újra érzem a boldogságot. Még kisgyerek voltam, amikor átvittek az új, 24 A Tel-Avivtól délkeletre fekvő, 716-ban épült Ramla Palesztina arab fővárosa volt. (A szerk.) 25 III. Bohemund 1162 és 1201 között volt Antiochia ura. (A szerk.) 26 III. Rajmond 1152 és 1187 között irányította Tripoliszt. (A szerk.) 27 Kilikia az ókori Kis-Azsia déli vidéke a Földközi-tenger partján.Ciprussal szemben. Ma Ciliciaként Törökország része. (A szerk.)

sárga köves palotába, melyet a város nyugati falánál építettek, a Dávid-torony és a Jaffa-kapu között. Rögtön megszerettem nagy, hűs termeit, árnyas udvarait, ahol az akácia és a jázmin ágai egy szökőkút tiszta vize fölé hajoltak, mely csillogott a napfényben, és visszahullott egy medencébe, ahol a forró órákban pancsoltunk, miközben a türkizkék égen galambok röpködtek fölöttünk, mielőtt leszálltak volna egy ablakpárkányra vagy egy galéria oszlopsora fölé. A kis Balduin hercegnél egy évvel idősebb voltam, és testvéremként szerettem őt, sőt, azt hiszem, még jobban, amikor megjelentek rajta a betegség első jelei. Később tönkretette a kór, kezdetben azonban sokan hitetlenkedve fogadták.

Sosem láttak még ilyen szép, ilyen egyenes, ilyen büszke és ilyen ragyogóan intelligens fiút. Édesanyjától, Ágnestől örökölte aranyhaját, az ég mélykékjét tükröző

nagy szemét, vonásai tisztaságát és mosolya báját. Apjától máris nyúlánknak ígérkező

alkatát, éles eszét, kultúravágyát, bátorságát és meglepő készségét minden testmozgásra, ügyességét a fegyver-forgatásban és a lovaglásban. Hétévesen mindenki másnál jobban lovagolt, kis kentaur volt, akit én és a többi társa alig bírtunk követni Júdea dombjai között. Az apjától örökölte egyetlen testi hibáját is: a beszédét. Enyhén dadogott, ami nagyon zavarta, és igyekezett leküzdeni azzal, hogy lassan beszélt. A nevelője – aki egyben az enyém is volt! –, a fődiakónus Guillaume de Tyr, a nagy tudású, bölcs tanácsokat adó és alig negyven éve ellenére széles tapasztalatokkal rendelkező férfi olyan büszke volt rá, mintha saját fia lenne, és máris azt jósolta, hogy nagy király lesz belőle…

Addig is gondtalanul telt számunkra az idő a csodálatos városban, Jeruzsálemben, melynek kövei az órák változásával változtatták színüket. Az egész város a miénk volt, ha Guillaume mester kísért bennünket. A fenséges, jól őrzött városi palotán kívül ott volt az Úr városa, melyet mártíromsága pecsétje jelölt meg, mégis hihetetlenül élénk és vidám volt. Szerettük lépcsős utcáit, sötét árkádok alatt futó sikátorait, szűk átjáróit, melyek árkádos udvarokhoz, templomokkal szegélyezett terekhez futottak. Mindennek történetét ugyanúgy tudta a tanítónk, mint sok mást is, hiszen sokat utazott – jogot tanult nyugaton, valamint szabad művészeteket, történelmet és a szép szövegeket és nyelveket: franciát, latint, görögöt, arabot, sőt még hébert is. Mintha mindenkit ismert volna Jeruzsálemben. Elvitt a főtéren a piac mozgóárusaihoz, de a márványmozaikokkal díszített erős falakon túlra is, vágtázni a völgybe vagy imádkozni az Olajfák hegyén és a számos ponton, ahol Krisztus urunk járt. Kiéhezve tértünk vissza ezekről a kirándulásokról, de úgy csillapítottuk szomjunkat a tudás szökőkútjából, mint a terek kupolás, oszlopsoros szökőkútjaiból, boldogan, előre megélve az eljövendő napokat, melyek ugyanilyen gazdagok, ugyanilyen izgalmasak lesznek. Hiszen tudtuk, hogy eljön majd az a nap is, amikor a mi feladatunk lesz, hogy megvédjük a szent várost Nureddin hitetlenjeitől, aki háromnegyed évszázaddal Gottfried hódítása után már kiszakított néhány darabot a frank királyság fölé terített királyi palástból. Ez azonban nem szomorított el bennünket, éppen ellenkezőleg: Balduin mindig arról álmodozott, hogy visszafoglalja Damaszkusz urától ősei földjét, legfőképpen a szép Edessza grófságot, mely felszította a képzeletét. Azután…

Azután eljött a hatalmas szerencsétlenség napja, amikor hihetetlen katasztrófa sújtott le ránk egy villámcsapás sebességével. Balduin akkor kilencéves volt, én tíz.

Ahogy az gyakran előfordult, háborúsdit játszottunk a palota udvarán, a falon őrt álló katonák gyöngéd tekintetétől kísérve. Több előkelő nemes fia, megszokott játszótársaink is lendülettel vettek részt a játékban. Ha jól emlékszem, ott volt Hugues de Tibériade és Guillaume öccse, a fiatal Balian d’Ibelin, Pierre de Niané, Guy de Gibelet és még mások is, akiknek elfelejtettem a nevét. Annyira belemelegedtünk a játékba, hogy karcolásokat, sebeket ejtettünk, kiabálásra és sírásra indítva azokat, akik elszenvedték őket. A herceg volt az egyetlen, aki szemmel láthatólag oda sem figyelt a sérülésekre. Viselkedése meglepte Guillaume mestert. A térdéhez állította tanítványát, hogy megvizsgálja a csúnya sebet a nyakán:

– Nem fáj? – kérdezte.

– Nem – felelte Balduin kedves mosolyával. – Nem bátorságból mondom. Nem érzek semmit. Már egy ideje észrevettem. Még a láng sem éget meg! Nem csodálatos?

– Csodálatos, valóban…

Guillaume de Tyr semmi mást nem mondott, de elsápadt. Miután bekötözte a sebet, fölkereste Amalrich királyt. Az orvosa még aznap este megvizsgálta a gyermeket, de nem mert diagnózist adni. A király határozott parancsa kellett ahhoz, hogy végre bevallja, mitől tart: a trón örököse, a fénygyermek a legszörnyűbb betegséget kapta el, amely előtt még a legbátrabbak is visszahőkölnek: a leprát.

Elég tudós ember volt ahhoz, hogy higgyenek neki. Az apa lesújtottan, de önmagához hűen úgy döntött, harcolni fog. A titok pecsétje alatt az ország minden sarkából összehívta a tudósokat, orvosokat, papokat és empirikusukat. Balduint elvitték a Jordán folyóhoz abban a reményben, hogy megismétlődik a csoda, melyben Elizeus próféta28 részesítette Naamant, a leprát kapott tábornokot. Hétszer merítették bele, eredmény nélkül. Azt is tervezték, hogy Tours-ba viszik Balduint, Szent Márton sírjához, ahol már gyógyultak meg leprások. Természetesen apa és fia sokat imádkoztak a Szent Sírnál. Semmi nem használt. A gyerek továbbra is ugyanolyan érzéketlen maradt, sőt, egy barna folt jelent meg a testén. Amaury mégsem volt hajlandó megadni magát, és még akkor is kereste a gyógyulást, amikor Egyiptomba utazott, melyet meg akart hódítani, elkerülendő, hogy a királysága harapófogóba kerüljön a kairói emír és a damaszkuszi atabég között. Ott hallott egy rendkívüli orvos tehetségéről. Spanyol Mózesnek hívták, mert Córdobából jött, a legtudósabb városból, ahonnan Juszuf fekete harcosainak győzelme űzte el, ám inkább Maimonidész29 néven ismerték. Amaury magához hívatta, majd erős kísérettel Jeruzsálembe vitette, ahol a tudós orvos megvizsgálta Balduint. Amikor visszatért Amauryhoz, a megállapítása nem mondott újat: valóban leprás a gyermek, de – bár radikális gyógyszert nem ismert a bajra – tudott egy növényt, mely késleltetheti a kórt. Egy olajról volt szó, melyet egy 28 I. e. IX. századi zsidó próféta. Illés próféta tanítványa. (A szerk.) 29 Maimonidész (1135-1204) zsidó orvos, teológus és filozófus, Egyiptomban az Ajjúbidák udvari orvosa. (A szerk.)

„koba” vagy „anko-ba” nevű növény gyümölcséből sajtolnak, amely Afrika szívében, a nagy tavak vidékén terem. Lerajzolta a növényt a királynak.

– Ha ki tudsz küldeni egy karavánt abba az országba, amit mondok majd, elkészítem a fiadnak az olajat, de hosszú az út, és olyan mennyiségű kenőcsöt kell készítenem, amely végül megromlik majd…

– Titkos a recept, vagy megtaníthatod az orvosomnak a gyógyszer elkészítését?

– Ha jó orvos, sikerülni fog. Akkor a karaván útnak indult.

Vissza is tért, és elkészült a kenőcs. A lepra éveken át nem fejlődött tovább, és sikerült megőrizni a titkot. Annál is könnyebben, mert Balduin teljesen normálisan fejlődött. A társaságát azonban leszűkítették, és azzal az ürüggyel, hogy a kormányzás tudományát tanulja, Amalrich király kivonta mindabból, amit a legjobban szeretett.

Elválasztotta Isabelle húgától is. Amaury, megerősítendő a politikai szálakat a bizánci császárral, másodszorra feleségül vette az egyik unokahúgát, Komnenosz Máriát, aki még tizenöt éves sem volt, amikor a görög hajók 1167 áprilisában partra tették Tyr kikötőjében. Isabelle egy évvel később született, és elragadó kisbaba volt. Az édesanyja gyönyörű volt, akár egy virág, és világszépen ragyogott fekete szeme. Kedves volt, félénk és szeretetteljes, éppen az ellentéte az eltaszított Ágnesnek, és királyi férje gyöngéden szerette. Balduin pedig, aki most már nem találkozhatott Sybylla nővérével, aki a bethániai30 Szent Lázár kolostorban nevelkedett nagynénje, Yvette apátnő

felügyelete alatt, mélységes szeretetet érzett Isabelle iránt, akit naponta tízszer is meglátogatott, amíg a kór ki nem ütközött rajta. Én is osztoztam ebben a gyöngédségben, hiszen képtelenség volt nem szeretni az elbűvölő kislányt.

A lepra fölbukkanása azonban – melyet nem sokáig titkoltak előle – arra kényszerítette Balduint, hogy távol maradjon. Mária királyné, aki őszintén szerette Balduint, de rettenetesen félt a betegségétől, szintén így akarta, és ettől kezdve én hoztam-vittem a híreket. Leveleket vittem, melyeket a királyné elolvasott, majd elégetett, s melyekre válaszolt: gyöngéden, de eltitkolva a szánakozást, melyet a herceg nem fogadott volna el. Én ugyanis olyan őszinte, erős rajongással viseltettem iránta, hogy természetesnek éreztem, hogy semmit se változtassak az életünkön, mellette maradjak, és megosszam vele élete minden óráját, melyek az évek múlásával egyre fájdalmasabbak lesznek. Csontjátékot, táblajátékokat játszottunk, sakkoztunk, amelyben nagyon erős volt, golyóztunk is, és amikor Jaffában tartózkodtunk, együtt fürödtünk a tengerben, mely iránt nagyon vonzódott, mert úgy érezte, megtisztul benne.

– Ha akarsz, elhúzódhatsz tőle – mondta nekem a király. – Megértem, ha a nagynénédhez akarsz menni Ramlába…

– Nem szeret engem, és én sem vagyok biztos benne, hogy nem gyűlölöm. A hercegemet ellenben szeretem, szolgálni kívánom és segíteni neki mindaddig, amíg ő

el nem küld…

30 Az Újtestamentumban is szereplő Bethania (ma Beit-Aira) helység három km-re Jeruzsálemtől: itt támasztotta fel Jézus Lázárt, akinek a sírja is itt található. (A szerk.)

– Nem félsz a leprától? Szörnyű betegség, tudod?

– A tanítónk, Guillaume fődiakónus nem fél tőle, és nem tudom, miért kellene ijedősebbnek lennem nála. Maradni akarok.

I. Amalrich hideg intelligenciájú, tudatosan távolságtartó ember volt, ez alkalommal mégis megölelt:

– Saját kezemmel ütlek lovaggá, ugyanakkor, amikor Balduint, és a fegyvernöke leszel. Csak gondold meg, hogy nagyon fiatal vagy, és ez komoly kötelezettség!

– Semmi oka nincs, hogy idővel megváltozzak…

Nem sokkal a borzalmas felfedezés után újabb tragédia sújtotta a királyságot, és okozott még több fájdalmat a királynak: a földrengés, mely megrázta a teljes szír partvidéket, számos várost lerombolt, és erősen megrongált olyan városokat is, mint Antiochia, Tripolisz, ahol egyetlen túlélőt találtak, Aleppót, Hamaht31, Baalbeket32, ahol összedőltek a hatalmas Jupiter Heliopolitosz templom magas márványoszlopai, s csak hat maradt állva közülük…

I. Amalrich nem tudta, hogyan értelmezze a kettős katasztrófát, és komoly imákat parancsolt, hogy elfordítsák Isten haragját a szépséges országról. Balduin talán mindenkinél többet imádkozott, de nem önmagáért. Csak azokra a szerencsétlenekre gondolt, akiket tönkretett vagy elsodort a földrengés és a szökőár. Ezt leszámítva semmit sem változtattunk a szokásainkon, és mindennap elmentünk valahova gyalog vagy lóháton. Tekintetbe véve, mekkora félelmet ébreszt a lepra, hihetetlen, de Jeruzsálem népe, a fegyveresek, a parasztok soha még csak el sem húzódtak a barátomtól. Személyisége ragyogása elűzte a legjogosabb félelmeket is. Ahogy elvonult, sírtak az asszonyok és különösen a lányok, akiket kétségbe ejtett szépsége fenyegetettsége…

Ekkoriban az iszlám világ két ellenséges táborra oszlott, melyek eltérő

gondolatrendszert és rituálékat követtek: a szunnita33 bagdadi kalifával szembehelyezkedett a kairói fátimida34 kalifa, aki a síita35 rendet hirdette. Az utóbbi annál is jobban gyűlölte Bagdad urát, mert az az Ezeregyéjszaka megtestesült álomvilágát élte, nőkkel, költőkkel, emírekkel és kertekkel körülvéve. A hatalom kemény kötelességeinek teljesítésére török zsoldosokat fogadott fel, akik kiéhezett farkas-csordaként rontottak rájuk kis-ázsiai fennsíkjukról, májukhoz ragadták a parancsnoki pozíciókat, és a kalifának csak a vallási hatalmat hagyták meg. Két úr volt tehát, a Korán száznegyven szúrájának két eltérő értelmezése, melyekből szekták sokasága született. Igaz, a próféta azt mondta: „A változatosság Allah könyörületes”, de 31 Város ókori műemlékekkel Szíria északi részén, az Oronte partján. (A szerk.) 32 Baalbek libanoni város, ahol számos római rom maradt fenn a 11-111. századból, köztük Jupiter Heliopolitosz temploma. (A szerk.)

33 A szunnita olyan mohamedán, aki a Koránon kívül a szájhagyományt is elfogadja, és a három első

kalifát is elismeri. (A szerk.)

34 A Fátimidák (Mohamed lányának és Ali hitvesének, Fatimának a nevéből) muszlim uralkodói dinasztia, mely 973-tól 1171-ig Egyiptomban uralkodott. (A szerk.) 35 A síiták Alinak, a 661-ben meggyilkolt kalifának a hívei, akik szerint Abu Bakr törvénytelenül lett kalifa, mert a kalifátusnak Mi valamelyik leszármazottjára kellett volna szállnia. (A szerk.) most egy kicsit sok lett a változatosságból, és a agy kavarodás közepén Bouillon Gottfriednak nem olt nehéz fölállítania a frank királyságot. Ugyanakkor Zandzsi, majd a fia, Nureddin török szablyái kezdték lefaragni a szép keresztény királyságot.

Így III. Balduin és I. Amalrich királyok Egyiptomra vetették szemüket, mely a bagdadihoz hasonlóan korrupt és túlfinomult udvar gyönyöreinek dekadenciáját élte.

Ugyanezt tette Nureddin Damaszkuszban.

A fivére halála után Amaury megindította első hadjáratát a kairói fátimidák ellen.

Csak razzia volt, de bebizonyította a jeruzsálemi királynak, hogy Egyiptom könnyű

préda lehet. Két újabb hadjárat következett, változó sikerrel. A királynak kétszer vissza kellett térnie, hogy megküzdjön Nureddinnel, aki a távollétét kihasználva növelni próbálta területeit. Ráadásul Damaszkusz ura egy Sirku nevű, nagy tehetségű harcost küldött Kairóba Shaver vezír felváltására, akivel Amaury szinte azt tehetett, amit akart.

Sirku azonban öreg volt, és Shaver remélte, kijátszhatja. Nem számolt azonban az öreg katona unokaöccsével. Ő fiatal volt, éles eszű és nagyra törő, és szélsőségesen szigorú a vallás terén. Sétára hívta Shavert, hogy fölkeressék egy muzulmán szent sírját. Békésen lovagolt a nyomában, ám hirtelen előrehajolt, letaszította a vezírt a nyeregből, láncra verette, majd lefejeztette, azután elfoglalta a posztját. Salah ad-Dinnek hívták, mi, frankok pedig Szaladinként emlegettük. Később a keze alatt egyesül majd az iszlám elszakadt két fele.

Komoly csapást jelentett ez I. Amalrich Egyiptommal kapcsolatos reményeire, a bölcs politikus azonban kihasználta a helyzetet, és megerősítette kapcsolatait Komnenosz Manuellel36, a bizánci császárral, akinek hatalmas flottája és hadserege figyelemre méltó segítséget jelenthetett.

Eközben Kairóban a fiatal Szaladin folytatta megtisztító politikáját, és egészen egyszerűen félreállította a régi fátimida kalifát, majd kijelentette, hogy ő az ország ura.

Ez nem tetszett Nureddinnek. Az öreg damaszkuszi atabég egyszerű lázadó alattvalót látott benne, és büntető hadjárat szervezésébe fogott. Szaladin ekkor I. Amalrichhoz közeledett, akinek országát kitűnő ütközőnek tekintette Damaszkusz és az „ő

Egyiptoma” között. Jeruzsálem királya azonban jó politikus volt, és átlátott a szitán.

Annál is inkább, mert Nureddin 1174. május 15-én Damaszkuszban meghalt, és egy tizenegy éves fiú, Malik al-Szalih maradt utána. Jeruzsálem királya pedig azt tervezte, hogy a gyermek védelmezőjévé lép elő, hacsak nem sikerül megállapodnia Szaladinnal Szíria megosztásáról, amikor két hónappal Nureddin halála után, 1174. július 11-én őt is elragadta a tífusz. Még negyvenéves sem volt.

Három nappal később, július 14-én a fiút, akit öcsémnek tekintettem, fölszentelték a Szent Sír-bazilikában, és IV. Balduin37 néven király lett. Tizennégy éves volt. Nem volt sokkal idősebb Malik al-Szalihnál, de volt közöttük egy nagy különbség: a betegség, melyben Balduin szenvedett, megedzette a lelkét, és a fejére helyezett koronát könnyekkel a szemében, de mindenkit meglepő méltósággal fogadta.

36 A Komnenoszok híres bizánci arisztokrata család, mely hat császárt adott Bizáncnak. I. Manuel (1143-1180) hűbéresévé tette a Jeruzsálemi Királyságot. (A szerk.) 37 IV. (Leprás) Balduin 1174 és 1185 között volt a Jeruzsálemi Királyság feje. (A szerk.) Hangja, mely a mutálás nyomán megváltozott, energikus és elszánt férfi hangja volt, ahogy kijelentette:

„… fogadom, hogy megőrzöm a régi kiváltságokat és igazságokat, a régi szokásokat és hagyományokat, ahogyan igazságot szolgáltatok az özvegyeknek és az árváknak.

Megőrzöm a királyok, az elődeim szokásait és a törvényt és az igazságot a királyság minden keresztény népének. Mindent hűen megőrzők, ahogyan az egy keresztény, Istenhez hű király kötelessége!”

Isten a tanúm, sosem szegte meg esküjét, csodálatra méltó bátorsággal viselte a koronáját, és élete utolsó pillanatáig az emberi korlátokat felülmúlóan jó volt, gyöngéden szerette a szép királyságot, ahol született, és a népet, melynek szeretetét megismerhette.

Alighogy Amaury szeme lecsukódott, Jeruzsálembe sietett a legrosszabb keselyűpáros, mely valaha is holttestre lecsapott: a fiatal király anyja, Agnès nagynéném és a „gyóntatója”, Heraclius szerzetes. Az örökkévalóságig égjenek a pokol tüzében!

Ami téged illet, aki e sorokat olvasod, egyet még tudnod kell: ebben az elbeszélésben azt találod, amit a szemem látott, de olyan képeket is, melyeket néhány, hozzám közel álló élt meg és mondott el nekem. Mivel nem adhattam tollat a kezükbe, inkább belefoglaltam szavaikat a történet folyásába, mintha magam is átéltem volna, amit meséltek. Ne lepődj meg hát, és tudd meg végre, amit tudnod kell…”

Első rész

EGY NAGY SZERELEM

1176

I. fejezet

A visszatérők

Jeruzsálem összes harangja zúgott, hogy tudassa az egész világgal: az ifjú király győztesen tér haza. A Szent Annától a Szent Sírig, a Szent Jakab-katedrálistól a Templomig, a Szent Istvántól a Szent Egyedig, a Szent Lázártól a Kórházig, a Sion-hegyi Szűz Máriától és Szent Megváltótól a getsemánei Szűz Máriáig és Szent Megváltóig minden kápolnából, minden kolostorból a falakon belül vagy a vidéken elszórtan egymásnak feleltek a harangok mély vagy éppen törékeny hangon az este tiszta levegőjében, melybe felhőként szállt föl a lovasok fölverte por.

A hűbéri sereg már nem volt teljes. 1176 augusztusában szólították fegyverbe őket azzal a paranccsal, hogy a Szaladin fivére nevében Damaszkuszt kormányzó Turan sah éléskamráját, a hallatlanul termékeny Bekaa38 vidéki földeket földúlva kényszerítsék rá a kormányzót, hagyja el városát. Most a főváros felé visszatérve birtokról birtokra lemorzsolódtak. Ain Anzsarnál győzelmet arattak, Turan sah pedig sebeit nyalogatva visszatért fehér városába. IV. Balduin Tyrbe vonult, ahol az unokabátyja, III. Tripoliszi Rajmond embereivel és a hatalmas zsákmányból neki járó résszel tengerre szállt kastélya felé. Nemrég a gróf még a királyság régense volt, de Balduin tizenöt évesen elérte a királyi nagykorúságot, és most már egyedül uralkodott. Rajmond elegánsan visszavonult. Akrában, Caesareában, Jaffában további csapatokat, további zsákmányt hagytak, de a királyi sereg kíséretében még mindig sok volt a búzával megrakott szekér, a katona és a fogoly.

A tömeg tudta, hogy a király a Szent István-kapun át érkezik, hogy először is hálát adva és fegyvereit letéve térdet hajtson a Szent Sír előtt, mielőtt a palotába vonul. Ezen az útvonalon tolongott az emberek hada, annyira ellepték a teraszos tetőket, hogy úgy festett, akár egy hullám, mely a parton túlcsapva szétterjed a környező kis utcákba, melyeket a lenyugvó nap már nem világít meg. Amikor a városfalon megszólalt a király érkezését jelző harsonaszó, hatalmas éljenzés szállt az ég felé.

Végre fölbukkant Balduin, szálfaegyenesen, lován – egy szép, fehér takaros, tüzes szemű arab telivéren! –, melyet egy kézzel irányított, miközben másik keze könnyedén a kardja mellett pihent, melynek hüvelye a bal lábát verdeste. A jeruzsálemi királyok címerével – arany mankós kereszt összekapcsolódva négy, ugyanilyen kis kereszttel –

díszített köpeny alatt az acélsodrony páncél a térdétől a válláig beborította, és sodronysisakban folytatódott a fején, rajta a királyi koronával. A csillogó fémszövet 38 Bekaa vagy Bikaa – hosszan elnyúló medence Libanonban a Libanoni-hegység és az Antilibanon között.

(A szerk.)

csak a napbarnított, határozott arcot hagyta szabadon, a büszke orrot, a szép rajzolatú állat és a nagy szempárt, melynek mély kékje olyan ragyogó volt, hogy a tekintetével találkozva az egyszerű emberek – néha mások is! – úgy érezték, mintha maga Krisztus pillantása esne rájuk. Amikor pedig Balduin mosolygott, mint most, a győzelem örömétől, nem voltak hajlandók elhinni, amit mostanra mindannyian tudtak: hogy ebben az oly szép kamaszban, ebben a tizenöt éves parancsnokban, akinek hősiességét és nagylelkűségét zengték a katonák, a lepra undorító vadállata szunnyad. Félelem nélkül közeledtek hozzá, meggyőződésük volt, hogy Isten majd helyrehozza ezt a hatalmas igazságtalanságot, és csoda történik. A nép minden erejéből kérte ezt a csodát, miközben örömkiáltásokkal zengte körül ifjú királyát útja mentén.

Még valaki áhította, akarta hinni a csodát. IV. Balduin oldalán, szintén páncélban, királyi címerrel, elgondolkodva lovagolt a Courtenay fattyú, aki soha nem hagyta el, se éjjel, se nappal. Pedig tudta, hogy a betegség jelei, a barna foltok elterjedtek a testen, és bár a kór lassan fejlődik – talán a zsidó orvos olajának köszönhetően? –, jelen van.

Ugyanakkor királyához hasonlóan benne is mély, tüzes és reményekkel teli hit élt.

Ráadásul egy vitathatatlan tény is táplálta a hatalmas reményt, hogy Isten, amikor úgy látja jónak, megadja a csodálatos gyógyulást: sem ő, sem senki, aki Balduin közelében élt és szolgálta, nem kapta el a betegséget. Ez jel kell legyen! Erősebbnek érezte magát, mint valaha.

Thibaut tizenhat évesen erős, barna bőrű és hajú fiú volt, átható szürke szemmel.

Korához képest magas volt, ahogyan Balduin is, fegyverforgatásban edzett, máris félelmetes izomzattal. Keskeny, finom rajzolatú arcával könnyen szaracénnak nézhették volna, csak a tekintete volt más, és a vidámsága, mely örökké ironikus ráncot rajzolt a szája sarkába. Semmit sem örökölt a Courtenay-k szőke szépségéből, melyből Balduin bőségesen részesült. Külseje a nemes örmény lányt idézte, aki oly rövid ideig lehetett édesanyja. Természetét tekintve nagylelkű és alkalmazkodó volt, de képes a legsötétebb, erőszakra hajló dühkitörésekre is, ha azt bántották, amit vagy akit a legjobban tisztelt. Ez pedig a következő volt fontossági sorrendben: a királya, az istene, Elisabeth nagynénje, a tanítója, Guillaume de Tyr, a lovagság szabályai és a szép palesztin föld, ahol első kiáltását hallatta. Volt még valaki, de egyelőre nem igazán tudta, neki milyen helyet adjon rajongásában. Ráadásul inkább bizalmatlan volt, Balduin nevetve „hitetlen Thibaut”-nak is nevezte, nem könnyen adta ki magát, és ösztönösen tudta, hogy egy uralkodó környezetében nem szabad mindenkiben megbízni.

A lépcsősen emelkedő, gyakran kőárkádokkal vagy a házakat összekötő

passzázsokkal fedett utca szűk volt, és Balduin elszakadt kísérete legnagyobb részétől.

Csak az öreg Onfroi de Toron tudta követni, aki huszonöt éve hősiesen viselte a főparancsnoka kardot, valamint a zászlóvivője, Hugues de Gibelet, a fegyvernöke, Thibaut de Courtenay és öt vagy hat báró. Ennyi elég is volt: a tömeg a szűk utcán tolongott, így is óvatosnak kellett lenniük, hogy lovaikkal kárt ne tegyenek bennük.

Végül kiértek egy tágas térre a háromszorosan szent bazilika elé, mely fenségesen emelkedett azúrkék kupolája alatt, s melynek közepe pünkösdkor kinyílt, hogy beengedje Isten tüzét. A kitárt dupla kapun át látni lehetett a benti aranyozásokat, zománcdíszeket és mozaikokat az ezernyi gyertya fényében. Előtte ott állt a pátriárka, Amaury de Nesle, a tiszteletet parancsoló vénember, akinek fehér szakálla, arannyal szőtt mitrája és bíbor palástja, melyet egy rubincsat kapcsolt össze, az Atyaisten képét idézte. Annak ellenére, hogy mögötte ott állt a templomos nagymester, Odon de Saint-Omer, az ispotályosok mestere, Joubert atya, távolabb pedig vagy harminc díszruhás pap és egyházi személy, mindenki csakis őt látta. Magas alakja elhomályosította a többieket, és mivel tudták róla, hogy mélységesen jámbor, szigorú erkölcsű és emelkedett szellemű ember, szinte azt várták, hogy villám csap elő pásztorbotjából.

A tömeg a pillanat fennköltségében hirtelen elcsöndesedett – a harangok továbbra is zúgtak –, Balduin a földre ugrott, mintha a páncél súlytalan lenne, levette koronás sisakját, melyet átadott Thibaut-nak, hátravetette a sodrony fejvédőt fölfedve sűrű, szinte fehér tincsekkel tarkított mézszínű haját, majd nagy, könnyed léptekkel a pártiárkához lépett, és meghajolt előtte, hogy megcsókolja a gyűrűjét.

Ekkor Amaury de Nesle szeretetteljes mosollyal megfogta a vállát, és könnyes szemmel megölelte…

Nem volt nehéz kitalálni, mire gondol: „Milyen fiatal, milyen szép, milyen bátor, milyen nemes, és máris lassú, borzalmas… és elkerülhetetlen halálra ítéltetett.” Mégis elfojtotta felindulását:

– Isten megáldotta a fegyvereidet, fiam! – szólalt meg erős hangon, mely végigzengett a téren. – Mondjunk érte együtt köszönetet!

Ahogy az apa vezeti gyermekét, együtt indultak meg a templom felé, s a pátriárka egy percre sem vette el kezét a fiatal király válláról. A papok követték őket, a Balduint kísérő nemes urak pedig leszálltak a nyeregből, és térdre ereszkedtek, hogy imájuk csatlakozzon Jeruzsálem uráéhoz.

Thibaut is így tett, és elégedetten elmosolyodott. Tetszett neki, hogy aznap este felrúgták a megszokott, dagályos ceremóniát ezért az egyszerű találkozásért a lelkek pásztora és a testek pásztora között.

A király hosszan imádkozott térden állva a márványlap előtt, amely alatt a Sír volt.

Teljes szívéből hálát adott a győzelemért és a békének ezért a pillanatáért, négyszemközt Istennel.

Balduin imái a legkevésbé sem emlékeztettek a hasonló korú, különféle örömökkel, szép kardvágásokkal, hódításokkal és szerelemmel elfoglalt fiúk imáihoz.

Neki nem kellett a jövő felől aggódnia, hiszen az övé legfeljebb néhány évre korlátozódott, nem kellett feleséget választania, akit sosem ölelhet. Teljes egészében a népének adta szerelmét. A népnek, melynek volt jövője, mely a világ legnemesebb földjének letéteményese. Balduinnak máris gondolnia kellett arra, ki lesz elég méltó és bölcs ahhoz, hogy az ő halála után elkormányozza Jeruzsálemet a gazdagító béke nyugodt vizén. A kamasz király azért imádkozott, hogy legyen elég ereje és bátorsága fölülemelkedni a fájdalmon, mely hamarosan utoléri, és folytassa a feladatát, bármi történjen is, a királyság javára és Isten dicsőségére.

Tudta, hogy a politikai viszonyok neki kedveznek. Szaladin, aki akkoriban Egyiptomban tartózkodott, ahonnan elűzte a Fátimida-dinasztiát39, és a sajátját ültette a helyébe – az Ajjúbbidákat –, végleg el akarta távolítani Szíriából Nureddin fiát, Al-Szalihot. Igaz, elfoglalta Damaszkuszt, a „nagy, csöndes, fehér” várost, az ifjú hercegnek azonban maradtak elkötelezett hívei, akik erős városokra, Aleppóra és Moszulra támaszkodhattak. Tripoliszi Rajmond, aki Balduin tizenötödik születésnapjáig régens volt, bölcsen felmérte, hogy Al-Szalih támogatásával hatékonyabban küzdhet Szaladin ellen, mint ha szemtől szembe rátámad.

Fegyverszüneteket, sőt még egy kölcsönös segítségnyújtási szerződést is kötött a herceggel. Például a megelőző évben, amikor Szaladin Aleppót ostromolta, Rajmond gyors támadást intézve Homs ellen feladatta vele az ostromot, miközben Balduin, aki tizennégy évesen már hadvezér volt, feldúlta Damaszkusz környékét, hogy megfossza a várost élelem-utánpótlásától.

Szaladin egy ideig nyugton maradt, de mivel továbbra is égett a vágytól, hogy a saját kezében egyesítse az egész muzulmán Szíriát, visszatért Aleppo ostromára, melynek csodálatos erődítménye nem hagyta nyugodni álmait. Balduin ekkor hadba szólította hűbéreseit, és ismét Damaszkuszra irányította csapásait. Miután Turan sahot Ain-Anjarrnál legyőzték, a bátyja beletörődőn feladta Aleppót, és visszatért Kairóba, ahol lázongások kezdődtek. Az egységes birodalomról szőtt álmait későbbre halasztva a „szultán” hosszú fegyverszünet mellett döntött, melyet Guillaume de Tyr kancellár tökéletesen kielégítőnek talált. Balduin Jeruzsálembe visszatérve teljes egészében a királysága jövőjének szentelhette magát. Szaladin megtanulta, hogy tisztelnie kell…

A pátriárka, amikor ugyanazzal a szeretetteljes mozdulattal, ahogyan betessékelte, visszakísérte Balduint a Szent Sír előtti térre, megáldotta a bárókat és a város körülöttük tolongó lakóit. Bejelentette, hogy másnap hálaadást tartanak, ahová mindenkit elvár, majd elbúcsúztak egymástól. Balduin remek lovas mivoltához illő

könnyedséggel nyeregbe szökkent, és rámosolygott Thibaut-ra:

– Menjünk haza. Alig várom, hogy viszontlássam a házat…

– Csak maga nevezi így!

– Talán, de a palota szó, bármennyire szereti is az anyám, annyira nem illik hozzá!

Valóban, egyik elnevezés sem illett igazán az előkelő és szigorú épülethez, amelyet I. Balduin emeltetett a régi Dávid-erőd szívében, melyet újjáépítettek, és masszív, szögletes tornyokkal vettek körül. A tornyok közül karcsú nyúlánkságával kiemelkedett a bibliai király nevét viselő donjon40, mint egy mecset minaretje vagy mint egy virág, melyen a magas, csipkés galéria alkotja a még összezárt szirmokat. Az erődítménynek azonban megvolt a maga szépsége, a sárgás kövek illatos kerteket, virágokkal díszített belső udvarokat, karcsú, fehér jázminnal vagy kék repkénnyel futtatott oszlopos fedett galériákat és teraszokat fogtak közre, ahol az éjszaka beálltával olyan jó volt 39 A Fátimidák 969-től uralkodtak Egyiptomban egészen Szaladin 1171-es győzelméig.

40 A donjon (ejtsd: donzson) öregtorony, lakótorony, a kora középkori várakban a várúr lakhelye. (A szerk.)

leheveredni és nézni a csillagokat. Erről álmodozott Malduin, ahogy a forró utcákon vezette lovát. Kezdte legyűrni az elmúlt napok fáradsága, ahogyan ez egy ideje gyakrabban előfordult vele. Felbőszítette ez a tény: fáradtnak lenni tizenöt évesen, ki hallott ennél nevetségesebbet?! Mégis igyekezett eltitkolni érzéseit, továbbra is mosolygott, integetett szabad kezével, kedves szavakat intézett egy-egy ismerős archoz.

Jó volt ez a mindenkitől felé áradó szeretet, a büszkeség, melyet a békét hozó dicsőséges fegyverek keltettek. Remélte, hogy gyümölcsöző lesz ez a béke, hiszen lehetővé teszi a gazdag karavánok közlekedését, a termés beérhet a földeken, és mindenki szabadon végezheti munkáját anélkül, hogy egy porlepte, lélekharang kísérte lovas rossz hírt hozna, például hogy ellenség tört be a királyság valamely pontjára.

Szultán, Balduin lova ráfordult a lankás lejtőre, mely a citadella felvonóhídjához vezetett, amikor egy fiatal lány ugrott elő a tömegből, és szinte a ló lábai elé vetette magát. Fehér rózsacsokor volt a kezében, melyet estében sikerült a király kezébe dobnia, és azt kiáltotta:

– A tiéd, királyom! Ahogyan a szerelmem is!

Balduin óvó kiáltása felelt rá: a lányt mindjárt eltapossa Szultán patája, anélkül, hogy bármit is tehetne. Thibaut azonban máris a földön termett: az ő lova kevésbé volt tüzes, mint az uráé, és hajlandó volt azonnal megállni. Karjaiba kapta, és megmentette a lányt. A király néhány lépéssel előrébb megfegyelmezte a váratlan eseménytől megrémült lovát, a földre szökkent, és a most már mozdulatlan telivér hátára dobta a kantárt. Odalépett a kissé elkábult lányhoz, aki a földön fekve kezdett magához térni, miközben Thibaut a fejét támasztotta. Letérdelt mellé, és egy pillanatig elnézte a keskeny, finom elefántcsont arcot. Csillogó fekete, dús hajfonat szabadult elő a fehér muszlin csipkekendő alól, mely a kis piros szatén fejfedőről hullott alá, kiemelve ajka rózsás színét, szeme mély sötétjét, mely felragyogott, ahogy felismerte a királyt.

– Megsérült? – kérdezte Balduin.

– Nem, felség. Csak elájult, de szerencséje volt: Szultán gyűlöli, ha a lába elé ugranak.

– Csak hogy virágot adjanak nekem! – hatódott meg Balduin. – Köszönöm, ifjú hölgy, de nagy kockázatot vállalt.

– Nem, hiszen itt van mellettem. Ó, nagyuram, az ön szolgálatában a halálba is dalolva mennék…

Fölemelkedett, fölállt, és megrázta csillogó piros szatén ruháját, melyet cizellált aranylánc díszített. Balduin rámosolygott:

– Micsoda őrültség! De milyen édes ezt hallani! Hogy hívják?

– Ariane, felség. Az örmény ékszerész, Toros lánya a…

Nem volt ideje befejezni. Mintha a neve kiejtésére öltene hirtelen testet, a tömegből előlépett egy kövér, borvörös ruhás, magas fekete posztókalapot viselő férfi, és félrelökte Thibaut-t, majd megragadta a lány karját:

– Szemérmetlen leányzó! Megesküdtél, hogy sírba kergetsz? Bocsásson meg neki, felség! Az édesanyja halála óta megzavarodott szegény feje, és ráadásul ő az egyetlen, akit utódul hagyott nekem a szerencsétlen. Értse meg a bánatomat, és adja vissza nekem! Te meg gyere!

A szóáradatot ütlegelés kísérte, melyet Thibaut képtelen volt elviselni: kiszakította Arianét az apai haragból, melyet igazságtalannak érzett.

– Elég legyen! Nem tiszteled a királyodat, hogy úgy viselkedsz előtte, mintha otthon lennél? Senkinek nem áll szándékában elvenni a lányodat: csak kedvesen rózsát ajándékozott a királynak. Nincs okod megverni.

A kövér férfi fújtatott dühében, de közben fölmérte a hatlábnyi páncélt, mely elorozta tőle a zsákmányát. Komoly erőfeszítések árán lecsillapodott.

– Meg kell értened, nemes báró! Ez a szerencsétlen lány öt csodálatos partit utasított vissza azzal az ostoba ürüggyel, hogy a királyt szereti, és neki tartogatja magát. A palotába akar menni, hogy szolgálja…

Ez alkalommal Balduin lépett közbe:

– Nyugalom, emberek. Úgy látom, ez már rám tartozik!

Komoly hangja olyan parancsoló volt, hogy nyomban csönd támadt. A fiatal király folytatta:

– A lánya követni fogja, ahogyan az kötelessége, Toros ékszerész, hisz egyetlen nőnek sem szabad szolgálnia engem, kivéve Mariettát, akit mindannyian ismertek, és aki a tejével táplált. Ellenben arra kérem, bánjon jól vele, ne pedig úgy, ahogyan most tette. Ami önt illeti, ifjú hölgy, hálás vagyok a rózsákért, de semmi mást nem adhatok.

– Azt hiszed?

Olyan gyors volt a lendület, hogy senki sem állíthatta meg. Ariane Balduin nyakába ugrott, ajkára szorította a sajátját, és megcsókolta. A döbbent királynak tiltakozni sem maradt ideje. A lány azután elhúzódott tőle, és ragyogó arccal rámosolygott:

– Íme! – kiáltotta. – Akár akarod, akár nem, a tiéd vagyok, nagyuram, hisz leprásnak mondanak, és ha te leprás vagy, leprás leszek én is… Most pedig gyere, apám!

Mehetünk haza.

A csók megdermesztette a tömeget. Szétnyílt a lány előtt, aki fölszegett fejjel, boldog mosollyal tért vissza az örmény negyedbe, nyomában összezavarodott apjával.

Mindenki nézte, ahogy távolodik. Balduin gépies mozdulattal az ajkához emelte a kezét, de nem törölte meg, majd a kezét nézegette, mintha azt várná, hogy meglátja rajta a hihetetlen pillanat nyomát… Végül sarkon fordult, nyeregbe ugrott, és megindult a citadella felé, miközben ábrándosan beszívta a csokor illatát. Egy pillanatra Thibaut-hoz fordult:

– Alma és friss menta íze volt az ajkának – suttogta. – Sosem fogom elfelejteni… De vajon miért csinálta?

– Egyszerűen, mert szereti önt.

– Annyira, hogy meg akarja osztani velem a betegséget? Sosem bocsátanám meg magamnak, ha megbetegszik ettől a csóktól…

– Nem hinném. Évek óta élek ön mellett, és nem én vagyok az egyetlen. Soha senki nem kapott el semmit. Tehát ne próbálja tönkretenni ezt a szép emléket!

Balduin egy pillantással köszönetet mondott, majd a vastag falak felé fordult, ahol a hosszú trombiták már az érkezését jelezve szóltak. A felvonóhidat leeresztették, a kapurácsot fölvonták, fölfedve az első udvart, ahol a citadella népe tolongott a nemrég meggyújtott tüzek körül. Mindannyian a fiatal királyt éltették, szép és izgalmas zeneként a füleinek, mely gyöngéd keretet adott az imént átélt hallatlan pillanatnak.

Miközben Szultán a lakhelyéhez vitte, Balduin elfeledkezett a kórról, mely egyszerre emésztette testét és lelkét.

A királyi épület bejárata előtt az udvar várta, az udvar, mely elsősorban asszonyokból, kisgyerekekből és vénemberekből állt, akik vagy az egyházhoz tartoztak, vagy túl öregek voltak a fegyverfogáshoz. A fáklyák táncoló fényében hullámzó, színes festményként hatottak, melynek középpontjában egy ragyogó, magas és szép, nemes hölgy állt, akinek csillogását alig tompította, hogy közeledett a negyvenhez: a király anyja, a szép Agnès, akit néhányan – bár csak illemből és foghegyről –

„anyakirálynénak” szólítottak, annak ellenére, hogy sosem viselte a koronát. Sajnálatos módon, hiszen egyetlen nő sem volt káprázatosabb nála. Sem erkölcstelenebb: az ágyában egymást követték a férfiak, és nem mindig férji minőségben. Elég volt számára, hogy szépek, életerősek és tüzesek legyenek a szerelmi játékokban, melyekre szüksége volt, akár a kábítószerre. Nem sokszor érte visszautasítás. Teste, melyet vállától combjáig az évszaktól függően szaténba vagy bársonyba burkolt, érzékiséget árasztott, és még legádázabb ellenségei is titokban arról álmodták, hogy elkapják a galéria egyik sötét sarkában vagy a kert árnyékos szegletében, de leginkább egy ostrommal bevett, végigfosztogatott város zajában és tombolásában, hiszen az asszony a leg-alantasabb ösztönöket ébresztette föl. Néhányan sikerrel jártak, de ettől csak még inkább gyűlölték, mert nem tudtak kellően kedvére tenni, és ezt a tudtukra is adta. Így a háta mögött sértegették, azt suttogták, hogy átadta a fiának lelke rothadását, és Balduin az anyja bűneiért fizet.

Valóban elsöprő, felkavaró szépség volt. Hosszú, tüzes, szőke hajával, melyet szabadon hagyott, mint egy fiatal lány, és alig fogta össze a homlokán egy zafírkarikával, melyre az esti szellőben lebegő muszlinkendőt erősített, diadalmas oroszlánra emlékeztetett. Azúrkék szemében gőg csillogott, szép, ívelt ajkainak mosolya pedig csókra hívott. Hisz a fia győztesként tér vissza, és vele az ifjú Renaud de Sidon is, negyedik férje, akihez, bár tizenöt évvel fiatalabb volt nála, nem sokkal harmadik férje halála után ment hozzá. A harmadik – Hugues d’Ibelin – azt a férjet váltotta fel, aki I. Amalrich néven király lett, de már az asszony szeretője volt akkor is, amikor még Marash urának felesége volt. A négyszeres házastársi kötelék azonban sosem tartotta vissza Ágnest attól, hogy bárkinek odaadja magát, aki fölébresztette kíváncsiságát és vágyát.

A legfrissebb választottja ott állt mellette, alig valamivel hátrébb: egy püspök volt.

Furcsa prelátus, aki azért választotta az egyházat, hogy vagyont szerezzen, ahogy mások a kereskedelmet választják vagy a fosztogatást egy zsoldos csapatban.

Kezdetben egyszerű gévaudani szerzetes volt, akinek menekülnie kellett a kolostorából az abbé haragja elől, amiért teherbe ejtette a szomszédos városka egyik előkelőségének a lányát, így futott egészen Marseille-ig, ahol egy Palesztinából visszatérő csoport beszámolója fölébresztette az éhségét, és zarándokokhoz csatlakozva hajóra szállt.

Caesareában szállt partra, ahol Renaud de Sidon volt az úr, aki éppen akkor vette feleségül Ágnest – 1174 végét írták –, és úgy intézte, hogy találkozzon az úrnővel, akinek híre az ő fülébe is eljutott. Gond nélkül elcsábította. Csodálatos, szőke, acélos izomzatú, tüzes tekintetű, szép, fehér fogú, ragadozó-mosolyú férfi volt, és szexuális étvágya fölért Agnès igényeihez. A gyóntatója lett – ami igazán kényelmes volt a meghitt együttlétekhez, hiszen ismervén a bűneit, a gyónás nem igényelt hosszas magyarázatokat –, majd amikor a találkozásuk után néhány hónappal meghalt a caesareai püspök, fejére tehette a mitrát, és kezébe vehette a pásztorbotot, hála szép hölgye közbenjárásának. A valódi nevét azonban soha nem tudták meg. A Szentföldre érkezve a Heracliust választotta magának, mert a császár, aki egykor visszafoglalta Jeruzsálemet a perzsáktól41, szerencsehozó keresztapának tűnt számára. Balduin visszatérésének estéjén pedig ott volt az első sorokban. A püspök imái csak akkor szóltak Jézus Krisztushoz, ha más lehetősége nem volt, és akkor is csak foghegyről, hisz korrupt, mohó és teljességgel gátlástalan lelke csak két istennő, Fortuna és Vénusz előtt hódolt.

Balduin nem szerette, és ezt nem is nagyon titkolta: éppen csak annyira, hogy ne okozzon bánatot az anyjának, akit szeretett, és akiről semmi rosszat nem akart tudni.

Heraclius nem sokat törődött vele. Tudta, hogy a fiú előbb vagy utóbb halálra van ítélve, miközben ő maga életerős és egészséges. Így a felszínen könnyedén mutatott tiszteletet iránta: csak annyit kívánt, hogy elég ideig éljen ahhoz, hogy Agnès megszerezhesse számára a pátriárka címet. Amaury de Nesle öreg volt és beteg, már bizonyára nem él sokáig. Az előkelő cím hatalmat biztosít a király fölött is, hiszen a Szent Város valódi ura Krisztus, akinek a pátriárka a képviselője. Hogy méltó-e erre vagy sem, nem sokat számít… Legalábbis Heraclius így gondolta, miközben mindig rendkívüli módon csillogó zöld szeme a fiatal királyt figyelte, amint leszáll a nyeregből, hogy köszöntse az anyját. Egyetlen aggodalma Balduinnal szemben az volt, hogy a kór, mely hat éve ütötte föl a fejét, mintha semmiféle pusztítást nem végzett volna. Mert bár azt kívánta, hogy a leprás elég ideig éljen ahhoz, hogy megadja neki, amit akar, ugyanakkor iszonyatosan félt a fertőzéstől, mely Ágnest látszólag nem nyugtalanította.

Legalábbis hivatalosan nem.

Igaz, nem csókolta meg, de maga a fiatalember már régen száműzte a gyöngédségnek ezt a megnyilvánulását. Agnès mégis megölelte néha, amikor páncélban volt, és a bőrük nem ért egymáshoz, vagy az ajkához nyújtotta a kezét, amikor térdet hajtott a királyi felség előtt, ahogyan most is tette a viszontlátás 41 A névadó Hérakleiosz bizánci császár 610-től 641-ig uralkodott.(A szerk.) pillanatában. A legkisebb érintésre is remegés futott végig a szép püspökön, akinek a bátorság nem tartozott legfőbb erényei közé. Ha egyáltalán voltak erényei!

– Felséges fiam! – kiáltott fel ebben a pillanatban az „anyakirályné” tiszta és könnyed hangon. – Nagy öröm a visszatérése. Mindannyiunkat boldogsággal tölt el a győzelem, mely hosszú időre meghozta a békét!

– Isten hallgassa meg a szavait, anyám. Isten hallgassa meg…

– Nem hisz az ellensége szavának?

– Turan sah félti Damaszkuszt, melyet hamarosan éhínség sújt, és kivédte a legsürgetőbb bajt, de Szaladin az igazán fontos, Szaladin pedig Kairóban van. Lehet, hogy az öccse csak kibúvót keresett, hogy kivárja a visszatértét.

– Ebben az esetben miért nem foglalta el Damaszkuszt? Na és Aleppo?

– Aleppo hallgatólagosan a szövetségesünk, anyám, hiszen tőlünk várja, hogy elálljuk Szaladin útját, elismertessük az ifjú Al-szalih jogait, és ezzel fenntartsuk az iszlám megosztottságát. Ami Damaszkuszt illeti, ahhoz erősebb hadsereg kellene, mint amekkorát én ki tudok állítani. Talán tavasszal, ha Európából komolyabb keresztes csapatokat küldenek. Szaladin idővel bizonyára visszatér, Damaszkusz azonban addigra kimerül a nélkülözésben. Istennek hála mi még nem tartunk itt.

– Mit fog csinálni?

– Hagyom, hogy a dolgok menjenek a maguk útján… és hagyom cselekedni Tripolisz grófját is.

Rajmond unokabátyám az utolsó csata után visszatért a birtokára, és nem marad tétlen. Kifinomult politikus, és…

Agnès arcát és szemét hirtelen eltorzította a harag:

– Az az áruló! És maga még mindig rábízza magát? Nem értem, miért! Ha jól tudom, maga a király, és ő már nem régens!

Balduin jól ismerte a régi gyűlöletet, melyet anyja táplált Rajmond iránt: ugyanaz a gyűlölet volt, mint a többi nagyúrral szemben, akik rákényszerítették I. Amalrichot, hogy taszítsa el őt a trónra lépés érdekében. Ám vele szemben talán valamivel még eresebb volt ez a gyűlölet: amikor a férfi régens volt, Agnès megpróbálta elcsábítani, Rajmond azonban hajlíthatatlanul hűséges maradt feleségéhez, a szép Eviche de Tiberiade-hoz. A király természetesen figyelmen kívül hagyta anyja haragját:

– Ő a legnagyobb hatalmú bárónk, és szakértelme nagyon értékessé teszi. Majd később beszélünk erről. Most engedje, hogy köszöntsem a nővérem!

Agnès mellett, valamivel hátrébb húzódva ott állt Sybilla, az elsőszülött lány.

Tizenhét éves, szőke, másfajta szépséget képviselő fiatal lány: haja világosabb, természete nyitottabb volt. Ágnestől örökölte kék szemét és telt ajkát, arca metszése, kis, kerek és makacs álla, szája elszánt vonala az apját idézte, egyértelműen megmutatva, hogy tényleg I. Amalrich lánya. Pedig kétségek merülhettek föl efelől egy olyan asszony esetében, mint Agnès. Sybilla nagyon kecses és ruganyos teremtés volt, karcsú teste részben még a kamaszkort idézte, de már előre jelezte a kiteljesedést, mozgásában pedig a férfiak tekintetét lángra gyújtó művészet tükröződött, melyet anyja mesterfokon gyakorolt. Összességében elbűvölő fiatal lány volt, leszámítva, hogy ritkán nézett az emberek szemébe, és gúnyos mosolya kellemetlen lehetett.

Thibaut de Courtenay némi aggodalommal figyelte a jelenetet. Nem szerette Ágnest, hiába volt a nagynénje, sem Sybilla unokatestvérét, és sajnálta, hogy Balduin kötődik hozzájuk. A két nő nem érdemelte meg a gyöngédségét.

Annyira mások voltak, mint Elisabeth! Agnès húga és Thibaut nevelőanyja mára visszavonult a bethániai nővérekhez egy megerősített kolostorba, az Olajfák hegyének oldalában, melyet Szent Lázár oltalma alá helyezett a néhai Melisendis királyné42, I.

Anjou Fulco felesége, annak az Anjou Fulcónak43, aki azzal, hogy nőül vette II. Balduin lányát, Bouillon Gortfried vérét a Plantagenetékével44 váltotta fel. Melisendis húga, Yvette volt a rendházfőnök anya. Természetes volt, hogy ide vonulnak vissza a család nőtagjai. Sybilla is itt nevelkedett, de nem tett szert túl nagy műveltségre. Túlságosan lusta volt ahhoz, hogy a görög nyelvvel, bármiféle tudománnyal vagy egyéb fölösleges dologgal terhelje az agyát, mely kizárólag az öltözködés és a gyönyörök iránt mutatott érdeklődést.

Nemrég egy újabb hercegnő váltotta fel: Isabelle-nek hívták, nyolcéves volt, és Balduin féltestvére, a bizánci hercegnő Komnenosz Mária lánya, aki j I. Amalrich felesége lett Agnès elűzése után. A világ legelragadóbb kislánya volt, és Thibaut-n remegés futott végig, ahányszor fölidézte magában a bájos alakot, ahogy oly büszkén kihúzza magát a vastag, aranyló barna hajfonatok súlya alatt, az édes, tiszta vonású arcot, melyet ugyanolyan szempár ragyogott be, mint az apjáé: világos azúr, melyben mintha az ég tükröződne. Sybilla koraérett bágyadtságával ellentétben egy igazi kislány vidámsága, mozgékonysága és huncutsága lakozott benne, szaladgálása, vidám nevetése betöltötte a szent házat. Balduin imádta, Thibaut pedig még nála is jobban attól a naptól fogva, amikor a kislánynak ötéves korában sikerült fölkapaszkodnia az apja telivérjére, és a lovászok kiáltásaitól megrémült ló szélsebesen elvágtatott vele.

Thibaut az első útjába eső lóra fölpattanva a nyomába vetette magát, és sikerült kiszabadítania a veszélyes száguldásból, hagyva, hogy a királyi mén magától lecsillapodjon. A fiú akkor még csak tizenhárom éves volt: mindenki gratulált hőstettéhez, neki azonban csak az a mélységes boldogság számított, melyet Isabelle-t a karjába szorítva érzett, amikor a kislány hozzásimult, remegve, mint egy rémült kismadár. Nem sírt, de hófehér volt, és hevesen vert a kis szíve. Thibaut csókokkal és simogatásokkal borította, hogy megnyugtassa, Isabelle pedig lassan összeszedte magát, mialatt lassú léptekkel visszafelé tartottak a Dávid-kapuhoz. Amikor a fiú átadta a rémült nevelőnőnek, úgy érezte, mintha lénye egy részétől kellene megválnia.

Az eltelt három év csak tovább szította ezt az érzést, mely annál is erősebb lett, mert a király halálakor Mária királyné a lányával nabluszi birtokára menekült Agnès haragja elől, aki gyűlölte, és aki, amint a fia lett a király, erővel visszatért, hogy a palotában rendezkedjen be. Balduin örült, hogy viszontlátja az édesanyját, és kedvesen 42 Melisendis királynő – férje halála után – 1143-tól 1161-ig uralkodott. (A szerk.) 43 Anjou Fulco kb. 1090-ben született, és 1131 és 1143 között volta Jeruzsálemi Királyság királya. (A szerk.) 44 Királyi dinasztia, amely II. Henriktől II. Richárdig Anglia uralkodóit adta 1154 és 1399 között. (A szerk.) fogadta. Mária királyi pompával költözött át szép birtokára Isabelle lánya kíséretében.

Bár mindkettőjüket nagyon szerette, a fiatal király hallgatott Guillaume de Tyr, egykori nevelője tanácsára, aki tudva, mire képes Agnès, elővigyázatosabbnak látta, ha az özvegy királynét és a lányát biztonságba helyezik a kínos meglepetések ellen.

Az elutazásuk természetesen nagyon elszomorította Thibaut-t, és őszinte örömmel fogadta a hírt, hogy a kislány a bethániai kolostorba került: így kétszeres lelkesedéssel látogatja majd Elisabethet.

Balduin figyelmét nem kerülte el, milyen érzelmeket ébresztett a húga a barátjában. Amikor egy napon célzást tett rá, Thibaut fülig pirult és bezárult, akár egy kagyló. A fiatal király elnevette magát:

– Talán bűnösnek érzed magad? Ahogy tudom, szeretni nem bűn…

– Magasan felettünk állót szeretni az! Én csak egy fattyú vagyok.

– Kit érdekel ez? Az első kimagasló tettedért hercegi rangra emellek. Én vagyok a király. És mindkettőtöket szeretlek.

Soha többé nem beszéltek erről, de Thibaut a szívében őrizte az ígéretet, hisz tudta, hogy Balduin állja a szavát.

Erre gondolt aznap este, ahogy a magánlakosztálya félé követte, mely egy nagy, hűvös szoba volt egy árkádos galéria védelmében, a fügefás udvarra nyílt, ahol egy szökőkút csobogott. Így akarta Amalrich király amikor a betegség megmutatkozott, hogy a fia nyugodtan pihenhessen, védve a citadella-palota mindennapos hangzavarától. A lakosztályhoz néhány lépcsőfokkal fürdők kapcsolódtak. Balduin egyedül Thibaut-val osztotta meg otthonát, mely felett Marietta, Balduin egykori dajkája uralkodott. Az asszony senkinek, még az udvari orvosnak sem engedte át – aki még véletlenül sem tiltakozott volna – a feladatot, melyet kiváltságának tekintett: hogy megmosdassa és a betegsége miatt szükséges kezelésben részesítse a királyt.

Askaloni parasztasszony volt, a férje termesztette és hozta a palotába a különös illatú hagymát, melyről elhíresült a vidék45. Agnès, aki akkoriban Jaffa és Askalon grófnője volt, éppen akkor szülte meg a fiát, amikor Marietta egyszerre elvesztette a férjét, akit agyonnyomott egy beomlott fal, és a kisbabáját, akit gyógyíthatatlan láz vitt el. Ő maga tökéletes egészségnek örvendett, és bőségesen volt teje. A gróf fiának szoptatására először felfogadott dajka nem tetszett az anyának, ezért Mariettához fordultak, aki teljes lényét a gyönyörű kisfiúnak szentelte, aki új értelmet adott életének. Azóta nem hagyta el, és a lepra kiütközése távolról sem sarkallta menekülésre, sőt, megerősítette szeretetét, hiszen tudta, hogy Balduinnak egyre nagyobb szüksége lesz rá. Külsejét tekintve se széle, se hossza asszonyság volt, erőteljes testalkattal, kerek, szinte kifejezéstelen arccal, melyben azonban szép sötét szem ragyogott, melyet nem egykönnyen sütött le. Kivétel nélkül mindig kék vászonruhát viselt fehér köténnyel, ősz haját fehér pamut főkötő alá szorította, és varázspálcájával irányította a szolgálattal megbízott inasokat.

Természetesen ott volt, amikor kinyílt az ajtó Balduin és a fegyvernöke előtt.

45 A keresztes hadjáratok vitték el nyugatra a salottahagymát.

Thibaut mélységesen megkönnyebbült, mert a király visszautasította a meghívást az anyja által rendezett lakomára azzal a kifogással, hogy nem éhes, és inkább szeretne megmosakodni és pihenni.

– Te maradhattál volna, Thibaut – jegyezte meg, miközben a társa kioldotta a kardját rögzítő bőrövet, és egy ládára tette a fegyverét. – Nagyobb az étvágyad, mint az enyém, és anyám külön téged is meghívott.

– Tudja, hogy nem kedvelem az édesanyja lakomáit. Túlságosan szereti a fűszerek és az aromák keveredését, és mindig túl erősek a borok. Elnehezítik a tejet, és furcsa gondolatokat ébresztenek…

Nem tette hozzá, hogy néhány hónapja kerüli a királyné társaságát, ha a király nincs jelen. Elhatározása tizenhatodik születésnapján született, amikor a Szent Sírtemplomban Balduin lovaggá ütötte. Aznap este kissé különös gratulációt kapott Ágnestől. Az asszony értésére adta, hogy kedvére valónak találja, és csak rajta múlik, hogy a kapcsolatuk túllépjen I rokoni szálak keretein. Az újdonsült lovag nem volt ostoba, pontosan értette, miről van szó. Hallatlanul megdöbbent és felháborodott, de az értetlent adva vonult vissza: igazán nagyon örül, hogy drága nagynénje végre viszonozza a szeretetet, mellyel ő mindig is viseltetett iránta, s ez csak megerősíti azokat a szálakat, melyek eddig is kötötték királyi fiához…

Agnès nem erőltette a dolgot. Szemmel láthatólag azon tűnődött, vajon a fiú tényleg annyira ostoba-e, mint mutatja, és későbbre halasztotta ennek a tulajdonképpen másodlagos kérdésnek a tisztázását, hisz csak egy szeszélyt tükrözött, amilyen gyakran elfogta jóképű és jó felépítésű fiatal fiúk láttán. Thibaut elraktározta magában a történteket, és megfogadta, hogy kerülni fogja a négyszemközti találkozásokat a forróvérű Agnèsszel. A háború neki kedvezett. Remélte, hogy a béke is megnyugtatóan alakul majd…

Balduin ejtette a témát, miközben Thibaut segítségével levette a rugalmas, de ellenálló páncélt – Tripoliszi Rajmond Damaszkuszból hozatott ajándékát –, mely alatt vastag vászoninget viselt. Ujja hegyével elgondolkozva megsimogatta a duzzanatot, mely nemrég jelent meg a két szemöldöke között, s mely mintha növekedett volna.

Gyakran emelte hozzá a kezét, mert csak az érintés útján érezte a létezését, belülről nem.

– Azt hiszem – szólalt meg hirtelen –, a betegség már nem sokáig kíméli az arcom…

Marietta, aki éppen a fürdőbe indult a törölközővel, melybe Balduint burkolja majd, ha kilép a dézsából, hirtelen megállt a küszöbön. Érezte, hogy elsápad, és várt egy pillanatot, mielőtt visszafordult volna:

– Biztosan megcsípte valami rovar – mondta végül tompán. – Teszek rá kenőcsöt…

– Nem sokat érne. Azt hiszed, nem tudom, milyen a lepra lefolyása? Lassanként eldeformálódik és felpuffad az arcom. „Oroszlánmaszk” lesz, ahogy mondják. Ez azt jelzi, hogy sietnem kell…

Nem fejezte be a mondatot. Egy szolga keze alatt nyílt az ajtó, és bejelentették a kancellár érkezését.

Balduin újra bekötötte inge madzagját, hogy egykori nevelője köszöntésére induljon. Egy csapásra nyugodt és mosolygós lett az arca, mert úgy szerette a férfit, ahogyan egykor az apját.

Negyvenhat évesen Guillaume, Balduin lovaggá ütése óta Tyr érseke, a királyság kancellárja s egyben krónikása sokkal inkább szerzetesre, mint prelátusra hasonlított.

Közepes termetű, közepes testalkatú férfi volt, őszülő haja kerek sapkaként övezte nagy tonzúráját, melyhez a kopaszodásban hamarosan csatlakozik a homloka.

Szigorúan borotvált arca szabálytalan volt, de élénk és vidám, mozgékony vonásokkal, gyakran mosolygó, nagy szájjal és barna szemmel, melyben a derűs ragyogás időnként átadta helyét a komolyságnak, melyből a nehéz államügyeket és az emberi lélek mélységeit egyaránt megérteni képes szellem táplálkozik. Hatalmas volt a tudása, melyet Európában szerzett a legnagyobb gondolkodók, Clairvaux-i Bernát, Gilbert de la Porrée, Maurice de Sully, Hilaire de Poitier vagy Róbert de Melun mellett a húsz év alatt, amíg a legrangosabb egyetemeket látogatta. Ugyanakkor nem volt aszkétaalkat, ahogyan azt pocakja is mutatta, mely enyhén kirajzolódott a fehér csuklyás ruha alól, mely felett fekete dalmatikát viselt egyetlen dísszel: egy ametiszt keresztes mellékkel, mely tökéletesen illett gyűrűjéhez.

– Hol járt, nagyuram? – feddte gyengéden a király. – Reméltem, hogy láthatom a Szent Sírnál, hogy együtt mondjunk hálát az Úrnak.

– A pátriárka talán nem örült volna, és joggal. A győzelem az öné, felség, és Isten egyedül önt kívánta hallani. Ami engem illet, végig kellett gondolnom egy üzenetet, mely Aleppóból érkezett. Al-szalih annyira hálás önnek azért, hogy megszabadította Szaladin szorongatásától, hogy úgy határozott, visszaad néhány foglyot, akik régóta raboskodnak nála. Először is a nagybátyját, Jocelin de Courtenay-t, akit Haranban fogtak el tizenkét évvel ezelőtt. Az apádat, Thibaut – tette hozzá a fiatalember felé fordulva.

– Az apám? – vonta meg a vállát a fiú. – Azt hiszem, egészen el is felejtettem már.

Alig négyéves voltam, amikor fogságba esett, és amikor meglátogatta azt az asszonyt, akit anyámnak tartok, soha nem érdekeltem különösebben. Úgy nézett rám, mint egy szórakoztató jószágra, és soha meg sem ölelt. Csak arra emlékszem, hogy nagyon szép volt, és mindig pompásan öltözött. Azt hiszem, csodáltam… de ez minden!

– Mostanra biztosan kevésbé szép! Tizenkét év egy török erődítményben megváltoztatja az embert. De nem csak róla van szó: visszakapjuk Renaud de Châtillont is. Őt pedig soha nem láthatta egyikük sem, hiszen még meg sem születtek, amikor Nur ed-Din szultán fogságba ejtette.

– Még él? – lepődött meg Balduin. – Azt hittem, már csak legenda. Azt beszélik, ő

volt a legfanatikusabb katona a világon. Példátlan tehetséggel…

– Ugyanilyen példátlan volt az őrültsége, a kegyetlensége, a gőgje és az önzése is! A legrosszabb bajkeverő, akit csak a hátán hordott a föld…

– És visszaadják? Pedig mintha úgy hallottam volna, a néhai szultán megesküdött, hogy csak olyan elképesztő nagyságú váltságdíj ellenében adja ki, melynek összegyűjtéséhez évszázadok kellenének neki, bármennyire is Antiochia hercege. Al-szalih figyelmen kívül hagyná az apja esküjét?

– A legkevésbé sem. A váltságdíjat kifizették. Százezer arany dinárt!

– Százezret? De kicsoda, istenem? A felesége, Constance hercegnő meghalt, a veje, a mostani antiochiai herceg pedig nem sokat törődhet vele…

– Valóban így van. Megválaszolatlan marad a kérdés. Ki fizetett azért, hogy a béke visszatértével visszakapjuk ezt a bajkeverőt? Neked tulajdonképpen rokonod, Thibaut.

Châtillon, ahonnan származik, nincs messze Courtenay-től.

– Nos – sóhajtott fel Thibaut –, úgy tűnik, gyarapszik a családom. Örülnöm kellene ennek?

– A jövő majd elárulja…

Ismét belépett Marietta, arcán elégedetlen kifejezéssel. Mélyen meghajolt az érsek előtt, de morogni kezdett:

– Nem várhatják meg az államügyek, hogy a király megfürödjön és pihenjen egy keveset? Nagy szüksége van rá! Ezt önnek is tudnia kellene, nagyuram!

– Igaza van. Bocsássa meg, felség, hogy önre törtem, nem is gondoltam, hogy zavarom. Megyek…

– Ne – tiltakozott Balduin. – Szeretnék önnel megbeszélni egy fontosabb ügyet, mint a foglyok visszatérése. Hajlandó lenne várni néhány percet? Talál itt galileai bort és gyümölcsöt, hogy kellemesebb legyen a várakozás.

Guillaume de Tyr mosolyogva bólintott, és a galérián leült az egyik faragott cédrusszékre, melyet kék párnák tettek kényelmesebbé – a kék és a fehér volt Balduin kedvenc színe. Talpas réztál állt mellette fügével és kupákkal, meg egy sötét, illatos borral teli szidoni üvegkancsóval megrakva. Thibaut követte, töltött neki, majd leült mellé:

– Nem mesélné el ennek a Renaud de Châtillon-nak a történetét, nagyuram? –

kérdezte, és töltött magának is.

– Az apádé nem is érdekel?

– Van mit mondani róla?

– Nem igazán. Igazad van: a másik lebilincselőbb. És veszedelmesebb is a királyság békéjére nézve. Valójában a története egy nagy család másodszülöttjéé, akit az öröklés törvényei arra kényszerítenek, hogy magának szerezzen vagyont. A második keresztes hadjárattal hagyta el Franciaországot, azzal, amelyet VII. Lajos indított, s amelyet a felesége, Aliénor királyné is elkísért. Zárójelben megjegyzem, miatta zárult rövidre a vállalkozás. Mindössze azért, mert Antiochiában a nagybátyja, Raymond de Poitiers uralkodott, aki kora legvonzóbb férfija volt. Aliénor szenvedélyes kalandba bonyolódott vele, mely természetesen nem volt a férje ínyére. Ezért sietve visszatértek Franciaországba. Renaud de Châtillon azonban nem tartott velük. Tetszett neki a vidékünk a napsütésével, a gazdagságával és az európainál sokkalta szabadabb életével.

Itt maradt, és az első Rajmond herceg szolgálatába állította a kardját. Így gyakran került a herceg felesége, Constance látómezejébe.

Amikor 1149 júniusában Rajmond meghalt egy Nur ed-Din elleni ütközetben, Constance megözvegyült, és nem maradt más védelmezője, mint egy kisgyermek.

Rajmond pedig a felesége révén volt Antiochia hercege. Constance özvegy volt, négy gyermek édesanyja, de mindössze huszonkét éves. Erős karra volt szükség a nagy jelentőségű hercegség élén: újból férjhez kellett mennie. A legelőkelőbb nagyurak, sőt hercegek, Manuel császár rokonai pályáztak a kezére. Mindannyiukat visszautasította, és egy szép napon kijelentette, hogy egy vagyontalan lovagot szeret, egy Renaud de Châtillon nevű kalandor katonát, és hozzá akar menni. Szép kis botrány kerekedett: mindenki tiltakozott, a királyság bárói, az antiochiai elöljárók, de… Constance megmakacsolta magát.

A püspök elvett egy fügét, szemmel látható örömmel megízlelte, ivott egy korty bort, majd folytatta:

– Nem tudom, hogyan hatott rá a tizenhat évnyi börtön, annál is inkább, mert mostanra ötven felé jár, de igazán csodálatos férfi volt, egy óriás, akinek barbár szépsége nem sok nőt hagyott hidegen. Constance, aki őszintén szerette Raymond de Poitiers-t, csakis nagyon vonzó férfit választhatott utódául. Nem érdekelte a botrány, hozzáment, de hamarosan rádöbbent, hogy őrültséget követett el, mert Renaud, ahogy az ismeretlenség homályából hirtelen az antiochiai herceg rangjára emelkedett, teljesen elvesztette az arányérzékét. Megrészegült újdonsült hatalmától, és egy percet sem vesztegetve megmutatta, milyen fából faragták: számadásra hívta mindazokat, akik nem kértek belőle. Elsőként Aimery de Limoge szenvedte meg a haragját, aki igaz, gúnyos, de bölcs és köztiszteletben álló öregember volt. Renaud a kora és testi gyengesége ellenére lefogatta, és az erődbe vitette. Ott, miután véresre korbácsolták, mézzel kenték be a sebeit, és meztelenül kiláncolták a legmagasabb toronyra, kitéve az égető napnak és a rovarok támadásainak.

– Micsoda aljasság! – kiáltott fel Thibaut undortól elszoruló szívvel. – És természetesen a szerencsétlen belehalt… •

– Nem. Az volt a szerencséje, hogy az akkori jeruzsálemi királyt, III. Balduint, a mi hercegünk nagybátyját elég gyorsan értesítették arról, mi folyik Antiochiában. Elküldte Renaud-hoz a kancellárját és Akra püspökét, azzal a határozott paranccsal, hogy adja át nekik az áldozatát. Az új herceg felmérve, hogy komoly bajba keveredhet, szabadon engedte az öreget, akit a megmentői Jeruzsálembe vittek. Nyomorúságos állapotban volt, igaz, de megélt még néhány évet, és megőrizte az antiochiai pátriárka címet.

Eközben a sziliciai örmény herceg – Szilicia Antiochiától északra fekvő tartomány

– megpróbált megszabadulni a bizánci uralomtól. Komnenosz Manuel odaküldte az unokatestvérét, Andronicot, aki hős katona volt, nekem elhiheted, hogy jobb belátásra bírja az örményeket. Andronicot azonban legyőzték. Ekkor a császár Antiochiához fordult a hűbérúri jog alapján, melyre a bizánciak az első nagy keresztes hadjárat óta igényt formáltak. Renaud-nak hízelgett a megkeresés, és vidáman útnak indult, hogy feldúlja szomszédja földjét. Annyira kegyetlen volt, hogy az örmények békét kötöttek a császárral, és Renaud-nak haza kellett térnie, ám ő kártérítést követelt Bizánctól lojális és jó szolgálatáért. Mivel semmit sem kapott, úgy határozott, kiszolgálja magát. Ehhez a leggazdagabb görög tartományt választotta, Ciprus szigetét, mely Saint-Simeon kikötőjétől mintegy negyven mérföldre feküdt, és lerohanta. Nem kímélte a ciprusiakat, mindenkit lemészárolt: nem feledkezett meg a legkisebb gyermekekről sem. Emberei feldúlták, tönkretették a termőföldeket és a gyümölcsösöket, kifosztották és felégették a templomokat, betörtek a kolostorokba, megerőszakolták és megfojtották az apácákat, a szerzeteseknek levágták a lábát, a karját, az orrát és a fülét.

Ezután Renaud hatalmas zsákmánnyal, de általános nemtetszéstől övezve tért haza: Ciprus keresztény föld volt, Renaud pedig azt állította magáról, hogy keresztény herceg. A császár elhagyta Bizáncot, hogy először is megbüntesse a sziliciai herceget, aki furcsa módon segített Renaud-nak a vállalkozásában, azután Antiochia felé vette az irányt, melynek most már senki sem kívánt segíteni. Renaud kénytelen volt a császár táborába menni, és hajadonfőtt, meztelen karral, hegyénél fogott karddal térden állva bocsánatot kérni. Mindez Mamistrában történt. Komnenosz Manuel hosszú percekig térdeltette, mire elvette a kardot és felállította a bűnöst, akinek kegyeskedett megbocsátani. Végül ünnepséget rendeztek: a császár feleségül adta az unokahúgát, a szép Theodorát a jeruzsálemi királyhoz – akinek diplomáciai közbenjárása csodákat tett a válság során –, maga pedig feleségül vette Antiochiai Mariát, Constance lányát, Renaud mostohalányát. Lassan húsz éve lesz ennek.

– Gondolom, ezután már nyugton maradt ez a Renaud? Hogy lehet, hogy tizenhat éve Aleppóban raboskodik?

– Mert kiolthatatlanul ég benne a fosztogatás, a mészárlás, a megveszekedett hadakozás vágya. Az 1160-as év végén, amikor megtudta, hogy egy Aleppóhoz tartozó nagy sereg halad el az egykori Edessza grófság határa mentén, oda sietett, de nemhogy a hadat nem tudta legyőzni, még fogságba is esett. Meztelenül, egy teve hátára kötözve vitték Aleppóba… Nos, ennyi, fiam! Természetesen csak összefoglalót adtam, de a lényeget most már tudod. Ilyen ez a Renaud, akit most visszaadnak nekünk!

– Mit fog csinálni vele?

– Szavamra, nem tudom, hisz ő most már egy senki. Constance fia, III. Bohemund uralkodik Antiochiában, és még véletlenül sem akarja befogadni. Az emberünknek csak a kardja maradt… ha egyáltalán még tudja forgatni – sóhajtotta Guillaume de Tyr.

– Ezért szeretném annyira tudni, ki fizette ki a hatalmas váltságdíjat, hogy kiszabadulhasson. Nyugodtan hagyhatták volna a börtönben meghalni, hisz sejtelmem sincs, miféle jót hozhatna a királyságnak.

– Ki tudja – szólalt meg Balduin meleg hangja, aki úgy burkolózott fürdőlepedőjébe, mintha római tógát használna, visszajött, anélkül, hogy a két beszélgető észrevette volna, és meghallgatta az elbeszélés végét. – Az unokatestvérem, Tripoliszi Rajmond sokat változott, és főleg sokat tanult a rabsága alatt, kezdve az arab nyelvvel és néhány tudománnyal, melyet az iszlám fiai hirdetnek, valamint a költészettel. Ki tudja, nem így történt-e Châtillonnal is?

– Abban sem vagyok biztos, hogy Renaud tud olvasni – nevette el magát Guillaume. – Számolni, azt tud, de nagyjából ez minden. Leginkább a háborúhoz ért.

Mi pedig békében élünk… Miről óhajt beszélni velem, felség?

– Ugyanarról, amiről már néhány hónappal ezelőtt is beszélgettünk: az utódlásomról.

– Jaj, ne! – tiltakozott Thibaut. – Még nagyon korai…

– Hallgass! Nem tudod, mit beszélsz – sóhajtotta Balduin, és ismét végigsimított a kis dudoron a szemöldöke között. – Éppen ellenkezőleg, minden eddiginél jobban kell gondolnom rá. Kapott híreket Itáliából, nagyuram?

– Igen, felség, és azt hiszem, erről az oldalról elégedett lehet. Az ifjú Montferrat márki örömmel fogadta az ön tapogatózását a húgával, Sybillával kötendő házasság ügyében… Október elejére várhatjuk az érkezését.

Balduin megkönnyebbült sóhajjal lerogyott a székre, melyről Thibaut felállt:

– Istennek legyen hála a kegyért, melyben részesíti földünket! Guillaume de Montferratban megvan egy jó és igazságos király minden erénye. Fiatal, de máris mindenki elismeri a bátorságát, ahogyan a bölcsességét és a magasságát is: Hosszú Kard Guillaume-nak nevezik…

– A rokonsága sem érdektelen – fokozta tovább a kancellár. – A nagyapja VI. Kövér Lajos francia király nagybátyja volt, az édesanyja pedig a német császár testvére. Tehát unokatestvére a két nagy ország jelenlegi uralkodóinak: VII. Lajos francia királynak és Rőtszakállú Frigyes császárnak. Őszintén úgy hiszem, nála jobbat nem találhatunk –

állapította meg elégedetten.

– Egy idegent? – jegyezte meg meglepetten Thibaut. – Mit szólnak majd a bárók?

Nem egyet ismerek közülük, aki szívesen feleségül venné a hercegnőt!

– Ezt én is tudom – szakította félbe Balduin –, de semmit sem szólhatnak.

Montferrat királyi és császári vérből való, ahogy épp most mondtuk. Egy hercegnőnek herceg kell!

– Bizonyára, de vajon a nővére elfogadja?

– Ha hihetünk a beszámolóknak – vette át a szót az érsek –, a kérőben megvan minden, hogy elnyerje a tetszését. Az újdonság varázsán túl, mely kétségkívül az ő

javára szól, vonzó és kedves fiatalember, kellemes társaság, aki szereti a nagy lakomákat…

A király vidáman felnevetett:

– Tehát ez az igazi oka, hogy annyira tetszik önnek, nagyuram! Ebben meg fogják érteni egymást…

– Ó, nem szabad lebecsülnie! Az asztal, feltéve, ha az ember nem csak tömi magát, remek találkozóhely – felelte kedélyesen Guillaume. – A herceg könnyen szerez majd barátokat…

– Leginkább azt remélem, hogy az engedelmességet sikerül megszereznie. A királyságnak erős kézre lesz szüksége, amikor…

Bár nem fejezte be a mondatot, a két férfinek, akik hallgatták, nem esett nehezére követni a gondolatmenetét. Guillaume de Tyr odalépett hozzá, és csitítóan a vállára tette a kezét:

– Felség… gyermekem – suttogta, meg sem próbálva elfojtani gyengédségét és együttérzését. – Talán még messze vagyunk attól, és semmi sem sürget. A szinte csodatévő kenőcs, melynek receptjét Maimonidesz Mózes írta, és melyet most Joad ben Ezra készít, máris megmutatta az erejét. Évek óta kordában tartja a betegséget…

– De már nem sok maradt belőle – szólalt meg Marietta, aki a fürdőhelyiség ajtajában állva hallgatta a szavaikat.

Guillaume de Tyr felé fordult:

– Nyugodj meg! A karavánnak, melyet hónapokkal ezelőtt elindítottam a nagy tavak vidékére, hamarosan meg kell érkeznie. Ha minden úgy történik, ahogy remélem, Guillaume de Montferrat nem a közeljövőben uralkodik majd Jeruzsálemen, és bőven lesz időnk nagy tettekre…

– Felejtsük is el a sötét gondolatokat, és egyszerűen csak örüljünk az érkezésének!

– kiáltott fel Balduin ismét mosolyogva. – Châtillon és Jocelin nagybátyám mikor érkezik?

– Ő… talán egy hét múlva…

Három nappal később már ott is voltak.

* * *

Kék sólymával az öklén a király vadászatról tért vissza, melyen egyedül Thibaut és egy solymászinas társaságában vett részt. Kedvelte ezeket a vadászatokat a reggel hűvösében, amikor a nap nem sújtotta még a földet égető sugaraival. Ez volt a nap egyetlen időszaka, amikor sikerült megfeledkeznie az uralkodás gondjairól és a testében hordozott halálos ítéletről. Csak a kristálytiszta ég, az olajfák szürkés felhői alatt sárguló táj körvonalai, egy pálmafa kibomló koronája vagy a fekete ciprusok szigorú egyenessége létezett. Csak a szél illata létezett, mely mindig más volt, attól függően, hogy a tenger vagy a sivatag homokja felől fújt. Csak a vágta részegsége létezett, Szultán erőteljes testének melege a combján, a vadászsólyom röpte, mely sötét ékkőként csapott le az áldozatára, mielőtt visszatért volna, hogy karmaival megtelepedjen a vastag bőrkesztyűs öklön. Értékes pillanatok voltak ezek, a béke pillanatai, melyeket Balduin nem szeretett megosztani az udvartartásával, akik untatták, és akiknek ismerte intrikáit. A visszafelé vezető út vetett véget ezeknek a pillanatoknak, melyet a fiatal király gyakran megszakított: megállt néhány percre imádkozni ebben vagy abban a kolostorban, és nagylelkű alamizsnát osztott a koldusoknak, akik ellepték Jeruzsálem kapuit. Egy így elkezdett nap – beleszámítva a hajnali misehallgatást is! – mindig jobbnak tűnt fel előtte, mint a többi. Ezután újult erővel szentelte magát a kormányzás feladatainak, melyeket mindig teljesített, annak ellenére, hogy néha váratlan fáradtságrohamok törtek rá.

Aznap reggel, ahogy elérték a citadella díszudvarát, a vadászok azonnal felmérték, hogy valami rendkívüli történik: előkelő urak, hölgyek, katonák, inasok, cselédlányok, sőt közemberek sokasága vett körül tisztelettudó távolból két férfit, akik a kút mellett álltak, melyből az egyikük éppen ivott. Meglehetősen ijesztő volt a külsejük illendő

ruházatuk és a lovaik ellenére, melyeket a lovászok már elvezettek az istállók felé.

Különösen az egyiküké: óriás volt, akinek monumentális vállán, bikanyakán oroszlánfej ült, kócos, őszülő hajjal, súlyos szemhéjjal, mely félig eltakarta a ragadozó, kemény szempárt, mely úgy csillogott, akár a réz a napsütésben. Kissé görnyedten állt, amitől valamivel kisebbnek látszott, mint valójában volt. Ennek ellenére is eltörpült mellette a társa, pedig maga is magas termetű volt. A sovány, széles vállú, szőke férfi bizonyosan sokkal fiatalabb volt a társánál, amennyire dús szőrzetük alatt megítélhették. Nagyon szép kék szeme volt, mely azonnal felébresztett egy emléket Thibaut-ban: pontosan ugyanilyen szeme volt a nagynénjének, azzal a különbséggel, hogy Agnès tekintetének szinte szemérmetlen magabiztosságából semmi sem volt fivére ferde pillantásában –

hiszen a férfi csakis a testvére lehetett. Ő ivott éppen. A másik a tömeghez szólt mennydörgő, kemény és fenyegető hangján, megszokott módján, hiszen az óriás sosem beszélt másképp: – Mit bámulnak, csikófattyú46 banda!? Nem kísértetek vagyunk, hanem jó és bátor lovagok, és bármikor kiütünk titeket a nyeregből akár lándzsával, akár karddal, akár bárddal – én legalábbis! –, annak ellenére, hogy tizenhat évet töltöttem egy utálatos börtönben anélkül, hogy bármelyikőtök megpróbált volna kiszabadítani! Engem! Engem, Renaud de Châtillont, Antiochia hercegét!

– Maga most már egy senki, Renaud úr! – szólalt meg egy békés hang az udvar fölött körbefutó oszlopos galériáról. – Constance hercegnő, akinek révén herceg lett, tizenhárom hosszú éve megtért a Teremtőjéhez, III. Bohemund pedig, a mostani uralkodó nem az ön véréből való. Ráadásul nem is kedveli magát!

Châtillon lángba borult tekintettel meredt a szemtelenre:

– Ki vagy te, hogy sértegetni mersz, és nem félsz, hogy megöllek? Igaz, elég távol maradtál. Gyere le, és mondd a szemembe!

– Szívesen lejövök. De tudja meg, hogy a nevem – Guillaume, Tyr érseke vagyok Isten kegyelméből, és ennek a királyságnak a kancellárja IV. Balduin királyunk kegyelméből.

– Szép kis párost alkottok ti ketten! – nevetett fel keményen a lovag, miközben Guillaume nyugodtan megindult a külső lépcső felé. – Úgy nézel ki, mint egy hájas szerzetes, és azt hallottam… hogy a király meg leprás! – fejezte be a földre köpve.

Ebben a pillanatban a tömeg szétnyílt a vadászok előtt, akiket a rotunda trombitásai az udvari eseményekbe belemerülve nem vettek észre, így nem is jelenthettek be. Figyelmetlenségüket orvosolandó most teli tüdőből fújni kezdték, de Balduin mindent hallott.

Szultán táncos léptét emelkedettebbre fogva közelebb ment a dühöngőhöz, és felülről végigmérte, kihasználva a ló magassága biztosította előnyt. Tehát ez az a Renaud de Châtillon, a félelem és könyörület nélküli lovag, a szinte elfeledett aleppói 46 Csikónak nevezték a keresztes lovagok Palesztinában született fiait.

fogoly? Sokkal inkább megveszekedett vadállatra hasonlított, mint legendás lovagra, de mi másra számíthattak azután, hogy hosszú éveket töltött rabságban olyan emberek között, akiknek semmi okuk nem volt rá, hogy megkönnyítsék a sorsát. Már az is csodaszámba ment, hogy ennyi fizikai erőt és vitalitást megőrzött!

A király nem szólt: csak nézte Renaud-t, és a csend kezdett nyomasztóvá válni.

Parancsoló szeme átható tisztasága alatt a vadember hirtelen kényelmetlenül érezte magát. Mindenki számára egyértelmű volt, hogy harcol önnön erőszakossága és gőgje ellen. Úgy pislogott, akár egy hirtelen napfényre hívott bagoly, tekergett, mint a horgász horgára tűzött giliszta. És a király még mindig nem szólt. A tömeg visszafojtotta a lélegzetét…

Végül egy tompa, színtelen morgással Renaud engedett. Bizonyára megértette, hogy mást nem tehet, hiszen az érseknek igaza volt, ő már egy senki. Hirtelen térdre ereszkedett és lehajtotta a fejét, jobban legyőzte ez a kék szempár, mint a törökök ereje. Balduin előrehajolt a nyergében és felé nyújtotta kesztyűs kezét.

– Isten hozta, Renaud de Châtillon! – mondta egyszerűen, és szokatlanul kemény hangja bársonyos egységben csengett.

A visszatérő felemelte a fejét, meglátta a felé nyújtott kezet, megfogta, és alig észrevehető habozás után megcsókolta a hímzett bőrkesztyűt. Balduin ekkor némi gúnnyal elmosolyodott:

– Emelkedjen fel! Ki állítja, hogy ön senki? Nem maradt meg talán a lovagsága?

Ennél szebb címet nem találhat.

– Felséges király, herceg voltam! – mondta Renaud, és egy világra elég keserűség csengett a két szóban.

– Ismét az lehet talán. Nem maradt meg a kardja? A leghősiesebb kard, ha hihetek az önről szóló beszámolóknak. Nincs hiány feladatban. Sem visszafoglalandó szép földekben…

Ezzel a király leszállt a nyergéből, miközben az anyja lépett elő a palotájából a hölgyei kíséretében, akiknek sokszínű selyemruhái, muszlinfátylai és ékszerei virágba borították az udvart. Agnès – legalábbis látszatra – mélyen meghatódva odasietett a másik visszatérőhöz, aki szinte a semmibe olvadt hatalmas társa mellett, olyannyira, hogy senki oda sem figyelt rá.

Az asszony magához ölelte és többször szájon csókolta47:

– Szépséges fivérem! Isten megadta hát, hogy viszontlássam, pedig hinni sem mertem többé! Felséges fiam – tette hozzá izgatottan megfogva testvére kezét, hogy a királyhoz vezesse –, íme Jocelin nagybátyja, aki visszatért a hitetlenek fogságából!

Fogadja kegyesen, mert nagy öröm a visszatérése!

– Felesleges mondania, édesanyám. Szép nagybátyám – felelte Balduin ellenállhatatlan mosolyával –, isten hozta a palotában. Mostantól ez az otthona.

Nagyon kicsi voltam, amikor elhagyott minket, de nem felejtettem el…

Ezzel felé nyújtotta két kezét, Courtenay pedig meghajolva megfogta. Szeretetteljes 47 Akkoriban ez teljesen természetesnek számított

udvariasság volt ez a gesztus, de egyben lehetőség is, hogy elkerüljék az ölelést és megtartsák a fizikai távolságot.

– Szeretném megcsókolni, de soha senkit nem csókolok meg – tette hozzá a király.

– Majd az édesanyám megteszi helyettem.

– Igen, igen! – kiáltotta Agnès. – És megünnepeljük ezt a nagy napot, ahogy illik, amint a két utazónk megszabadult az út porától és rangjához méltó ruhát öltött.

– Tegye, anyám, tegye!

Miközben a hölgyek, akik úgy csiviteltek, akár egy felbolydult madárház, elvezették a két férfit a palota fürdője felé, ahol a hagyomány szerint megmossák, megfésülik és beillatosítják, majd felékesítik őket, Guillaume de Tyr odalépett a királyhoz, aki elgondolkozva figyelte a távozásukat.

– Gondolt már rá, felség, mit csinál a mérgezett ajándékkal, melyet Aleppó atabégjétől kapott? Ezek a férfiak nem sokat érnek. Châtillon egyetlen értéke az őrült bravúrossága és a hatás, melyet a katonáira tud gyakorolni, de szép nagybátyjáról még ez sem mondható el. Gyáva, és a javak tekintetében sem előnyösebb a helyzete, mint a társáé. Megőrizte Edessza és Turbessel grófi címét, de az apja és ő már régen elvesztették magukat a grófságokat. Egy üres cím nem sokat ér.

– Talán kap egy posztot az udvarban? Ami Renaud-t illeti, mivel hozzá kizárólag a fegyverek illenek, miért ne bíznánk rá Jeruzsálem védelmét?

– Lehet, hogy kissé soványnak találnák a javaslatát, felség. Mindketten mindig is nagyon mohók voltak, és a fogság biztosan csak rontott ezen.

– Kénytelenek lesznek beérni ennyivel! – kiáltott fel a király egy legyintéssel.

– Nem áll hatalmamban földeket adni nekik. Honnan vennék? Fosszak meg a javaitól két bárót, csak hogy kielégítsem őket, és teremtsek háborút a királyságban, amikor Szaladin végre nyugton van? Nem őrültem meg!

– Szent igaz! – zárta le a püspök egy mosollyal. – Örömmel tapasztalom ismét a bölcsességét. Egyébként a pompás élet, a nagy lakomák, a borok, a selymek, bársonyok és a nők néhány nap haladékot adnak nekünk. Nyugodtan belemerülhetnek a tivornyázásba…

Miközben a király az ünnep előkészületei keltette lármában Thibaut-val végre visszavonult a lakosztályába, hirtelen fegyvernökéhez fordult:

– Az apád érkezett meg. Miért nem léptél előre az imént, hogy üdvözöld? Igaz, én is egyesíthettelek volna titeket.

– Nagyon köszönöm, hogy nem tette, felség… Az érkezésének híre nem ébresztett örömöt bennem, és bármikor találkozunk, az túl korai lesz számomra.

– Pedig az apád.

– Ki vágyott valaha is arra, hogy egy gyáva fia legyen? Hisz annak mondják…

II. fejezet

Amit egy asszony akar…

Apja, az ékszerész Toros házában Ariane-t pestises-ként kezelték.

Ahogy visszatértek a citadellához közeli örmény kerületbe – mely a város délnyugati részén terült el a fal mentén –, Toros lerázta magáról a döbbent bambaságot, mely akkor uralkodott el rajta, amikor a lánya megcsókolta a királyt.

Hirtelen kitört belőle a düh, és a hozzá hasonló kövér és higgadt emberektől meglepő

erővel és gyorsasággal a lányára vetette magát. Megragadta vaskos hajfonatát, és szabályosan vonszolta hazáig, nem törődve sem Ariane fájdalmas kiáltásaival, sem a járókelők különféle megjegyzéseivel, akik különben sem avatkoztak volna közbe, hiszen Toros gazdag és köztiszteletben álló férfi volt. A háza talán nem volt sokkal nagyobb a szomszédaiéhoz képest, de erősebb volt a védelme. Szilárd vasoszlopokból épült rács nyílt egy sötét folyosóra, melynek végét díszes vasveretekkel megerősített cédrusajtó zárta le. Mögötte nyílt az alacsony árkádos belső udvar. Közepén tengerkék fajanszmedencében vékony ezüst vízsugár csobogott. Virágba borult babérrózsák vették körül, oldalt pedig L alakban húzódott az épület, melynek egyik szárnyában a műhely, másikban a lakrészek kaptak helyet. Hűvös, kellemes látványt nyújtó volt a környezet, a bűnösnek azonban nem sok ideje maradt a szemlélődésre. Toros kíméletlenül félrelökött egy öreg, csúnya arcú, lapos főkötős cselédet, aki ahogy megbillent, elejtette sült hagymás tálját. Átvonszolta a lányát a konyhán és egy kamrán át a pince lejáratáig, ahová letaszigálta:

– Kapsz szalmát és ennivalót – üvöltötte magánkívül –, de addig itt maradsz, amíg ki nem derül, hogy elkaptad-e az átkozott kórságot. Ha megfertőzött, elmegyek a Szent Lázár-szerzetesekhez, hogy vigyenek el a lepratelepre, ahová bezárnak, míg csak élsz!

– És… ha nem kaptam el? – nyögte a meggyötört, félig elkábult lány.

– Azt… azt nem tudom! Végig kell gondolnom… Lehet, hogy akkor is elmegyek hozzájuk… elővigyázatosságból! Melyik férfi kérne belőled ekkora botrány után? Sarkis fia, akinek szántalak, biztosan nem! Hacsak nincs távol éppen? Tudom, hogy Akrába készült…

Torosnak nem volt fia, és fájdalommal látta volna, ha eltűnik a horizontról a házasság, mely közelebb hozhatja családját az ékszerész Sarkishoz. Gyorsan kergették egymást a gondolatok a fejében, és azt mondogatta magában, talán nincs veszve minden, ha Ariane nem kapja meg a leprát.

– Akár most rögtön el is vihet a lepratelepre – suttogta a lány elhaló hangon. – Ha nem lehetek a királyé, inkább választom a halált, mint Sarkis fiát.

– A királyé? Szerencsétlen őrült! Akármennyire beteg is, sosem kezdene veled!

Most már szajhának sem vagy jó, és ha nem türtőztetném magam…

Ütésre készen felemelte az öklét, Ariane pedig összegörnyedt és a nyaka közé húzta a fejét, hogy tompítsa a csapás erejét, mely azonban nem érkezett meg. Torosban felülkerekedett az üzleti érzék: úgy gondolta, ha a lánya nem kapta el a leprát, ostobaság lenne elcsúfítani alig kibontakozott szépségét, melyet az idő egyre hangsúlyosabbá tesz majd. Sarkis fián kívül más férfiak is értésére adták már, hogy szívesen az ágyukba fogadnának egy ilyen bájos feleséget. Az örmény ékszerész megvonta a vállát, és felment a pince néhány lépcsőjén, bezárta az ajtót és jól eltette a kulcsot. Gondolkoznia kellett!

Az ajtó előtt ott találta a cselédet, akinek eszébe sem jutott, hogy összeszedje a hagymát. Túlságosan öreg volt már ahhoz, hogy féljen a gazdájától, akit már pelenkás kora óta ismert, és a lányával szembeni bánásmódja felháborította. Azonnal nekitámadt:

– Mit csinált, hogy bántalmazod, és bezárod, mintha megveszett volna?

– Meg is veszett, és azt javaslom, hagyd ott, ahol van, ha nem akarod megérezni a haragom súlyát, mert Ariane durván megsértett és nyilvánosan megalázott.

– Az lehetetlen… vagy akkor elvesztette az eszét. Hacsak nem te vesztetted el? Egy ilyen kedves, ilyen szerény, okos lány! Az erény virága!

– A te erényvirágod a háborúból visszatérő' király lova elé vetette magát. Virágot adott neki… majd az ajkát, egy végeérhetetlen csókban. Egész Jeruzsálem előtt! –

recsegte Toros, miközben az öregasszony szomorúan lehajtotta a fejét.

– Régóta szereti! – sóhajtotta a könnyeit visszafojtva. – Attól a naptól fogva, amikor itt járt az apja, a király kíséretében, aki rubint akart vásárolni fiatal feleségének.

Mindketten hat– vagy hétévesek lehettek, és a lányodat örökre elkápráztatta. Olyan szép volt az a fiú!

– Sokkal kevésbé lesz szép, és nem is sokára! Bármennyire ápolják is, a lepra járja a maga útját. Még nem rejti el az arcát, de a kesztyűjét már nem veszi le. És a lányom, ez a szerencsétlen azt kiáltotta, hogy ha a király leprás, ő is az akar lenni, és neki akarja adni magát! Mindenki hallotta, és látta, ahogy hozzátapad, hogy megcsókolja. Ó, magasságos Isten, embert nem érhet ennél nagyobb szégyen! Nem is beszélve arról, aki eddig el akarta venni, de most már biztosan nem kér belőle!

– Ha Sarkis fiáról beszélsz – csattant fel az öregasszony –, megnyugtathatlak.

Tetvesen, rühesen, vért pisálva, előrehaladott leprával is elvenné, annyira vágyik rá!

– Egy éjszakára talán, hogy kielégítse a vágyát, de nem feleségnek. Sarkis be sem engedné többé a házába. És én még az ő fiukat akartam megtenni örökösömnek!

– De Ariane-nak nem kellett! Irtózik Leontól, Sarkis fiától, és lehet, hogy így akarta lehetetlenné tenni a házasságot, mely csak neked kedvezne. Most mit fogsz tenni?

– Gondolkozom! – mordult fel Toros, aki szemmel láthatólag ebbe az egyetlen ötletbe kapaszkodott.

– Ariane ott marad, ahol van, amíg meg nem bizonyosodom róla, hogy még mindig egészséges. Azután talán egy időre kolostorba megy, amíg elfeledkeznek a tettéről…

– És azután?

– Azután, azután! Mit tudom én? – dörögte az ékszerész. – Mondtam, hogy gondolkozni akarok.

– Jól van, értem. No de mi lesz a kis galambommal, amíg te gondolkozol? Ha a pincében senyved, nem jön rendbe, akár leprás, akár nem. Nem gondolod, hogy jobb helye lenne a szobájában?

– Hogy megfertőzze az egész házat? Levitetek neki egy szalmazsákot, te meg adsz neki enni. És megadsz neki mindent a mosakodáshoz, meg tiszta ruhát. Azokat, melyeket megérintett a leprás, szedd össze egy vasvillával, és dobd a tűzbe.

Megértetted?

– Remek lesz! – morogta Tekla. – Igen, megértettem! Szegény kislány!

– Nem őt kell sajnálni. Hanem engem… az egész házat… vagy az egész kerületet! Ő, ő szerelmes! – zárta le az ügyet Toros mértéktelen indulattal a hangjában.

Gúnyolódni akart, de az igazságra tapintott: Ariane ebben a pillanatban boldog volt a föld alatti lépcső fokán ülve. Karját összefonta a térde körül, lehunyta a szemét, és ajkán mosollyal újraélte magában dicsősége pillanatát: odament a királyhoz, mindenki előtt odakiáltotta neki a szerelmét, és megcsókolta az ajkát, melyet oly édesnek talált. Olyan volt, mintha neki adta volna magát az egész város előtt, és dalolt a szíve, mert oly hatalmas, oly erős volt a szerelme, és oly régóta készen állt arra, hogy a legrosszabbat is elfogadja, hogy a szolgálója lehessen, hogy ápolhassa, hogy vigyázhasson rá, és, miért is ne, vele együtt halhasson meg. Nem volt bolond, sem tudatlan. Tudta, mit jelent a lepra: a saját fülével hallotta, amikor híre jött a borzalmas csapásnak, melynek súlyát Balduin egy életen át viseli majd, de hitt a szerelem erejében. Mert egy napon az övébe fúródott egy kék szempár, és ellenállhatatlan erővel vonzotta magához. Úgy költözött bele ebbe a tekintetbe, mintha kolostorba vonulna, és soha nem hagyta el többé…

Zajosan belépett Tekla, kezében a matraccal – kijelentette a gazdájának, hogy inkább ő gondoskodik a lány berendezkedéséről –, takaróval és párnákkal felszerelkezve, melyek kicsúsztak ujjai közül, és legurultak a lépcsőn, elűzve onnan Ariane-t. A lány felállt, hogy utat engedjen a lavinának, melyet az öreg cseléd sirámai kísértek:

– Az a szívtelen apád úgy határozott, hogy újabb parancsig a pincében fogsz lakni, szemem fénye! – kiáltott fel litániája végén. – De én ragaszkodom hozzá, hogy kényelmes legyen! Lesz világításod, és minden, ami kell! Vetkőzz le!

– Vetkőzzek le? Miért? A legszebb ruhámat vettem fel, és nem piszkoltam össze.

– Az apád nem így gondolja. Azt akarja, hogy egy vasvillával elvigyem és elégessem a ruháidat! Tehát vesd le őket, amíg hozok másikat!

– Ennyire fél? – sóhajtotta Ariane szomorúan. – Leprás lennék egyetlen csóktól?

– Szerintem inkább meg akar büntetni, amiért komoly akadályt gördítettél a házassági tervei útjába.

– Büntessen csak, amennyit akar! Nekem csak az a fontos, hogy Sarkis fia örökre elfordul tőlem! Irtózom a puszta gondolattól is, hogy a bőrömhöz érjen a bőre!

Kecskebakszaga van, és ocsmány kiütései az arcán!

– Mi ez amellett, amit választottál? A lepra, virágom, olyan, mint egy átok: elrohasztja a testet, és a fiatal király, akit oly szépnek látsz, iszonyat tárgya lesz!

– Számomra mindig olyan marad, mint az első napon.

– Borzalmas lesz az arca.

– De a szeme megmarad, és én bele akarok merülni a kék ragyogásba…

– Meg is vakulhat…

– Én nem vakulok meg, és a tekintete mélysége elfeledtet velem minden mást. Ne is próbálj tovább győzködni, Tekla! Szeretem, érted? És az egyetlen vágyam, hogy vele lehessek…

– Az apád nem fogja megengedni! Bezárva akar tartani, amíg be nem bizonyosodik, hogy egészséges vagy. Ha így van, egy időre kolostorba küld, hogy megtisztítsd a lelkedet… azután hozzáad Sarkis fiához!

Ariane, aki most a matracra telepedve ismét álmaiba merült, egy csapásra felpattant:

– Soha! Azt hiszed, azért viselem el az apám rám mérte büntetést, hogy azután egy olyan ágyba taszíthasson, melytől irtózom? Ha ez vár rám, a lehető leghamarabb ki akarok menni innen. Segítened kell!

– Miben? Hogy meggyorsítsam a vesztedet? – sóhajtotta az öregasszony szomorúan. – Ha kijutsz innen, a palotába szaladsz, ahol sosem engednének a fiatal király közelébe. A városban bolyonghatnál, kenyeret koldulva, te, akinek megbecsült és gazdag apja van? Néhány rézgarasért elárulnának, és Toros akkor egészen biztosan a lepratelepre küldene. Ne számíts rám, hogy segítek abban, hogy a vesztedbe rohanj!

– Megleszek a segítséged nélkül is! Teljesítsd csak a gazdád parancsait! – vetette oda keményen Ariane, és hátat fordított.

Tekla felmérte, hogy felesleges tovább próbálkoznia. Sóhajtva elhagyta a pincét, de nem sokkal később visszatért a ruhákkal és egy hármas csőrű olajlámpással, melynek apró lángjai szertefoszlatták az árnyakat, felfedve a szívszorító látványt: a parancsnak engedelmeskedve Ariane levetette a ruháját és az ingét, és meztelenül végigfeküdt a matracon, hogy fejét a kezére fektetve tovább folytassa álmodozását. A lámpás fényében aranyszínben csillogó kamasztest szépsége felkavarta a szolgálót. Különös módon egy pillanatig sem a lepra barna foltjaival képzelte el, hanem kiszolgáltatva Sarkis fia támadásainak a nászéj-szakán. Szinte látta az izgalomtól izzadó, húsos kezet

– a fiú mindig erősen izzadt, amikor Ariane-nal találkozott –, amint végigtapogatja a tökéletes formákat, egy kövér meztelen csiga nyúlós vonalát hagyva maga mögött, és egy pillanatra lehunyta a szemét. Amikor kinyitotta, Ariane még mindig mozdulatlanul feküdt, sőt, úgy tűnt, észre sem veszi a jelenlétét. Odadobta neki a ruhákat:

– Vedd fel, te szemérmetlen! Úgy festesz, mint egy… ügyfélre váró örömlány!

– Te mondtad, hogy vetkőzzek le, én csak engedelmeskedtem!

– Megvárhattad volna, míg visszajövök. Mi lett volna, ha az apád jön le?

– Mit számít az!? A lánya vagyok. Különben is itt van ez a takaró.

Tekla nem felelt. Ariane még túl fiatal, túl ártatlan volt ahhoz, hogy elképzelhette volna, hogy néha egy apa is képes vademberként viselkedni a saját lányával, ha az a lány ilyen izgató képet nyújt. Annál is inkább, mert Tekla jól tudta, mennyire szereti Toros a kislányokat, és különben sem buzgott túl benne az apai érzelem. A lánya kereskedelmi értéket képviselt a szemében, melynek kiteljesedésére ügyelt, míg eladhatja a legtöbbet ígérőnek… Igaz, a borzalmas betegség fenyegetése megvédi Ariane-t, de vajon mennyi ideig?

– Hozok ennivalót – mondta –, holnap pedig megmosdatlak. Ma este az a legfontosabb, hogy jól aludj. Majd… majd később beszélgetünk!

– Minek, ha nem akarsz segíteni?

– Olyan vagyok, mint az apád: gondolkoznom kell, de ne add fel a reményt! Tudod, hogy soha semmit nem tagadtam meg tőled!

Tekla ismét felment a pince lépcsőjén, és elszántan megfogadta, hogy mindent megtesz, hogy megmentse szeme fényét!

Az elkövetkező napokban ráébredt, hogy a vállalkozás veszedelmesebb, mint gondolta, és Ariane megmentése szorult helyzetéből nehezen megoldható probléma. A természettől fogva gyanakvó Toros tudta, mennyire rajong a cseléd a lányáért, bár a gyengédség szó teljességgel ismeretlen volt számára. Tekla csak felügyelet mellett vihette le Ariane-nak, amire annak szüksége volt. Elvették tőle a kulcsot, és megadott időpontokban maga Toros nyitotta ki előtte az ajtót, majd a lépcső tetejéről figyelte minden mozdulatát, bottal a kezében, készen arra, hogy megüsse, ha megszegi a parancsait: annyi volt a feladata, hogy kicserélje a tálcát az ennivalóval, kiöntse a piszkos vizet, és kétnaponta frisset töltsön helyette – az ékszerész ragaszkodott hozzá, hogy a lánya mosakodjon! –, s eközben nem szólhatott hozzá egyetlen szót sem. A munka végeztével Toros visszazárta a pince ajtaját, és a kulcsot az övébe rejtette.

A szerencsétlen asszony, aki azelőtt mindig szembe mert szállni gazdája helytelennek vélt utasításaival, most elkeseredetten engedelmeskedett. Ez alkalommal nem volt más választása, a gazda érvényt szerzett akaratának: vagy vita nélkül engedelmeskedik, vagy bottal kergeti el, és még örülhet, hogy az élete megmarad.

Tekla tehát meghajolt, fölébe kerekedett a gonosz csillogás ereje, melyet azelőtt sosem látott az ékszerész szemében, s mely tökéletesen tükrözte neheztelését, haragját és megalázottságát! Valakinek egy nap meg kell majd fizetnie ezért, és az öreg cseléd attól tartott, Ariane lesz az. Ha megjelennek a lepra első jelei, Toros arra sem veszi a fáradságot, hogy elküldje a hozzá hasonlók közé: egyszerűen megöli és elégeti a testét.

Ha azonban sértetlenül hagyja el a pincét, ráerőszakolja az akaratát. Erre jutott a híres gondolkodásban, melybe, ahogy ő nevezte, „nagy balszerencséje” napján fogott.

Egyetlen dolog vigasztalta valamelyest Teklát: úgy tűnt, a galambocskája nem szenved a fogságtól, sőt mintha észre sem venné. Nem panaszkodott, nem siránkozott, mosolyogva fogadta öreg szolgálóját, majd becsukta a szemét, mintha álmodna.

Valójában folyamatosan a csók pillanatát élte újra, és akkora örömöt és békét merített belőle, hogy mellette nem sokat számított a bezártság.

Amikor nem álmodott – ébren vagy alvás közben –, imádkozott. Maga sem tudta, miért könyörög igazán. Talán azért, hogy megbocsáttassék nyilvános vallomása és az általa keltett botrány, de leginkább mégis azért, hogy megadassák neki, hogy viszontlássa szerelmét, ha pedig ez lehetetlen, engedjék meg neki, hogy apácafátyol alatt fejezze be életét, melynek egyedül a szerelem ad értelmet. Teklát leszámítva Balduin volt az egyetlen a világon, akit szeretett.

A cseléd is sokat imádkozott, de lényegesen kevésbé derűsen. Imái valamiféle őrületet tükröztek, össze-vissza könyörgéseit lázas kapkodás hatotta át. A szerencsétlen azt sem tudta, hova kapjon, kihez imádkozzon, melyik szent segítségét kérje a megoldhatatlannak tűnő helyzetben. Ha Ariane egészségesen hagyja el a pincét, kiszolgáltatják a szörnyű Leonnak, és egészen bizonyosan rövid idő alatt belehal a bánatba, az undorba és talán a rossz bánásmódba, hisz a férfit durvának mondták. Ha pedig kiütközik rajta a lepra, Toros nem hagyja életben. Kegyetlen dilemma, melyben mindenképpen összetörik a szíve. Hacsak…? Az öregasszony mindennap futott a hajnali misére a szomszédos katedrálisba, és térden állva követte végig a szertartást, de többé nem ment az oltár közelébe a benne formálódó szörnyű gondolatok miatt, melyeket nem gyónhatott meg. Hogyan vallhatta volna be, hogy álmatlan éjszakáin azt tervezi, hogy megöli Torost, mielőtt az még tönkretehetné a lányát: és ki oldozná fel, ha beismerné, hogy már hozzá is fogott a terve megvalósításához?! Késő éjszaka elment a zsidó kerületbe, a város északi részére, hogy felkeressen egy bizonyos Rachelt, aki gyógyító és szépítő parfümjeiről és kenőcseiről volt híres, de különös, kevésbé ártatlan folyadékokat is készített. Tekla vagyona felét otthagyta nála: a két arany karkötő

egyikét, melyeket Ariane édesanyja hagyott rá, cserébe egy sötét üveges, szalmába tekert fioláért, melynek tartalmát bármilyen fűszeres vagy fokhagymás ételhez hozzá lehetett keverni, az ékszerész pedig éppen az ilyeneket szerette. Mióta a birtokába került a folyadék, az öregasszony valamivel nyugodtabbnak érezte magát, még ha nem is mehetett gyónni, hiába fájt a szíve…

A megoldás azonban máshonnan érkezett.

Ariane körülbelül három hete álmodozott a pincében, amikor egy este, amikor Toros a műhelyében éppen azokat az igazgyöngyöket és türkizeket tanulmányozta, melyeket aznap vett egy Akabából érkezett karaván kereskedőjétől, kemény döngetés hangzott fel a vasveretes kapun. Majd miközben a férfi ösztönös ijedséggel megmerevedett, újabb dörömbölés hallatszott, ez alkalommal parancsoló szavakkal kísérve:

– Nyisd ki, Toros ékszerész! A király nevében!

A férfi összerezzent, sietve egy bőrtokba csúsztatta, majd egy ládába zárta a köveket, és futott a kapuhoz. Először a keresztrudakat vette le, majd elfordított a kulcsot, és meghajolt a küszöbön megjelenő marcona alak előtt. Ő azonban azonnal félrehúzódott, és utat engedett egy hasonlóan magas alaknak, egy hölgynek, akinek összetett, kifinomult és enyhén részegítő parfümje betöltötte az alacsony termet. A hölgy megjelenése utánozhatatlan volt, és a fátyol ellenére, mely egészen a térdéig eltakarta, Toros máris felismerte, és még mélyebben meghajolt előtte. Az asszony elhaladt mellette és leült egy faragott, piros párnás székre, melyet a látogatóknak tartottak fenn. A tiszt odakint maradt.

Toros elmondta az ilyen magas rangú hölgy társaságában illendő szavakat:

– Ki vagyok én, hogy királyom fenséges édesanyja eljön nyomorúságos házamba, amikor elég lenne üzennie értem, és máris bemutatnék neki mindent, amit csak kíván?

Agnès felemelte a fátylát felfedve szőke haját, melyen arany és zafír karika fogta össze az azúrkék muszlinkendőt:

– Nem hétköznapi ügyről akarok beszélni veled, kereskedő – sóhajtotta a csípőjét körülfogó széles, zománccal, igazgyöngyökkel és zafírokkal díszített öv csatjával játszadozva. – Nem drágakövet vásárolok tőled, amiért jöttem, talán még értékesebb neked, bár nemrégiben sokat veszített az értékből…

Amint üzletről volt szó, Toros visszanyerte magabiztosságát, bár homályosnak találta a bevezetőt. Nyíltan meg is mondta:

– Nem értem… Bocsásson meg. Az „anyakirályné” elmosolyodott:

– Pedig nagyon egyszerű: a lányodat akarom!

– A… lányomat?

Torosnak vastag bőre volt, és szinte minden érzelem hiányzott belőle, ha pénzről volt szó. Ez a nő azonban meg akarta „venni” Ariane-t, és a minden igazi örményben ott szunnyadó büszkeség felébredése elsöpörte az üzleti érzéket:

– A király alattvalói vagyunk, felség, de nem jószágok vagy rabszolgák, és a lányom nem eladó!

Agnès lassan elmosolyodott, de a szeme kemény maradt:

– Nem akadályozlak meg, hogy nekem ajándékozd.

– Ajándékozzam? De miért?

– Ugyan, ne játszd az értetlent! Gondolom, nem felejtetted el a hadsereg visszatérését. A lányod a király nyakába ugrott, és hosszan szájon csókolta, miután kijelentette, hogy az övé akar lenni. Tehát érte jöttem. Pontosan azért, hogy neki adjam!

Hideg veríték csurgott végig Toros hátán, miközben a halvány remény, hogy egy nap Leon feleségül veszi Ariane-t, kezdett végleg szertefoszlani. Elgyengült a lába, és térdre rogyott, bár nem igazán remélte, hogy sikerül megindítania ezt a kérlelhetetlen asszonyt. A teste magától cselekedett, miközben az esze kétségbeesetten kutatott kitérő után. Csak szerencsétlen dadogásra futotta:

– Az… az lehetetlen.

– Miért?

– Felséges királyunk… ööö…

– Leprás? A lányod tudta ezt, amikor megcsókolta, és azt kiáltotta, hogy ő is az akar lenni iránta való szerelmében. Úgy gondoltam, ő az egyetlen esélye a fiamnak, hogy megismerje a test örömeit. Ezért akarom a lányod, hogy neki adjam. Legalább ezt kapja meg az életben! – tette hozzá hangjában olyan bánattal, melyre képtelennek gondolták volna… Nem az az asszony volt azonban, aki kiadja magát egy kereskedő

előtt, úgyhogy sietve háromszor köhintett, hogy visszanyerje keménységét. – Az imént nem azért beszéltem pénzről, hogy megvásároljam, hanem hogy te megszerezhesd magadnak a legszebb szegény fiatal lányt, akit csak találsz. Azután csak teherbe kell ejtened, és megajándékoz egy lánnyal… vagy ami még jobb, egy fiúval! Az örökössel, akire annyira vágysz! Most pedig hozd ide a szerelmes lányt, akit nem riaszt vissza a lepra! Látni akarom!

Ez parancs volt, s Toros annak is értelmezte. Nehézkesen felállt, lehajtott fejjel sandított Agnèsra, majd meghajolt:

– Ha felséged kegyeskedik várni egy keveset, máris…

– Ne vesztegesd arra az időt, hogy kicsinosítod! – utasította Agnès. – Olyannak akarom látni, amilyen, frissen ébredve!

Egy perccel később a mezítlábas, mindössze egy inget viselő Ariane-t, aki még alig nyitotta ki a szemét, annyira sietve hozták elő a fogságából, bekísérte az apja, akibe az imént felvázolt perspektíva lassan új erőt öntött. Hirtelen fiatalnak és nemzésre késznek érezte magát. Egy bizonyos fiatal lány, egy Sion-kapui szegény takács lányának a képe rajzolódott ki hirtelen emlékeiből.

– Íme Ariane, a lányom, felség!

– Látom. Most menj ki! Egyedül akarok lenni vele! Toros tiltakozásra nyitotta a száját, de azonnal be is csukta. Az asszonnyal szemben minden vita időpocsékolás volt… Lábujjhegyen kiment, miközben a most már éber Ariane csodálattal teli meglepetéssel nézte a szép és pompásan öltözött hölgyet, akiről pontosan tudta, kicsoda. Félénken térdet hajtott, mosolyra fakasztva Ágnest:

– Tudod, ki vagyok?

A lány felindultságában szólni sem tudott, mindössze bólintott és lesütötte a szemét.

– Jól van. Miattad vagyok itt, mert meg akartalak ismerni. Emelkedj fel és nézz rám. Te vagy az, aki szerelmes a fiamba, a királyba? Ne pirulj! Nem szégyen, hisz a szerelemnél nincs szebb a világon.

Ariane élénken felvetette a fejét, és merészen Agnès szemébe nézett:

– Nem szégyenkezem, és nem tagadom meg egyetlen szavamat sem, melyet hozzá intéztem, mert képtelen voltam tovább hallgatni. Oly nagy bennem a szerelem, felség, hogy ki kellett kiáltanom, különben megfojt. Ó, tudatában vagyok merészségemnek és méltatlanságomnak, hisz ő nagy király, én pedig senki sem vagyok. De arról álmodom, hogy szolgálhatom.

– Olyannyira, hogy a tested is neki adnád?

– Övé a lelkem. A test semmi…

– Semmi? Minden gyönyör forrása, a legintenzívebb örömé és a legrosszabb fájdalmaké? Nem félsz a leprától?

– Az övétől nem. Ő megkapta a felszentelés olaját. Aznap Isten a vállára tette a kezét…

– És csodát remélsz? Erről van szó? El sem tudod képzelni, hogy ez a szép fiatalember undorítóvá válhat?

– Számomra sosem lesz az.

Balduin anyja ruganyos mozdulattal felállt a székéről, és odalépett a lányhoz.

Felemelte az állát, hogy a szeméből olvashassa ki az igazságot. Hitetlenkedve, bár homályos csodálattal fogadta az iménti szavakat. Megzavarta, hogy ez a lány pusztán a szerelem varázslatának bűvöletében elfogadja az elfogadhatatlant, miközben ő mindig testük ereje és szépsége alapján választotta szeretőit…

Kétség járta át. Az örmény lány arca tagadhatatlanul szép és finom volt, mint egy virág, de talán a teste többi része kevésbé tökéletes. Élénk mozdulattal kioldotta a masnit, mely az inget tartotta a karcsú nyak körül, és mikor a vászon a lány lábaihoz hullott, hátrébb lépett, hogy jobban szemügyre vehesse, így lemeztelenítve Ariane fülig pirult, és azonnal összefonta a karját a melle előtt, miközben lesütötte a szemét, Agnès azonban kényszerítette, hogy tárja szét. Azután elvette a lámpást az asztalról és felemelte, hogy semmi ne maradjon árnyékban, majd lassan körbejárta a törékeny szobrot, melynek elefántcsont bőre megremegett.

– Gyönyörre születtél, kicsikém! – jelentette ki végül, hangjában enyhe nosztalgikus irigységgel.

Tizennégy évesen neki is ilyen tökéletes, hibátlan volt a teste, amikor először adta oda magát. Az állandó ápolás ellenére az idő és a túlzott élvezetek elnehezítették, bár így is kevés férfi tudott ellenállni érzéki vonzásának. A régi időknek mégis megvolt a maguk bája… Vizsgálódásával elégedetten újra megállt Ariane előtt.

– Szűz vagy, remélem? –

– Ó!

A szinte fájdalmas kiáltás egész szóáradattal felért. Agnès ismét gyűrűkkel teli ujjai közé fogta a lány arcát, és könnyű csókot lehelt a remegő ajkakra.

– Ha a fiam csak egyetlen virágot szakíthat le, azt akarom, te légy az! Vedd fel az inged, és menj, öltözz fel. Magammal viszlek.

– Magával visz? – suttogta Ariane felragyogó arccal.

– Természetesen. Mostantól a palotában fogsz élni. Siess, és szólj az apádnak, hogy várom…

Negyedórával később Ariane szemében ezernyi csillag fényével elhagyta Toros házát, hogy szerelméhez költözzön. Egyedül az öreg Teklát sajnálta, aki a ház küszöbén térdelve imádkozott, ingadozva az öröm, hogy boldognak látja szeme fényét, és az iszonyat között, melyet az elkerülhetetlenül tragikus sors jelentett. Toros megvigasztalódott az arannyal teli erszénnyel, melyet az „anyakirályné” megvetően otthagyott az asztalon…

Ha azonban Ariane azt hitte, már másnap reggel Balduinhoz vezetik, csalódnia kellett. A fellegvári palotába érve Agnès, aki az út alatt arról beszélgetett vele, mennyit tanult és mihez ért, rábízta arra az asszonyra, aki a „háza” felett őrködött, és aki azóta állt mellette, hogy a Courtenay-k Antiochiába menekültek. Josefa Damianos, a X.

században Oronte felett uralkodó bizánci herceg távoli leszármazottja mostanra túlérett, arrogáns és aszott asszony lett, aki mindenkivel éreztette előkelő származását, és teljes, ám tisztánlátó odaadással szolgálta Ágnest, akinek rossz szelleme volt. Ő

uralkodott a kevés udvarhölgyön, akiket szüleik pénztelensége vagy gyakorlati érzéke arra kényszerített, hogy egy olyan rossz hírű, de nagy hatalmú hercegnő körét alkossák, mint Agnès. Egy gazdag kereskedő lánya is bebocsátást nyerhetett, hisz a származás nem volt elsődleges.

– Újabb utasításig a lakosztályaimban fog élni – jelentette ki az „anyakirályné”. –

Először is keress neki egy sarkot, ahol alhat…

– Mihez ért?

– Tud hímezni, és tudod, milyen ügyesek ebben az örmények. Tud olvasni és lanton játszani is. Látod, el tudjuk foglalni addig is…

Agnès Josefa füléhez hajolt és súgott néhány szót. Az asszony összerezzent:

– És… hajlandó rá?

– Még jobb: ez a leghőbb vágya. De inkább várok egy keveset, mielőtt odaküldeném.

– Azt várja, hogy a fia meggyógyul? – mosolyodott el megvetően Josefa.

– Ne légy ostoba! Mindössze úgy gondolom, Sybilla esküvője lesz a megfelelő

alkalom.

Így történt, hogy Ariane, akár akarta, akár nem, beilleszkedett a fiatal lányok csapatába, akiknek többsége meglehetősen csúnya volt, hiszen leginkább arra szolgáltak, hogy kiemeljék a király anyjának ragyogását. Bizalmatlanul, szinte ijedten fogadták, annak ellenére, hogy a jól öltözött, zenélni tudó, mosolygós örmény lány érkezése nem megvetendő szórakozást hozott a kisasszonyoknak, akiket úrnőjük előszeretettel hanyagolt: csak a hivatalos alkalmakkor jelenhettek meg mellette, alig osztoztak nappali életében – Agnès néha egész nap ágyban maradt –, s még kevésbé az éjszakái életében, melyeket számukra túlságosan pikáns élvezeteknek szentelt.

Csakhogy merész tettének híre megelőzte Ariane-t: ő volt az, aki megcsókolta a leprás királyt. Bár néhányan titokban szerelmesek voltak Balduinba, a betegségtől való félelem felülkerekedett bennük. Így a palotába költözése és az ifjú Montferrat márki érkezése között eltelt napokat Ariane elszigeteltségben töltötte, de nem bánta. Amikor éppen nem arannyal és apró gyöngyökkel hímzett egy türkizkék szatén felsőrészt Sybillának, szabadon szaladtak ujjai a lant húrjain, miközben félhangosan az örmény költő, Davis Szaszun verseit énekelte, aki a rózsák szépségét és a jázmin illatát ünnepelte. Enyhe kárörömmel figyelte, hogy a szoba másik végében a kisasszonyok csendben maradnak és hegyezik a fülüket, hogy hallják, sőt, néhányan közelebb is merészkednek.

Alapvető önzése ellenére Agnès közben akart járni az érdekében, de Ariane alázatosan megkérte, hogy ne tegye. Ha valóban arra szánják, hogy a király közvetlen közelében éljen, az udvar többi része előbb vagy utóbb úgyis elhúzódik tőle. Agnès megértette, és nem makacskodott. Felkavarta a nyugodt elszántság, és a benne lakozó anya – hisz szerette a fiát! – örült a boldogság esélyének, melyet a sors útjukba sodort.

Ezekben a napokban Ariane gyakran látta Balduint, amikor kora reggel, miután misét hallgatott a fellegvár kápolnájában, vágtára indult a dombok közé, öklén a sólymával, egyedül Thibaut kíséretében. Közelebbről azonban csak egyszer találkoztak.

Uralkodói kötelezettségein kívül Balduin amennyire csak lehet, saját akaratából elszigeteltségben élt. Amikor éppen nem a tanácson elnökölt vagy audienciát tartott, egyáltalán nem kapcsolódott be a palota mindennapi életébe, mindössze távolságtartón és röviden felbukkant néha, még kevésbé vett részt a szórakozásban, kivéve, ha lovagi tornára került sor. Legtöbb étkezését egyedül fogyasztotta el, Thibaut és Marietta felszolgálásában, aki gondos figyelemmel vette körül, és előre megkóstolt minden felszolgált ételt és italt. Három ember azonban bármikor bemehetett hozzá, amikor csak akart: Guillaume de Tyr kancellár – naponta kétszer-háromszor is megjelent! –, a pátriárka, Amaury de Nesle, és a főparancsnok Onfroi de Toron. Mind idős, tapasztalt és bölcs emberek voltak. A fiatal király rájuk támaszkodott, tudva, hogy tőlük sosem kap kétséges tanácsot, őszintén szeretik, és nem törődnek a fertőzés veszélyével, melytől ősz fejjel felesleges tartaniuk. Tökéletes elkötelezettséggel viseltettek a fiatalember iránt, akit a balszerencse és a születés joga egyaránt megkoronázott. Csodálták a bátorságát, a beletörődését Isten akaratába, és körülvették, mint egy védő fal, melyen megtörtek a bárók intrikái, akik többet törődtek saját hatalmukkal, mint a királyság javával.

Eközben Jeruzsálem Sybilla hercegnő esküvőjére készülődött. Tudták, hogy Guillaume de Montferrat, a vőlegény Cipruson tart pihenőt, és a tetőfokára hágott az izgalom a város műhelyeiben és üzleteiben, a raktárakban, ahová a karavánok érkeztek, a gazdag és a szegény házakban, sőt még az ispotályosok irányítása alatt álló közfürdőkben is, ahol igyekeztek a legfinomabb olajokat és szappanokat beszerezni, melyekről megesküdtek, hogy Marseille-ből, Savone-ból vagy Velencéből származnak.

Mindenki megpróbált előtérbe kerülni, és a palotában, különösen a hölgyek lakosztályaiban, hatalmas volt az izgalom: egy ilyen szép menyasszonyhoz a díszítésnek és a környezetnek is a lehető” legcsodálatosabbnak kell lennie. Selyem, muszlin, szatén, bársony és brokát suhogásában éltek. Új díszekkel, gazdagabb hímzésekkel próbálkoztak. A drágakőcsiszolók és az ékszerészek – a kettő gyakran egybeesett, ahogyan Torosnál is – arany és drágakő koronákat, öveket, láncokat, kapcsokat, karkötőket, gyűrűket és fülbevalókat készítettek. A csodák virágzása mesés tavaszt hozott a Szent Városra az ősz közepén, hisz az ifjú hölgy, akit most férjhez adnak, Jeruzsálem királynője lesz, ha az Úr magához szólítja szerencsétlen öccsét – ezt mindenki tudta.

Egyik este, amikor a gyors vacsora után a kisasszonyok összegyűltek Sybilla körül, hogy rápróbáljanak egy ezüstszálaktól csillogó kék selyemruhát, az ajtónálló hangja a termen végigzengve jelentette:

– A király!

Csend lett. Ariane, aki a lenyugvó nap utolsó sugarait kihasználva egy ablakban hímzett, leejtette munkáját, és hirtelen remegő térdekkel felállt. Nem messze volt az ajtótól, és a király mellette halad majd el!

Amikor azonban Balduin belépett, nyomában Thibaut-val, aki egy ládikát hozott, csak a körvonalait látta a ragyogó ég háttere előtt; egy térdet hajtó árnyat. Ariane azonban nem hajtotta le a fejét: látni akarta a büszke arcélt a szinte szerzetesi ruha felett, melyet Balduin a leggyakrabban viselt, amikor nem a páncélt vagy a királyi palástot öltötte fel: egyszerű fehér csuhát, melyet a csípőjénél a kardot tartó öv fogott össze. Ariane észrevette, hogy az orra tövében kis dudor képződött, és tudta, mit jelent ez, de csak még erősebb lett a szerelme, mert a szívében megérezte, mennyit szenvedhet a király.

Thibaut felismerte a lányt, meglepetten felvonta a szemöldökét, de nem szólt.

Balduin Sybillához lépett.

– Ön oly gyönyörű, nővérem! Jól fog állni önnek a boldogság, mert remélem, megtalálja a boldogságot ebben a házasságban. Azt is remélem, ez tetszeni fog.

Intésére Thibaut fél térdre ereszkedett Sybilla előtt, és felé nyújtotta a ládikát. A lány kinyitotta, és egy elragadó koronát talált benne, mely Toros munkája volt: széles karika finom aranyból, smaragd és igazgyöngy levelekkel és virágokkal díszítve.

– Ó, milyen gyönyörű! – kiáltott fel elragadtatva. – Felség, ön mindig oly nagylelkű!

– Ön a testvérem, és férjhez megy: mikor legyek nagylelkű, ha nem most!?

Örömében Sybilla előrelépett, hogy megölelje, de a király kesztyűs kezével gyengéden megállította:

– Ne… Az öröme a legszebb jutalmam. Most visszaadom a szépítkezésnek!

Sarkon fordult, és Thibaut a füléhez hajolt, hogy odasúgja:

– A rózsacsokros lány! Itt van, az első ablak előtt. Balduin összerezzent, de nem felelt, és folytatta az útját, a szeme azonban Ariane-ra szegeződött. A lány észrevette és fülig pirult, mialatt szinte maguktól meghajoltak térdei. Amikor Balduin eléje lépett, képtelen volt állni tekintete tüzét, és lehajtotta a fejét.

– Hogy kerül ide? – kérdezte a király gyengéden.

– Felséges édesanyja hozott el az apámtól, hogy szolgáló hölgyei körébe emeljen.

– Igazán? Akkor miért van egyedül ebben a sarokban? A többiek mellett lenne a helye.

Ez alkalommal Ariane végre felmerte emelni a tekintetét:

– Itt jobb a fény, és gyorsan be kell fejeznem ezt a ruhaujjhímzést – felelte a kis azúrkék brokátkupacra mutatva a lábánál.

– Már nem sokáig lesz jó a fény, hisz esteledik! Én… örülök, hogy itt van…

Ezzel a király gyors, nagy léptekkel távozott, talán attól tartva, hogy Ariane megismétli őrült gesztusát, de tévedett. Utolsó szavai akkora örömmel töltötték el– az örmény lányt, hogy kis híján elájult. Beletelt egy kis időbe, míg annyira összeszedte magát, hogy felálljon, majd visszaüljön a zsámolyára. Az angyalok Balduin hangján énekeltek neki, mely fiatal korához szokatlanul mély volt… Ez a hang pedig minden másnál jobban felkavarta.

Még boldogabb lett volna, ha tudja, hogy Balduin is osztozik felindulásában. Ezt Thibaut is tapasztalhatta, amikor a lakosztályukba visszamenet a király hangosan gondolkodott:

– Itt van a palotában! Milyen meglepő! Azt hittem, sosem látom többé, és itt van az udvarhölgyek között! Hihetetlen, nem?

A király magában beszélt, a szélnek szánva szavait, Thibaut mégis habozás nélkül bekapcsolódott a monológba:

– Megmondta: az édesanyja hozatta ide…

– Nem, nem ezt mondta. Most is hallom a szavait: „Az édesanyja eljött értem!” Az anyám személyesen ment volna el az örmény kerületbe, hogy ide hozza? Őt ismerve ennek semmi értelme.

– A lány nagyon ügyes hímzőnek tűnik, amennyire láttam…

– Sok ügyes hímző volt eddig is a környezetében. Akkor miért pont ő? Próbáld megtudni, Thibaut!

A fegyvernök elhúzta a száját. Nem volt ínyére, hogy az „anyakirálynő” közelébe kell merészkednie. Annál is kevésbé, mert Renaud de Sidon, a hölgy aktuális férje elutazott a birtokára, hogy csatlakozzon Tripoliszi Rajmondhoz, és közösen fogadják Montferrat márkit. A vőlegénynek Sidon kikötőjében kellett partot érnie, és Balduin ragaszkodott hozzá, hogy szép és nemes kíséret várja a hajónál, hogy illőn vezesse Jeruzsálembe. Jocelin de Courtenay is vele tartott számos báró társaságában.

Thibaut nem volt ostoba, hogy azt képzelje, azért, mert a férje távol van, Agnès rögtön megkörnyékezi, annál is kevésbé, mert a szép caesareai püspök mindig a közelében maradt – állandó kegyelmi állapotban élhetett, hisz Heraclius éjjel-nappal gyóntatta! –, de tudta, az asszony hajlamos a hirtelen lépésekre, hogy megragadja a pillanatot, és a legkisebb kockázatot sem akarta vállalni. Bölcsebb lenne, ha először Mariettához fordulna: a király dajkájának szabad bejárása volt Agnès lakosztályaiba.

Mégis válaszolnia kellett Balduinnak:

– Megteszem, amit kér, felség, de engedjen meg egy kérdést.

– Mintha szükséged lenne az engedélyemre!

– Ez a lány… Ariane, úgy látom, érdekli önt.

A király elgondolkodó arcát széles mosoly ragyogta be.

– Ariane-nak hívják? Milyen szép név, és milyen remekül illik hozzá. No de ha tudtad, miért nem mondtad?

– Mert nem kérdezte, felség. Azt hittem… elfelejtette őt.

– Hogyan felejthettem volna el? Almaízű és mentafrissességű volt az ajka… de mit akartál tudni? Kérdezni akartál valamit.

– Kérdezni? Bocsásson meg, felség… azt hiszem, elfelejtettem.

– Majd eszedbe jut.

A fiatalember napbarnított arcán a legnaivabb ártatlanság tükröződött. Balduin tudta nélkül már megadta a választ, és Thibaut megtudta, hogy sokat gondol a

„rózsacsokros lányra”. Bizonyára annyira sokat, hogy beleszeretett. Már csak az a kérdés, jó-e ez neki vagy sem. De Ariane szemének néhány perccel ezelőtti csillogására visszagondolva Thibaut inkább az első feltételezést választotta: még egy olyan kevés tapasztalattal bíró fiú is, mint ő, egyértelműen látta, hogy a lány tiszta szívéből szerelmes…

* * *

Guillaume de Montferrat, Hosszú Kard érkezése nagy örömöt okozott. Hátsó gondolatok nélküli örömöt, hiszen tisztán látszott, hogy ezt a házasságot megáldja a szerelem: a jegyesek első találkozásukkor egymásba szerettek. Sybilla boldog hálával mondott köszönetet az öccsének, amiért ilyen szép férjet választott számára.

Guillaume huszonhét év körüli, magas és arányos testalkatú férfi volt. Arca modellül szolgálhatott volna egy római császár maszkjához, és fekete szeme vidám kontrasztot alkotott szőke hajával. Köztudott volt, hogy bátor lovag, és ügyesen bánik az övében függő hosszú karddal. Bölcs volt és megfontolt, keveset, de találóan beszélt, és úgy tűnt, megvan benne minden jó tulajdonság, hogy remek király legyen. Sybilla csodálatosnak találta, és mivel a férfit is azonnal meghódította jegyese szépsége, minden ok megvolt rá, hogy igazi ünnep legyen a házasságkötésük.

Az esküvő napján Jeruzsálem sülő húsok, fűszerek illatát árasztotta, elkeveredve a menet útvonalán százával elhelyezett virágokéval, a szökőkutakból folyó boréval, a meleg viaszéval és a füstölőkével. Fellobogózták a várost, s a Dávid-torony csúcsán ott lengett egymás mellett a király és Montferrat márki zászlaja. Az utcákon énekeltek, táncoltak, ünnepeltek, és a palotában a fényárban úszó, kárpitokkal, zászlókkal és csillogó selymekkel díszített nagy lovagteremben a fiatal pár elfoglalta helyét a kettős széken, Jeruzsálem címere alatt, mely felé a királyság legelőkelőbbjeit egybegyűjtő

tömeg tekintete szegeződött. Sybilla, aki a hagyomány szerint világos piros, arannyal szőtt és hímzett ruhát viselt, s ugyanilyen színű fátylát a fivérétől kapott korona rögzítette szőke hajához, különös módon riadtnak látszott, de lesütött szemhéja alól tekintete egy pillanatra sem hagyta el a férjét, aki ugyanolyan meghatott volt, mint ő.

Alig ettek a felszolgált tálakból, de kezeik mindig egymáshoz értek, és arcuk belepirult az érintésbe. Szemmel láthatólag égtek a türelmetlenségtől, hogy egyedül maradjanak végre a nagy, mirtusszal illatosított és rózsaszirmokkal meghintett ágyban. Guillaume sokat ivott, bizonyára, hogy legyőzze felindulását.

Nem messze tőlük Agnès félmosollyal figyelte őket. Nem volt nehéz kitalálni, hogy sikeres lesz kettőjük nászéjszakája, és talán gyümölcsöt is hoz. Az időpontot a holdciklus és a menyasszony havi ciklusa szerint választották meg. Ráadásul előző este az „anyakirályné” maga merítette bele Sybillát egy dézsa esővízbe, melyet az előző

felhőszakadás óta őriztek, hogy termékennyé tegye. Hisz mindenképpen biztosítani kell a dinasztiát. Igen, jó volt ez a házasság, és az ölelés vágyában égő fiatal pár látványa megvigasztalta Ágnest, amiért sok ellenségével kényszerült egy asztalhoz ülni.

Hiszen mind eljöttek – kivéve természetesen azokat, akik már nem éltek! Ott volt Antiochia hercege, III. Bohemund, egy elég szerencsétlen nagyúr, akit az orránál fogva vezetett a felesége, Orgueilleuse48 de Harenc, akire tökéletesen illett a neve. Eljött a két Ibelin fivér, halott harmadik férje, Hugues testvérei: a mirabeli és ramlai Balduin és az öccse, II. Balian, Ibelin ura, akik mindketten gyűlölték őt.

Az előbbi azért, mert őrülten szerelmes volt Sybillába, és ez a házasság kétségbe ejtette, az utóbbi pedig azért, mert szenvedélyesen szerette és feleségül kívánta venni riválisát, Komnenosz Mária királynét, Amaury özvegyét. Amit természetesen nem engedtek meg neki. És végül ott volt mind közül a legrosszabb: Tripoliszi Rajmond, a korábbi régens, egy jóképű, magas, napbarnított férfi, fekete, egyenes hajjal, széles vállal, erőteljes orral és sötét, elgondolkodó szemmel. Agnès az ágyába akarta vinni, hogy eszközévé tegye, de Rajmond óvakodott tőle – okkal! –, és úgy tűnt, ragaszkodik a feleségéhez, Echive-hez, aki Gautier de Saint-Omer, Tiberiás és Galilea hercegének özvegye volt. Azzal, hogy feleségül vette, a férfi Tripolisz grófságához csatolhatta a csodálatos hercegséget, s így a királyság legnagyobb ura lett. Rajmond intelligens volt és művelt, ügyes politikus, de talán ugyanúgy nem tetszett istennek, ahogyan Ágnesnek sem, hisz mostanáig nem sikerült gyermeket nemzenie a hercegnőnek, és kénytelen volt elfogadni, hogy adoptálja Saint-Omer négy fiát, akik egy nap visszaveszik majd tőle Galileát. Végül ott volt Renaud de Sidon, mostani férje, akit alig látott, mert a férfi bujdosott szégyenében, hogy Heraclius szeretőjének a férje. Ő is sokat ivott, és sosem nézett Ágnesre. Amint kijózanodik, megint elmegy Caesareába vagy Sidonba, a hűbérbirtokaira, melyeket figyelmesen irányít. Istennek hála Sybilla házassága megvédi ezektől az emberektől! És most már mellette van a fivére, Jocelin is, aki teljes szívével az ügynek és a családi vagyonnak szentelte magát, melynek helyreállításán aktívan tevékenykedett.

Az utolsó arc, ami magára vonta az „anyakirályné” tekintetét: Renaud de Châtilloné, akit nem igazán tudott kategóriába sorolni, hiszen ugyanolyan ravasz volt, mint ő. Sajátos módszerét követve, mellyel felmérte a férfiakat, s részben azért, hogy megtudja, milyen íze lehet a vadnak, lefeküdt vele, de a férfi túlságosan durva, érzéketlen szerető volt, aki ugyanúgy zabált az ágyban, mint az asztalnál, és képtelen volt megadni egy nőnek a gyönyört, melyet remélt. Ennek ellenére jó viszonyban váltak el:

– Találjon nekem egy gazdag és jó külsejű özvegyet, és hűséges szövetségese leszek

– jelentette ki Renaud kertelés nélkül.

Ezt azonban könnyebb volt kérni, mint megvalósítani: olyan hercegség, mint Antiochia, nem termett minden bokorban, és egyelőre Renaud-nak be kellett érnie azzal, hogy Jeruzsálem védelme felett uralkodik, melyet a király rá bízott, s mely feladat remekül illett hozzá. Kissé különös kormányzó volt. Igaz, nagyon pontosan teljesítette katonai feladatait, tudta, hogyan kell parancsolni és ügyelni az 48 Az orgueilleuse jelentése gőgös. (A ford.)

erődítmények állapotára, és tisztelték a katonák, akiket elkápráztatott a legendája és szélsőséges természete. De ugyanilyen híres volt a város bordélyházaiban és a kereskedőknél, akiket többé-kevésbé rendszeresen megsarcolt, hogy feltöltse siralmasan ellaposodott bukszáját.

Thibaut is Châtillont nézte, de neki nem voltak kétségei afelől, mit gondoljon róla: ez az ember veszélyes volt, annál is inkább, mert ördögi vonzerő áradt belőle, mely előtt könnyen meghajoltak azok, akiket elvakított őrült bátorságának legendája.

Voltak, akik csodálták, és sajnálatos módon közéjük tartozott Balduin is, a természet azon törvényét követve, mely szerint az ellentétek vonzzák egymást. A beteg, hamarosan széthullásra ítélt testű fiatal királyt elkápráztatta Renaud hihetetlen életereje, jó kedélye és kielégíthetetlen élni akarása. Hőst látott benne, aki sztentori hangon irányítja az embereket, és nem vett tudomást arról, hogy a durva katona – hisz valójában nem volt más! –, amint távolabb kerül tőle, nem titkolja, milyen undort vált ki belőle a betegsége, és milyen reményeket táplál a gyors halála iránt, melynek bekövetkezését törvényszerűnek tartotta. Thibaut bizalmatlansága azonban gyűlöletbe csapott át azóta, hogy megértette, milyen tervet szövöget oroszlánsörényes fejében Châtillon: megszerzi a kis Isabelle kezét, akit ő, Thibaut annyira szeretett, és a révén Jeruzsálem hercege lesz. Nem volt nehéz kitalálni a folytatást: vassal vagy méreggel, megrendezett balesettel vagy nyílt gyilkossággal Renaud félresöpör minden akadályt a korona felé vezető útjából. Az, hogy ő ötvenéves, a kis hercegnő pedig nyolc, a legkevésbé sem érdekelte: nem titkolta, hogy szereti az éretlen gyümölcsöt.

Thibaut az esküvő előtti este szerzett tudomást a hihetetlen tervről, amikor a bethániai kolostorba ment, hogy – ahogy ezt máskor is gyakran tette – elvigyen a kislánynak egy ajándékot a királytól, és hogy tudassa, Balduin nem felejtette el, és változatlanul szereti. Tegnap az ajándék – egy igazgyöngy és türkiz kapocs – nagyobb volt a megszokottnál: Balduin meg akarta vigasztalni a húgát, amiért neki és édesanyjának távol kell maradnia az esküvői ünnepségektől. Meglepetésére – és csalódására – azonban Thibaut nem találkozhatott Isabelle-lel: Yvette anya, a rendfőnöknő erős kíséret mellett hazaküldte a kislányt édesanyjához, Nablusz várába.

Az okot Elisabeth nővértől, a nevelőanyjától tudta meg: két nappal azelőtt Renaud de Châtillon megjelent a kolostorban azzal az ürüggyel, hogy ellenőrizni kívánja a falakon kívül fekvő megerősített ház védelmét. Lovon jött és kíséret nélkül, hogy ne ijessze meg az apácákat. Be kellett engedni. Annál is inkább, mert azt állította, üzenetet hozott a királytól Isabelle-nek. Így aztán kénytelenek voltak bemutatni neki a kislányt, természetesen a rendfőnök anya felügyelete mellett, aki a silány – mindössze néhány kedves szót tartalmazó – üzenetből hamar megértette, hogy a férfi hazudik, és csak meg akarta nézni magának a kis hercegnőt.

– A rendfőnök anya azonnal úgy döntött, hazaküldi Nabluszba – tette hozzá Elisabeth. – Az a férfi úgy méregette, mintha eladó ló lenne. Épp csak arra nem kérte, hogy mutassa meg a fogait…

– Miért nem küldtek azonnal üzenetet a palotába, hogy értesítsék a királyt?

Hallatlan ez a viselkedés…

– Ezt mindannyian tudjuk, de a rendfőnök anya úgy gondolta, az a legsürgetőbb, hogy Isabelle távol kerüljön innen. Úgy tervezi, hogy majd a várost felkavaró ünnepségek után ír a királynak. Nyugodj meg, Thibaut: drága hercegnőnk biztonságba került ettől a vadállattól.

– Isabelle mit szólt hozzá?

– Kijelentette, nem hiszi, hogy a lovag királyi fivére nevében jött volna, csúfnak bélyegezte, majd végül kiöltötte rá a nyelvét, és kiszaladt a szobából.

Thibaut máris sokkal jobban érezte magát, és a fellegvárba visszatérve Balduint mosolyra fakasztó, tüzes hévvel számolt be a tapasztaltakról.

– Ugyan, nyugodj meg! Kedvelem Renaud-t, de egyáltalán nem áll szándékomban neki adni a kis Isabelle-t!

– Nem ad hangot irányában haragjának? – kiáltott fel Thibaut felmérve, hogy csak ő dühös, a király nem.

– Majd később meglátjuk. Yvette anya jól tette, hogy elküldte Isabelle-t Nabluszba, és egyelőre inkább úgy teszek, mintha nem tudnék a dologról. Châtillon képes lenne azonnal kérőként jelentkezni. Mindenképpen visszautasítanám, de szükségem van a hozzá hasonló értékű katonákra a királyság védelmében…

Ehhez nem volt mit hozzátenni. Thibaut kénytelen volt beérni az előre sejthető

válasszal, hiszen nem tudta elképzelni, hogy Balduin ennek a szörnyetegnek adja elragadó Isabelle húgocskáját, de megfogadta, hogy alaposan odafigyel az egykori antiochiai hercegre.

A lakoma a végéhez közeledett. Eljött az idő, hogy az ifjú párt a nászi szobába vezessék. Agnès kézen fogta a lányát.

– Éljen az ifjú pár! – harsantak a vidám kiáltások.

Sybilla és Guillaume ittak egy kortyot a vendégeik egészségére, majd az udvarhölgyek közrefogták a menyasszonyt, hogy kikísérjék a teremből. Eközben a király és a bárók lantok, furulyák és háromhúros hegedűk hangjára elvezették Guillaume-ot, magukra hagyva a részegeket, akik már az asztal alá itták magukat…

Ahogy kiment, Thibaut látta, hogy Renaud de Châtillon is odabent marad. A székébe roskadva, tányérjában könyökölve nagy, mohó kortyokkal ivott, vérben úszó szeme azonban a trónusra szegeződött, mely Balduin után üresen maradt… Nem messze tőle az elsőszülött Ibelin, egy erőteljes, negyven körüli férfi karjára fektetett arccal sírdogált egy nagy bortócsa közepén. Thibaut de Courtenay szánakozó pillantást küldött feléje, akinek azt kellett látnia, hogy a szeretett hölgy egy másik férfi szerelméhez siet.

A nászi szobát élénk színű selymekkel burkolták körbe, az ablakokat és az ajtókat pedig részegítő illatú jázmin, rózsa és liliom füzérekkel díszítették föl, a hatalmas fehér ágy levendulával és illatos fűszerekkel megszórt, hímzett selyemlepedőivel pogány oltárra emlékeztetett a hosszú, piros gyertyák táncoló fényében. A fiatal lányok, akik Sybilla körül sürgölődtek, hogy megfésüljék és levetkőztessék, elpirultak, ahogy ránéztek.

Miután hosszú fehér ingbe öltöztették, melyen át-sejlett rózsás bőre és teste bájos vonala, Sybillát az ágyhoz vezették, melyet korábban megáldott a pátriárka, majd a párnáknak támasztott háttal ülve, szerényen lesütött szemmel várakozott. Guillaume nem sokkal később megérkezett a király nyomában, hogy elfoglalja helyét mellette az ágyban. A vőlegény is ingben volt, és leült ifjú felesége mellé, hogy feleljen az udvar kissé botladozó üdvözléseire és gratulációira. Azután Agnès mentával és más vágyfokozó füvekkel forralt borral kínálta őket, az udvarhölgyek pedig tapsoltak és énekeltek. Végül lassan mindenki visszavonult. Balduin távozott utolsóként, becsukta az ajtót, és átadta a kulcsot egy kamarásnak, aki egész éjjel ott őrködik majd, nehogy valaki megzavarja az ifjú házasokat.

Amikor utolérte Thibaut-t, a fegyvernököt meglepte sápadtsága és remegő keze.

– Felséges királyom, rosszul van? – aggódott.

– Azt hiszem, egy kicsit – suttogta Balduin a könnyeknél is szomorúbb mosollyal. –

Ez a házasság megnyugtat és megvigasztal a királyság jövőjét illetően, de a boldogság láttán, melyet magam akartam, képtelen vagyok elfojtani a gondolatot, hogy én is szerettem volna megházasodni, karjaimba zárni egy gyengéd fiatal lányt, és kényeztetni a testét, míg gyümölcsöt nem érlel. Nekem a sors a halált adta menyasszonyul!

A szerencsétlen fiú most először engedte feltörni a szenvedést, melyet máskor oly jól leplezett. Szavai mélyen felkavarták Thibaut-t. Mondhatta volna, hogy Sybilla cseppet sem gyengéd fiatal lány, és Guillaume talán nem lesz olyan boldog, mint kívánják neki, de a tréfa, melybe Balduin néha menekült, nem volt helyénvaló ebben a fájdalmas pillanatban. Nem tudta, mit felelhetne. Fivérként fogta meg barátja vállát, majd végül megszólalt:

– Talán csak próbatétel. Isten királlyá tette önt, és azt akarja, hogy nagy király legyen. Talán azért küldte a betegséget, hogy megacélozza a lelkét, és amikor jónak látja, elküldi a gyógyulást is. A csodák földjén élünk. Sosem szabad feladni a reményt!

Ahogy beszélt, Thibaut látta, hogy szavai nyomán felengednek a megfeszült vonások. Balduin végül elmosolyodott:

– Sosem adom fel a reményt az isteni kegyelemben, de köszönöm, hogy emlékeztettél rá. Menjünk imádkozni!

A sötét kápolnában, ahol mindössze a tabernákulum mécsese világított, a leprás király egy órán át feküdt a kövezeten, keresztbe tett karral, ahogyan a királlyá szentelése előtti éjszakán is, és imájában átadta magát Isten akaratának. Thibaut mögötte térdelt, és könnyben úszó szemmel, némán kiáltott az ég felé, hogy vegyék le királyáról a mártíromság fájdalmas terhét. A boldogságban úszó város és a testi örömök ünnepét ülő palota zajai megtörtek a vastag falakon, és a védett teremben eltöltött percek legalább a megnyugvást meghozták. A két fiatalember könnyedebb, bizakodóbb lélekkel tért vissza a királyi lakosztályba.

Az ajtó előtt ott találták Mariettát, aki megállította Thibaut-t. A királynak egyedül kell bemennie, mert valaki várja. Balduin összevonta a szemöldökét:

– Az éjszaka közepén? Ki az?

– Semmi olyasmi, ami érdekelhetné a királyságot – vonta meg a vállát az asszony. –

Sem a kíváncsiskodó fegyvernököket.

– Se éjjel, se nappal nem hagyom magára a királyt! – tiltakozott Thibaut, és megpróbálta félretolni a termetes asszonyságot, aki azonban kitartott.

Balduin eközben bement. Marietta megenyhült:

– Ugyan! Biztosíthatom, hogy nincs mitől tartani. Éppen ellenkezőleg!

Eközben odabent hihetetlen látvány várta Balduint, aki egy pillanatra azt hitte, a nászszobába tért vissza. Ahogy az imént, itt is egy inget viselő fiatal lány ült a levendulával és rózsaszirmokkal megszórt ágyban a piros gyertyák fényében. Lesütött szemmel, izgalomtól kipirult arccal összefonta karját a keble előtt, mely kirajzolódott a finom anyag alatt. Csak a hajszíne volt más: a jelenés haja sötétebb volt, mint az éjszaka, és ahelyett, hogy gyöngyökkel fogták volna össze, szabadon omlott alá a lágy ívű vállra. Balduin sosem látott ennél bájosabbat…

Egy pillanatra a lélegzete is elakadt, de hamar összeszedte magát. Vonzotta a szép látomás, és leült az ágy szélére.

– Kisasszony – suttogta –, miért van itt? Ariane anélkül, hogy fel mert volna pillantani rá, fülig pirulva, bizonytalan hangon felelt:

– Hogy örömet szerezzek önnek, felséges királyom. Felséges édesanyja mindent maga készített elő, hogy ön is megkapja ma éjjel a szerelmet, ahogyan a hercegnő is.

– Az… anyám? Hogy merte ezt parancsolni magának?

Ariane hirtelen felvetette a szemét, és a király látta, hogy fekete gyémántként csillog:

– Parancsolni? Ó, felséges királyom, magam is eljöttem volna, ha ő nem hoz el!

Tudja, hogy szeretem önt! De… talán elfelejtette?

– Nem… nem, dehogy! Hogyan… felejthettem volna el? A csók, melyet magától kaptam, megédesíti napjaimat… és felkavarja éjszakáimat.

– Akkor adja vissza… vagy engedje, hogy még többet adjak! Sokkal többet!

Ariane elhagyta a párnák védelmét, és a selyemlepedőkön egészen közel siklott a királyhoz. Balduin alig egy ujjnyira az ajkától érezte az örömtől ragyogó arcot, miközben nyakát friss karok illatos gyengédsége fogta körül. Ariane még közelebb jött, ajkuk egymáshoz ért, s egymásba olvadt a mindent elsöprő szenvedélyben. Balduin a keze alatt érezte a felkínálkozó fiatal test melegét, a mellkasán a kis, kemény kebleket, csípőjében pedig a vágy égető emelkedését, mely elsöpörte mind józan eszét, mind akaratát. Mégis, amikor érezte, hogy Ariane ujjai kibontják ruháját, hogy a bőrét érintsék, összerezzent, és el akart húzódni:

– Ne… nem akarom…

– Én pedig akarom! Szeretlek! Nem is tudod, mennyire szeretlek. Mindig is a tiéd voltam, és csak ezért a pillanatért éltem. Ne tedd tönkre. Olyan boldog vagyok!

Boldog volt a király is. El sem tudta volna mondani, mennyire. Ariane, azzal a vele született tudással, melyet a szerelem kelt életre Keleten, gyengéd csókokkal és ölelésekkel burkolta be. Gyengéd és ellenállhatatlan kényeztetéssel, melynek Balduin engedett. Átvette az irányítást, és végül boldog zokogással, szinte őrült izgalommal hatolt belé, fájdalmas kiáltást szakítva fel a szűz lányból. A sikoly kijózanította Balduint, és visszaadta akaratát. Nyögve elszakadt Ariane-tól, az ágytól, és botladozva megindult a galéria oszlopai felé, melyeknek nekitámaszkodott, várva, hogy lecsillapuljon a szíve. Zúgott a feje, ahogy hallotta, hogy a lány panaszosan hívja:

– Gyere vissza, szerelmetes uram!

– Nem! Nem lett volna szabad! Hogyan felejthettem el, hogy mi vagyok… és mi vagy te?

Ariane utána jött és a karjába siklott. A királynak nem volt ereje elküldeni.

– Hogy mi vagyok? A tulajdonod, a szolgálód, a rabszolgád, de leginkább az, aki szeretni fog, míg csak él…

– Éppen az életedre gondolok! En a halált hordozom magamban… borzalmas halált, te pedig olyan szép vagy, olyan tiszta, olyan fiatal!

– Mit számít! Egy nap úgyis meghalok! Tégy engem, mint egy pecsétet, a te szívedre, mint egy pecsétet a karodra, mert erős a szerelem, akár a koporsó…

Az utolsó szavakra Balduin összerezzent:

– Ismered az Énekek énekét? Szinte hihetetlen.

– Miért? A világ legszebb szerelmes verse, és a fajtámbéli lányok műveltebbek, mint gondolod…

Nevetett, és nevetése lefegyverezte a királyt, ám amikor vissza akarta húzni az ágyba, ellenállt:

– Nem szabad! Furdalna utána a lelkiismeret!

– Szóval nem szeretsz – nyögte a lány a sírás küszöbén.

– Éppen azért akarlak kímélni, mert szeretlek. Keze közé fogta az arcát, és olyan közel hajolt, hogy szinte összeért az ajkuk.

– Ó, igen, szeretlek! A rózsacsokor óta úgy élsz bennem, mint egy gyengéd fényesség… és egy szívet tépő bánat! Ha olyan férfi lennék, mint a többi, királynővé tennélek…

– Nem, nem tehetned meg, mert túlságosan alacsony a származásom, de ezt nem kell sajnálnod, mert végül mégis együtt vagyunk. Fogadd el, amit a sors… és felséges édesanyád ad! Nem vágyom másra, mint hogy melletted legyek, az árnyékodban, de egészen közel hozzád. A többi kérdésben Istenre bízom magam és a szerelemre!

Előfordul, hogy csodákat tesz…

Újra hatott a báj. Olyan édes volt hallani ezt a hangot, s még inkább, amit mondott, hogy igazi gyógyírként hatott a fiatal király sajgó szívére. Miért utasítaná vissza, miért utasítson el mindig mindent? Hirtelen túl fáradtnak érezte magát, hogy harcoljon önmaga ellen.

– Hogyan taszítsam el, amire a világon a legjobban vágyom? – suttogta arcát a lány hajába fúrva, boldogan érezve, hogy Ariane hozzásimul.

Talán visszatértek volna a vérfoltos lepedőjű ágyba, de kint a nehéz bronzvereteken forduló ajtók zaja hallatszott, katonai parancsszavakkal és lódobogással kísérve. Azután valaki elkiáltotta magát:

– Üzenet Bizáncból! A királynak!

Balduin sietve felkapta a földről Ariane ingét, majd a széken hagyott köpenyét, segített beleburkolóznia, gyorsan megcsókolta, majd Mariettát szólította, hogy kísérje vissza a lányt az anyja lakosztályaiba. A dajka azonban nem volt ott.

– Lement valamiért a konyhába – magyarázta Thibaut, aki odakint egy padon őrködött. – Akarja, hogy megkeressem?

– Nem – vágott közbe Ariane. – Egyedül is visszatalálok. Nincs olyan messze!

Ezzel, mint egy könnyű árnyék, eliramodott a kő csigalépcső felé, miközben Balduin visszament a szobájába, hogy a császári követ fogadásához méltóbb ruhát öltsön. Thibaut nem követte azonnal, rossz előérzete támadt: amikor az örmény lány szélvészként elsuhant előtte, homályos fenyegetést érzett. Egy pillanatig habozott, majd bekiabált az urának:

– Utánamegyek. Túl sok a részeg ma éjjel a palotában.

Ezzel lefutott a lépcsőn, átszelte a kihalt fügés udvart, befordult egy alacsony boltív alatt, és egy keskenyebb lépcsőhöz érkezett. Kiáltásokat hallott. Négyesével szedve a fokokat felrohant a lépcsőn, és kiért a két, falra rögzített fáklyával megvilágított passzázsra. Látta, hogy amitől tartott, megvalósulni látszik. Ariane kiáltott, de mostanra csak nyögni tudott a férfi durva keze alatt, aki megerőszakolta. Leszakította róla köpenyét, és Thibaut csak a lány meztelen, szétfeszített lábát látta a férfi alatt, aki nagy csípőmozgásokkal rángatózott rajta. Hirtelen dühében rárontott a nyomorultra, megragadta a ruhája gallérját, melynek arany szálai megcsillantak a sötétben, elszakította a szerencsétlen lány testétől, és akkora erővel taszította hátra, hogy a támadó nekicsapódott a falnak, ahol összerogyott, és eszméletét vesztette a csapás súlya alatt. Éppen az egyik fáklya alá esett, és Thibaut gond nélkül felismerte: Jocelin de Courtenay volt, az apja…

Alig lepődött meg. Attól a perctől kezdve, hogy megpillantotta, amikor megérkezett Renaud de Châtillonnal, Thibaut semmit sem érzett iránta, hacsak a bizonyosságot nem, hogy ezzel az emberrel szemben mindig óvatosnak kell lennie, és soha, semmiféle kötelék nem szövődik közöttük. Courtenay akkori nyomorúságos külseje sem tudta meghatni, hisz fiatal kora ellenére tudott olvasni a látszat mögött. A túlságosan rugalmas, túl simulékony, túl kitérő, egyszerre kecses és arrogáns megjelenésű Jocelin de Courtenay Tripoliszi Rajmonddal ellentétben semmit sem tanult fogolyéveiből: csak még kéjsóvárabb lett, és még mohóbban ki akarta élvezni a kiváltságokat, melyeket Edessza és Turbessel névleges grófi címe ugyanúgy nem indokolt, ahogyan rabtársának antiochiai hercegi címe sem. Az volt a szerencséje, hogy a húgát egy olyan király anyjának szerepében találta, akinél a tévedés veszélye nélkül tudni lehetett, hogy nem lesz hosszú életű. Az első' pillanattól kezdve megvetette ezt a királyt, és félt tőle, de a lehető legártatlanabb maszk mögé rejtette az érzéseit.

Mostanra udvarnagyi rangra emelték, megajándékoztatta magát egy városi palotával és elég pénzzel ahhoz, hogy azt a pompás életet élje, mely eddig annyira hiányzott neki: hosszú órákat töltött az asztalnál vagy az ágyban csinos lányok vagy fiatal fiúk társaságában, fennmaradó idejében pedig értékes, arannyal vagy ezüsttel szőtt anyagokból készült, pompás ruháiban sétálgatott fel-alá a palotában, melyek alatt tekintélyes pocak kezdett kerekedni.

Jocelin az elfeledett fiú viszontlátását nem fogadta túlzott örömmel, és bár megölelte, csak a látszat kedvéért tette, hisz minden szem rá szegeződött. Az ő sápadt kék, a húgához hasonlóan a halántéka felé kissé metszett szeme jéghideg maradt.

Azóta háromszor sem szólt hozzá. Akkor is csak kellemetlen megjegyzéseket tett.

Aznap éjjel Thibaut-nak, akit elöntött az undor és a gyűlölet, minden józan eszére szüksége volt, és fel kellett idéznie magában lovagi esküjét, hogy ne fojtsa meg a kövér disznót, aki szégyent hozott a névre, melyet mindketten viselnek. Egy percig sem érdekelte, nem sérült-e meg súlyosabban a falnak csapódva, csak Ariane-nal törődött, aki mozdulatlanul, meztelenül feküdt a földön, széttárt karral és lábbal, ahogyan a támadója a kövezethez szegezte. Fölé hajolva azonban Thibaut látta, hogy szeme a szörnyű kétségbeesésben tágra nyílik, és patakzanak a könnyei.

Sietve betakarta szétszakított inge maradványaival, és a köpenyét kereste, hogy beburkolja. A lány hagyta magát, mint egy kisgyermek, de amikor Thibaut fel akarta emelni, fájdalmasan felnyögött és ájultan hanyatlott hátra. Thibaut félt, hogy nem tudja felemelni a tehetetlen testet. Pedig Ariane-nak ápolásra volt szüksége, melyet csak az asszonyok vagy egy orvos adhat meg neki. Izmait megfeszítve ismét fölé hajolt, amikor léptek zajára emelte fel a fejét. Megkönnyebbülésére Mariettára ismert, és odafutott hozzá. Balduin dajkájának nem kellett hosszasan magyaráznia. Azonnal kitört:

– Agnès asszonyhoz akarja vinni, hogy rajta nevessen az összes kisasszony?

– Akkor hová?

– Hozzám! Fogja a vállát, én emelem a lábát…

Marietta Balduin betegségének és dajkái posztjának köszönhetően egy kis szobában lakott a királyi hálószoba és a városfal között, mely egyben gyógyszerraktárul is szolgált. Volt egy ládája, néhány matraca és párnája, egy kancsója és egy mosdótálja.

Egyenesen a lépcső vezetett oda. Ariane-t itt fektették le, majd Marietta kitessékelte a fegyvernököt.

– Most menjen a dolgára! Tudom, hogyan kell ápolni. Nem ő az első megerőszakolt lány, aki a kezem alá kerül.

– De eszméletlen! Biztos benne, hogy nincs veszélyben? Pedig hamar odaértem, és annak a kutya fattyának nem sok ideje volt…

– Nem telik sok időbe megerőszakolni egy lányt, ha előtte egy ökölcsapással elkábítják. Nyugodj meg. A teste hamar meggyógyul, de a lelke nehezebben fog.

Szegény kislány! Az a gálád megkapta, amit akart!

– Hogyhogy amit akart?

– Megmondom: mióta csak a kislány megjött, körülötte sündörög. Agnès asszony jól tudja, és már többször megfeddte ezért. Azt akarta, hogy a lányka szűzen érkezzen a király ágyába. Biztosan követte és kileste.

– Azt hittem, fél a leprától.

– Részeg: bűzlik a bortól! Most pedig menjen! Dolgom van!

Mielőtt visszatért volna Balduinhoz, aki a bizánci követet fogadta, Thibaut visszament a bűntett színhelyére, azzal a szándékkal, hogy örökre elvegye Courtenay kedvét az erőszakoskodástól. Bár már a legkevésbé sem voltak illúziói a férfi értékét illetően, gyűlöletes volt számára a gondolat, hogy ilyen nyomorult apa nemzette. Ha ott találta volna, az udvarnagyra rendkívül kellemetlen percek vártak volna, hisz Thibaut-ban olyan éktelen harag lángolt, hogy akár meg is ölte volna. Azonban már nem találta ott. Mindössze a falon csillogó vérfolt tanúsította, hogy itt volt.

III. fejezet

A nabluszi hölgyek

Másnap, miután elbúcsúzott az ifjú házasoktól, akik askaloni birtokukra indultak nászútra, a király nagytanácsot tartott, kihasználva, hogy minden báró Jeruzsálemben van. Az éjjel érkezett hírek is szükségessé tették az összejövetelt, melyre a trónteremben került sor, ahol egy magas, bronz, elefántcsont és arany karszék állt az Anjou-Ardennes ház címerével díszített, kék-arany baldachin alatt. Körben a királyság nagyjainak lobogói és címerei alkottak susogó, színes sorfalat, és minden báró – többen hölgyek voltak közülük – rendelkezett egy székkel a saját címeres pajzsa alatt. Semmi sem emlékeztetett itt a puha, keleti díszletekre, melyeket szőnyegek és értékes kárpitok lágyítottak: a tágas terem szigorú volt kőfalaival, de nemes és impozáns hatást keltett. Bizánci követséget vártak, melynek három hadigályája Akra kikötőjében vetett horgonyt. Ezt a hírt hozta az éjszakai hírnök, egyelőre azonban a kék és arany ruhát viselő, koronás király Guillaume de Tyr segítségével különféle kérdésekről tárgyalt.

– Felség, szeretett királyunk!

Egy asszony erős és tiszta hangja csendült fül, miközben előrelépett. Kétségkívül a frank királyság egyik legbefolyásosabb személyisége volt: egyedül uralkodott a hatalmas Jordánon túli területen, mely Jerikótól a Vörös-tengerig magába foglalta a gazdag Moab földet, ahol szőlő, olíva, gabona és cukornád termett, ahol a nagy karavánutak futottak, melyek összekötötték Arábiával vagy a Perzsa-öböl gazdag völgyeivel49. Bevehetetlen erődítményei – Montreál és a moabi Krak – éberen őrködtek, olyan lenyűgözően, hogy az asszonyt a „Krak hölgyének” nevezték.

Valójában Étiennette de Millynek hívták, Philippe de Milly, a Jordánon túli terület urának lánya volt, aki 1167-ben, felesége halála után visszavonult a templomosokhoz.

Az alig harmincéves asszony máris kétszeresen özvegy volt. Először III. Onfroi de Toron után, aki az öreg hadvezér fia volt, és akitől volt egy tizenkét év körüli fia – akit szintén Onfroi-nak hívtak, mint az apját és a nagyapját –, és egy lánya, Isabelle, aki egy éve Örményország királynéja volt.

Második házasságát – a hatalmas területnek mégiscsak szüksége volt vitéz katonára az élén – Milon de Plancyval kötötte, egy makacs, ótvaros, rosszkedvű és hiú champagne-ival, aki mindössze két évig alkalmatlankodott: meg akarta kaparintani magának a régensséget Balduin kiskorúsága idejére, és 1174 decemberének egyik éjszakáján megfojtották Akra egyik sikátorában. Azóta Étiennette határozottan és bölcsen igazgatta világát: ezt bizonyította lánya házassága is III. Rupen örmény királlyal.

Előző este Sybilla esküvőjének egyik gyöngyszeme volt, hisz megőrizte döbbenetes 49 Körülbelül a mai Jordánia területe

szépségét. Nem volt túl magas, de annak látszott büszke és előkelő viselkedése miatt.

Tökéletes csontozat adta meg enyhén sasorrú arcának tartós szépségét. Egyenes tekintetű, nagy barna szeme ritkán pislogott, érzéki rajzolatú szája azonban elárulta, hogy a hideg és fenséges asszony csókolni is tud. Volt még egy különlegessége: talán Agnès egyetlen barátnője volt, akivel mindig is remek kapcsolatot ápolt.

Most is az „anyakirályné” teljes egyetértésével hagyta el a helyét, és lépett előre a trón felé kecsesen és fenségesen. Mögötte lebegett ibolyaszín fátyla, mely a fejét és a mellkasát fedte a homlokát keretező ametiszt és igazgyöngy karika rögzítésében.

Balduin egy mosollyal és egy kedves mozdulattal fogadta:

– Mit kíván a Jordánon túli vidék nemes hölgye, hű barátnénk?

– Hogy a király fűzze erősebbre a szálakat, melyek a koronához kötnek minket, engem és az enyéimet. Ez a palota még a tegnapi ünnepség hangjait visszhangozza.

Szép és emelkedett ünnep volt, mely megpecsételte két ház egyezségét a két fiatal szerelme által. Ezért gondoltam egy másik ünnepre, egy jövőbenire, mely azonban ugyanilyen hasznos lenne a királyság számára.

– Milyen ünnepre gondol, nemes hölgy?

– Egy másik házasságra. Felséges királyunk, azért jöttem, hogy megkérjem fiam, IV.

Onfroi de Toron, minden birtokom örököse számára Isabelle húga kezét, hogy amikor eljön az ideje, együtt adják meg a királyságnak az erős védelmezőket, melyekre nagy szüksége lesz.

A trón mögött valamivel hátrébb állva Thibaut-nak ökölbe szorult a keze. Úgy érezte, kissé sokat foglalkoznak mostanában a hercegnő jövőjével. A durva Châtillon után most ez a hárpia akarja rátenni a kezét?! Nem nehéz kitalálni, miért! Remek húzás lenne részéről, ha összeházasítaná a fiát azzal, aki Sybilla után igényt formálhat az uralkodásra, hisz így a fia király lehetne. Nem maradt azonban ideje, hogy tovább szője gondolatai fonalát. Guillaume de Tyr mosolyogva közbelépett:

– Szép és nemes ötlet, és méltó is lehet figyelmünkre… néhány év múlva. Isabelle hercegnő még csak kilencéves, a kérője pedig tizenkettő, ha nem tévedek.

Étiennette de Milly végigmérte az akadékoskodót:

– A hercegi családokban a házasságok korán eldőlnek, és a menyasszony amellett nevelkedik, akihez, ha eljön az ideje, hozzámegy.

Thibaut megremegett. Tudta, hogy a Krak hölgye gyűlöli Komnenosz Máriát, mivel azután, hogy I. Amalrich elűzte Agnès de Courtenay-t, abban reménykedett, hogy hozzámehet a királyhoz, és fejére teheti Jeruzsálem koronáját. Miféle szeretetet remélhetne tőle „a görög nő” lánya, ahogyan megvetéssel nevezte? Thibaut-nak felkavarodott a gyomra a gondolatra, hogy talán Balduin elfogadja az ajánlatot, és törékeny kishúgát a moabi Krak erős falai mögé küldi nevelkedni. A király egyelőre nem felelt. A kancellárnak azonban még volt mondanivalója. Mosolyt küldött az asszony felé, aki támadásra kész kobraként emelkedett előtte:

– A király egyelőre nem felelhet, nemes Étiennette. A Bazileusz50 követét várjuk. Az 50 A bizánci császár

özvegy Mária királyné az unokahúga, és lehet, hogy a császárnak szándékai vannak a lányával kapcsolatban. A beleegyezése nélkül nem kötelezhetjük el a kis Isabelle-t…

Erre nem volt mit felelni: Étiennette-et legyőzték, és Balduin futó mosollyal mondott köszönetet egykori nevelőjének. Hirtelen azonban egy váratlan lovag állt ki a Krak hölgye mellett, aki éppen visszaindult a helyére: Renaud de Châtillon ugrott oda hozzá, hogy a karját nyújtsa, de ahelyett, hogy visszakísérte volna, határozottan visszafordította a trón felé.

– Felség – harsogta olyan hangosan, hogy erőteljes hangját bizonyára még a díszudvarban is hallották –, a Jeruzsálemi Frank Királyság urának nincs szüksége egy görög véleményére, hogy férjhez adja a húgát. Az is épp elég, hogy részben az átkozott görög vért hordozza magában. Adjon neki férjül egy közülünk való herceget: így elkerülheti, hogy jövendő utódai az elferdült bizánci gondolkodást örököljék. A Jordánon túli uradalom felér egy királysággal. Maguk, többiek, mit gondolnak? – tette hozzá a többi báró felé fordulva.

Mindenfelől érkeztek a helyeslő szavak, és a lovag arcára diadalmas mosoly ült ki.

Szinte egyedül Tripoliszi Rajmund tiltakozott:

– Mit képzel, hol van, Renaud lovag? Senki előtt nem titok, hogy gyűlöli a császárt, mióta megalázta önt, amikor a véres ciprusi tettei után arra kényszerítette, hogy térden állva, meztelen karral, a kardját a hegyénél fogva bocsánatot kérjen tőle. Akkor Antiochia hercege volt, de ma már csak az, aminek a király akarja…

– Mindannyian ismerjük bölcsességét és a királyság iránti elkötelezettségét, kedves kuzinom – szólt közbe a király –, s én vagyok a leghálásabb ezért. Ugyanakkor nem szabad, hogy ezek a tulajdonságai arra indítsák, hogy vétsen a felebaráti könyörületesség ellen. Ami pedig magát illeti, Renaud lovag, senki sem felejtette el, milyen kiváló harcos, és velem együtt mind azt kívánjuk, hogy a kardja, mely oly sokáig tétlenségre kényszerült, újra megcsillanjon a harcokban. Ami azonban a politikát illeti, legyen oly jó, és hagyja rám! Meghallgatjuk a bizánci követeket. Önt pedig, nemes hölgy, mindig örömmel látom majd!

Ehhez nem volt mit hozzátenni. Mindenki megértette, és Guillaume de Tyr titkos elégedettséggel állapította meg, hogy tanítványa fiatal kora ellenére ugyanolyan határozott, mint amilyen jó diplomata. A Krak hölgye végre visszatért a helyére a büszke Renaud karján, aki tüzes pillantásokkal borította. Hirtelen fogságába esett ezeknek a pillantásoknak. Mióta a lovag feltűnt mellette, Étiennette-en különös felindulás vett erőt. Keze alatt érezte a férfi hatalmas, sziklaszilárd öklének csontjait és kemény izmait. Egy perc múlva el kell válnia tőle, hogy visszainduljon Eldorádója túl nagy, túl üres kastélyai felé, és máris fájdalomhoz hasonló érzés hasított belé.

Renaud alakja mindent elhomályosított, még a kérése emlékét is, még a Komnenosz Mária iránti gyűlöletét is, és igencsak vonzó gondolatnak adta át a helyét.

Mit törődik a fia megházasításával, amikor még magát is olyan fiatalnak érzi, amikor képes még a szerelem gyümölcsét hajtani? Tudta nélkül ugyanazt az érzelmi utat járta be, mint Antiochiai Constance, aki, bár a legrangosabb urak udvaroltak neki, egy szerencsekatonát, egy kóbor lovagot választott férjének, aki azonban felébresztette benne a szenvedély minden édességét és kínját…

Renaud túl jól ismerte ahhoz a nőket, hogy ne vegye észre, milyen hatást keltett.

Az imént esztelen felindulásból cselekedett, egyszerűen csak arra vágyott, hogy egy közvetítőn keresztül sérthesse meg ellenségét. Rájött azonban, hogy az, hogy a hölgy lovagjául szegődött, élete legbölcsebb cselekedete volt antiochiai hőstette óta. Az asszony szép volt és kívánatos… és még milyen kívánatosak voltak hatalmas földjei és bevehetetlen erődítményei! Renaud minden erejéből tetszeni akart neki, el akarta csábítani, és ha lehetséges, feleségül venni. A hölgyet a helyére visszakísérve ellenállhatatlan, gyengéd udvariassággal fordult hozzá, ajkához emelte és lágyan megcsókolta a kezét, majd térdet hajtott:

– Részesítsen a kegyben, nemes hölgy, hogy viselhessem a színeit, és soha, esküszöm, soha nem lesz figyelmesebb lovagja. Mindenhol, minden támadóval szemben megvédelmezem, míg csak élek!

Félig helyeslő, félig gúnyos moraj fogadta a merész kijelentést, Étiennette de Milly arca azonban, melyet borússá tett a királyi visszautasítás, most olyan örömmel ragyogott fel, hogy Guillaume de Tyr letett róla, hogy figyelmeztesse a lovagot királya iránti kötelességeire. Úgy gondolta, a vártnál jobban végződtek az események, és későbbre halasztotta a két ember megfigyelését. A palota falain a trombiták a bizánci követek érkezését jelezték, és felkészültek a fogadásukra.

Bár az első megbeszélés során felmerült a kis Isabelle sorsa, nem fogalmaztak meg semmiféle konkrét kérést vagy megállapodást. Andronic l'Ange mindössze azért jött, hogy lássa, hogyan viszonyul IV. Balduin az egyezségekhez, melyeket az apja, I.

Amalrich és Konstantinápolyi Manuel kötöttek egy közös támadásra vonatkozóan Egyiptom ellen, hogy megkíséreljék saját földjén aláaknázni Szaladin hatalmát, mielőtt még nem késő.

A fiatal király pompásan fogadta a nagyurat. Tisztában volt a személyes és családi kapcsolatokkal, melyek apját a Bazileuszhoz fűzték, és sértetlenül meg kívánta őrizni azokat: Bizánc a frank királyság legjobb és legerősebb szövetségese volt. Ezért nem hagyott kétséget szándékai felől. Ugyanakkor a Turan sahhal megkötött fegyverszünet érvényben volt, és Jeruzsálemnek nagy szüksége volt rá, hogy ez még kitartson egy ideig, hogy kellően felkészülhessenek az egészen bizonyosan nehéz hadjáratra, mely erős hadtesteket igényel majd. Az lenne a legjobb, ha megvárnák az új keresztes hadsereget, mely húsvétra biztosan megérkezik. A követ egyetértett: ő maga is csak kevés hajóval jött. Csak az volt a fontos, hogy megbizonyosodjon róla, hogy az egyezség továbbra is fennáll. Vidám lakomát rendeztek, ittak, és magasba emelték a kupát azok dicsőségére, akik majd legyőzik Kairó rókáját.

A király azonban csak látszólag osztozott az örömben. Egyedül Isten lehetett tudója, azok között lesz-e, akik felszabadítják a királyságot a hallatlan fenyegetés alól, hiszen nem táplált illúziókat az ellenség erejét illetően, melyről csak azt remélte, hogy nem kezdeményezi a fegyverszünet feloldását, ha rájön, mennyire törékeny. Amíg Aleppó erősen kitart, Szaladinnak sok idejébe beletelik, míg megszerzi Szíria teljes területét, és addig Jeruzsálem békében élhet. Más részről Balduinnak nem volt kedvére a gondolat, hogy ő törje meg az értékes fegyverszünetet, és a császár sürgetése rosszul érintette, még ha ebből nem is mutatott ki semmit. Guillaume de Tyrt azonban nem tudta becsapni: nyitott könyvként olvasott tanítványa szívében és gondolataiban.

– Nagyon helyesen tette, felség, hogy semmit sem sietett el. A Bazileusz, akinek csapatai súlyos vereséget szenvedtek Anatóliában, csak a bosszúra tud gondolni. Ahhoz azonban, hogy a hajói Egyiptom támadására induljanak, szüksége van a kikötőinkre és a támogatásunkra, annak ellenére, hogy sokkal több embere és pénze van, mint nekünk. Egyelőre miénk a győzelem, a bárói és a fegyveresei pedig szeretnék nyugodtan kiélvezni. Katasztrofális eredményre vezetne, ha ismét hadba szólítaná őket.

– Tudom! Csak attól félek, hogy a követ itt akarja bevárni a tavaszt, az új európai csapatokat és a nagy bizánci flottát… Ha pedig így van, kénytelenek leszünk Kairóba indulni.

– Nem biztos. Csak három gályája van, és biztosan szívesebben tölti otthon a telet.

Ha szükséges, ebbe az irányba terelhetjük mi is… persze diszkréten. Egyelőre az unokatestvérénél, az özvegy királynénál kívánja tiszteletét tenni.

– Ez természetes. Elküldöm Thibaut-t, hogy értesítse a mostohaanyámat.

– Miért Thibaut-t, amikor egy egyszerű futár egy levéllel elegendő lenne? –

lepődött meg Guillaume, aki mindenkinél jobban tudta, mennyire gyűlöli a fegyvernök, ha el kell távolodnia urától.

– Komoly okom van rá, barátom. Bizonyára észrevette a fogadáson, hogy az udvarnagy nincs jelen.

– Valóban. Azt mondták, beteg. Erősen meglepett: annyira szeret parádézni, hogy inkább abba betegedhet bele, hogy kimaradt a fogadásból.

– Tegnap éjjel csúnyán nekiesett egy falnak. Hatalmas púp nőtt a fején, és egy rög felhasította az arcát. Nincs veszélyben az élete, de nem nyújt szép látványt…

– Ennyire részeg volt? – nevetett a kancellár.

– Nem. Thibaut-nak köszönheti, aki lerántotta egy lányról, akit ez a bűzlő kecske éppen megerőszakolt.

Guillaume-nak a király dühtől elfehéredő arcát látva homlokára szaladt a szemöldöke, és egy percig hallgatott.

– Egy lány! – nyögte végül. – Remélem, nem a kis örmény? Akivel az édesanyja megajándékozta?

Balduin halottsápadtról hirtelen lángvörösre váltott:

– Tud róla? – jegyezte meg szárazon.

– Ahhoz, hogy jól szolgálhassam, felség, mindenről tudnom kell, ami a palotában történik. Tudom, hogy az éjjel önhöz vezették, és tudom, hogy boldog volt, mert mélyen és őszintén szereti önt. Azt reméltem, felséged is boldog lesz.

Végtelen gyengédség csengett a hangjában. Balduin mégis elfordult, hogy elrejtse szemébe szökő könnyeit.

– Az voltam – suttogta. – Határtalan boldogságban volt részem, mert egy percre elfelejtettem, ki vagyok, és elfelejtettem a betegséget, melyet magamban hordozok. A kiáltása, abban a pillanatban, amikor megfosztottam szüzességétől, kijózanított… és visszatérített a borzalmas valóságba. Átkozott magom nem áradt belé, és hálát adok ezért az Úrnak. Az Úrnak, aki nem mentett meg a kísértéstől!

– Ne vádolja! Isten nem ítéli el az őszintén felkínált szerelmet! Mindenki szabadon rendelkezik a testével, és ez a lány önként lett az öné. Mi történt azután?

– Megérkezett a bizánciak hírnöke, és visszaküldtem az anyámhoz. Nem akarta, hogy visszakísérjék, de Thibaut nyugtalan volt. Utána futott, a többit pedig már tudja…

– Az udvarnagy felismerte a támadóját?

– Thibaut szerint nem. Minden nagyon gyorsan történt, és sötét volt.

– És visszavitette a lányt az édesanyja lakosztályaiba? Abban az állapotban talán nem…

– Marietta vette magához, és most is ott van. Értesítettem az anyámat – egyben köszönetet is mondtam –, hogy most még magamnál tartom, de a későbbiekre vonatkozóan nem ez a szándékom. El kell utaznia, és ezért küldöm még ma este Nabluszba Thibaut-t: elkíséri Ariane-t a mostohaanyámhoz. Mária egy kicsit bolondos, de maga a megtestesült jóság, és varázslatos az otthona. Ariane jól fogja érezni magát…

nekem pedig megnyugodhat a lelkem. Itt, az asszonyok gonoszsága és az aljas Courtenay között, aki bizonyára újra akarná kezdeni a gazságát, vagy másképp próbálna bosszút állni, nem lenne biztonságban. Krisztus sebeire! Micsoda sárból faragták az embereket!

Miközben beszélt, Balduin odalépett egy cédrusfa ládához, melyen a kardja és a tőre feküdt. Felvette a tőrt, kivonta hüvelyéből és az értékes láda fedelébe döfte, majd kihúzta és a csillogó pengét bámulta, mintha új ellenséget keresne számára. Guillaume de Tyr, akit aggodalommal töltött el az arcára kiülő kétségbeesés, odalépett hozzá, és gyengéden kivette a kezéből a fegyvert:

– Nem. Ez semmit sem oldana meg, és elveszítené a lelki üdvét! Fiam, ennyire szereti azt a lányt?

– Jobban ismer, mint a gyóntatom, nem igaz? – vetette oda a fiú keserűen. – Igen, szeretem! És bár csakis magamnak akarnám, kénytelen vagyok eltávolítani, messzire küldeni!

– Ez az igazi szerelem: a másik javát akarni akár a saját kárunkra is. Nablusz nincs olyan messze! Mindössze tizenöt mérföld!

– Számomra annyi, mintha az egész óceán lenne. Ha nem látom, talán sikerül elfelejtenem…

Guillaume lehajtotta a fejét: túlságosan jól ismerte ahhoz a király állhatatos szívét, hogy ebben reménykedjen, a bölcsesség mégis azt kívánta, hogy bátorítsa. Thibaut, aki Mariettánál járt a friss hírekért, éppen ekkor érkezett meg. Mosollyal felelt Balduin kérdő pillantására:

– Jobban van, mint remélni mertük. Marietta jól gondoskodott róla. Hozzáteszem, hogy nagyon szeretné látni önt, de nem meri kérni. Gyötri a szégyen, hogy az a vadállat bemocskolta.

– Elég erős az állapota egy utazáshoz?

– Utazáshoz? Hova?

– Nabluszba, ahová te viszed el ma este. Nem akarom, hogy itt maradjon…

mindenféle aljasságnak kitéve!

– Sosem egyezne bele – nyögte Thibaut megelőlegezve a lány válaszát. – Ráadásul nem ült még lovon.

– Nincs más választása. Ez parancs! Ami a lovat illeti, azok után, amiken keresztülment, igencsak nehéz lenne. Ültesd öszvérre… szamárra… hintóba, bármibe!

De holnap reggelre messze kell járjon innen. Mondd meg Mariettának, hogy készítsen elő mindent! Én írok Máriának…

Thibaut enyhe grimaszt küldött a mosolygó Guillaume de Tyr felé, és engedelmeskedett. Tapasztalatból tudta, amikor Balduin egy bizonyos hangnemet használ, minden vita elvesztegetett idő csupán. Néhány perccel később azonban meghatottan tért vissza:

– Felség, legalább egy percre találkoznia kell vele! – jelentette ki. – Zokog, és meggyőződése, hogy ön azért taszítja el magától, mert undorodik tőle.

– Undorodom tőle? A mennyek minden szentjére, felborult a világ! Jól van: hozd ide!

Ariane egy perc múlva ott volt. Annyira maga volt a megtestesült kétségbeesés, hogy Balduin akaratlanul is elnevette magát, amivel megsebezte a lányt.

– Felség, mély bánatba taszít és elűz magától, és nevet ezen?

– Igen, mert semmi oka nincs rá, hogy így gondolkozzon. Nem űzöm el: megvédelmezem az aljas férfitól, aki kihasználta… és aki újra megtenné, ha a közelében maradna. Nabluszban jó dolga lesz. Mária királyné jó lélek, a húgom pedig imádnivaló… Ráadásul az udvarnagy soha nem teszi be oda a lábát.

– Azt hittem, hogy…

– Tudom, mit hitt, de súlyosan tévedett. Végtelenül értékes… és drága nekem.

Ariane összekulcsolta a kezét, és kivörösödött szemében remény csillant:

– Ha kedves vagyok önnek, tartson itt! Csak önért és ön által akarok élni. Felség, megtudja-e valaha, mennyire szeretem?

Térdre ereszkedett, és a király felé emelte a karját. Balduin felsegítette, és egy pillanatra magához ölelte.

– Talán jobban tudom, mint gondolja – felelte végtelen gyengédséggel. – A legcsodálatosabb ajándékot kaptam öntől, és szerelmének gondolata beragyogja szomorú utamat. Most pedig engedelmeskedjen, és utazzon el! Ne tegye még kegyetlenebbé ezt a pillanatot! Isten a tanúm, hogy boldogan örökre magam mellett tartanám!

Ajkával megérintette a lány kezét, majd elengedte:

– Kísérd el, Thibaut! És nagyon vigyázz rá! Itt egy levél Mária királynénak. Tedd el, és végy magad mellé kíséretet!

– Felesleges. Jobb, ha észrevétlenek maradunk, és különben is nyugodt a vidék.

Indulni készült a most már engedelmes, de némán zokogó lánnyal.

– Várj! – állította meg Balduin.

Elővett egy kis, kék zománccal díszített dobozt, kinyitotta, és kivett belőle egy gyűrűt, melyben a világ legkékebb türkize ragyogott. Felhúzta Ariane ujjára:

– Mindig drága volt nekem ez a gyűrű. Az apámtól kaptam tízéves koromban. Azt mondta, derűt és égi védelmet ad. Már nem tudom felvenni, ahogyan semmi mást sem

– tette hozzá az ujjait nézegetve, melyek kezdtek megvastagodni. – Őrizd meg, drága Ariane, és emlékezz rám.

A lány megcsókolta.

– Ugye találkozunk még? – kérdezte könyörgőn.

– Ha Isten úgy akarja. Ha azonban nem úgy akarja, tudd, hogy örökké téged foglak szeretni!

Egy órával később Thibaut és Ariane elhagyták Jeruzsálemet a Dávid-kapun át, melynél a citadella őrködött, s melyen át úgy indulhattak útnak, hogy nem kellett átszelniük a várost. Azután észak felé fordultak, a Ramlába és Nabluszba vezető útra.

* * *

A szamariai hegyek lábánál Nablusz – az egykori Sichem – zöld völgye áldott vidék volt, melyben a táj tiszta szépsége a természet vad burjánzásával párosul, s a kék ég és szőke föld között lágy és békés oázist alkot, ahol az utazó megállni, a lélek megpihenni vágyik. Fügefák, olajfák, citrom– és narancsfák nőttek a fehér, teraszos vagy kupolás házak között, melyek fölé hatalmas pálmák borítottak árnyékot.

A jeruzsálemi király özvegyének otthona a város fölött emelkedett a Garizim hegy első lejtőin, mely egykor a szamaritánusok gnosztikus és aszkétikus vallásának szent helye volt. Jeruzsálem elfoglalása után, az előző évszázadban Hauteville-i Tankréd, aki később Antiochia hercege lett, szicíliai stílusú, félig erődítmény, félig palota kastélyt építtetett, melyben az utóbbi jelleg kerekedett felül, amikor Amalrich király ifjú feleségének ajándékozta Nabluszt. Oda szállíttatta a kincsek egy részét, melyek a bizánci hercegnő mesés hozományát alkották. Elővigyázatos lépés volt, hisz amikor a halála után Agnès diadalmasan visszaköltözött Jeruzsálembe, első lépésként elzavarta az asszonyt, akinek képtelen volt megbocsátani, hogy viselte a koronát, melyet tőle megtagadtak, azt azonban mégsem merte kérni, hogy fosszák ki az otthonát, tudva, hogy Balduin és Tripoliszi Rajmund, az akkori régens határozottan megtagadná.

Amikor kétnapi utazás után, melynek során Thibaut mindent megtett, hogy kímélje a lányt, megérkeztek az egykori királyné palotájához, Ariane úgy érezte, a paradicsomba lépett. Agnès lakosztályai a fellegvári palotában nem nélkülözték a pompát, hála a keleti módra bőségesen alkalmazott szőnyegeknek, kárpitoknak és párnáknak. Itt azonban a bizánci fényűzés minden eleme felvonult a márványkövezetben, mely virágokkal teleszórt rétet mintázott, a falak mozaikjaiban, melyek hosszú szárnyú angyalokat ábrázoltak a távolba révedő, kék és arany ruhás Szűz Mária felé fordulva, aki imádásra emelte feléjük az áldást osztó, hieratikus gyermek Jézust, a porfíroszlopokban, melyek csillaggal teleszórt boltíveket tartottak, és egy babérbokrokkal és narancsfákkal teli kertbe vezettek, ahol szökőkút csobogott.

Mária királyné is olyan volt, mintha valamelyik mozaikról lépett volna le. Bizánci divat szerint hosszú és pompás, aranyhímzéses szalagokkal díszített sötétvörös ruhát viselt, mely elfedte a nyakát. Ám bő, arany szövettel bélelt ujjai, melyek a földig értek, egészen a válláig felcsúszhattak, ha felemelte súlyos karkötőkkel díszített karját.

Homlokát ametiszt és igazgyöngy fejdísz keretezte, s ugyanilyen medál csillogott a vállán. Két hosszú, lágyan leomló barna hajtincs keretezte tiszta arcát, melynek vonásait csak azután lehetett észrevenni, hogy a megfigyelő megszabadult a hatalmas, ikonhoz illő, ám sokkal ragyogóbb sötét szempár varázsából.

Istennői jellege azonban itt véget is ért. Huszonhat évesen a Bazileusz unokahúga élettel teli fiatal nő volt. Amikor Thibaut-t és társnőjét hozzá vezette egy kerekded főkomorna, akire egy idős, vastag szemöldökű kamarás bízta őket, egy kis, vörös foltos fehér kutyával játszott a boltív alatt, aki kitörő lelkesedéssel szaladt az eldobott botok után. A vendégek fogadására magára öltötte a királynéhoz méltó viselkedést, de látszott, hogy őszinte örömmel tölti el az érkezésük, ahogyan minden Jeruzsálemből érkező hír is, hisz a szép tájban, a gyönyörű otthonban Komnenosz Mária mélységesen unatkozott. Igazi görögként imádta a zenét, a táncot, az ünnepségeket, a költészetet és a fiatalságot, csupa olyasmit, amitől özvegy királynéi státusa megfosztotta. Helyüket félelmetes szertartásosság vette át, melyben az imák és a vallási gyakorlatok játszották a legnagyobb szerepet.

Magas, faragott elefántcsont székén ülve annál is nagyobb örömmel fogadta a vendégeket, mert jól ismerte Thibaut-t:

– Messire de Courtenay! – kiáltott fel. – Minek köszönhetem az örömöt, hogy Balduin urunk, Isten tartsa meg kegyelmében, leghűségesebb és legelválaszthatatlanabb társát köszönthetem?

– Levelet hoztam tőle, felség.

A fiatalember térdre ereszkedett – Ariane azonnal követte a példáját –, és felé nyújtotta a kis pecséttel lezárt üzenetet, melyet a sárkány főkomorna, aki a szék mellett állt, igaz, habozó kézzel, de el akart venni. Mária megállította:

– Személyesen a királytól jött az üzenet, Euphémia! Nekem kell átvennem. És ne vágjon ilyen arcot! Tudja, hogy a mostohafiam sosem veszi le a kesztyűjét.

Feltörte a viaszpecsétet, kioldotta a tekercset, átfutotta az írást, majd a térdére fektette:

– Álljanak fel mindketten! A király ránk bízta ezt az ifjú hölgyet, Euphémia, hogy biztonságba helyezze egy udvari előkelőség zaklatásától. Azt írja, rövid ideig az anyja szolgálatában állt, szépen játszik lanton, és nagyon ügyesen hímez…

– Úgy gondolja, hogy az, hogy annak a nőnek a szolgálatában állt, méltóvá teszi rá, hogy egy olyan magas rangú hercegnőt szolgáljon, mint ön? – háborgott a főkomorna.

– A királynak elment az esze. Nincs mit kezdenünk az ilyen lányokkal!

– Nyugalom, Euphémia! Nyugalom és csend! A király azt is elmondja, hogy végtelenül kedves neki, és sehol sem tudhatja nagyobb biztonságban, mint nálam. Azt írja, az örmény kerületből jössz, és Toros, a gazdag ékszerész egyetlen lánya vagy. Hány éves vagy?

– Tizenöt voltam Szent Jakabkor, felség. Thibaut bátorító mosolya ellenére Ariane, érezve, hogy ismét vizsgának vetik alá, kínosan érezte magát. A király levele, ezt tudta, elhallgatta szégyenét, és csak annyit árult el, hogy az udvarnagy zavaróan tüzes hévvel ostromolja. Mégis az volt a benyomása, hogy a királyné nagy, ibolyaszín szeme a lelke mélyére lát…

Mária azonban felé nyújtotta a kezét, és kedves szavakkal üdvözölte, hozzátéve, hogy a lánya, Isabelle mellé osztja be. Ebben a pillanatban futva megérkezett a kislány a kertből, kék ruháját, mely anyjáénak kicsinyített mása volt, két kézzel összefogva és egészen a térdéig felhúzva, hogy könnyebben szaladhasson, amitől a merev anyag különös formát öltött. A kövér Euphémia elborzadt kiáltással köszöntötte:

– Azonnal engedje le a ruháját! Egy férfi is van itt! Nevezett férfi szíve hevesen megdobbant annak a látványától, aki örökre beköltözött lelkébe. Néhány hónappal azelőtt találkoztak utoljára, és bár Isabelle még csak közeledett a kamaszkorhoz –

Keleten gyorsabban érnek a lányok –, máris olyan elragadó volt, hogy azok, akik látták, akaratlanul is arra gondoltak, milyen lesz néhány év múlva, amikor egyelőre kissé törékeny alakja és bolondos csikó természete lágyabbra, hajlékonyabbra vált. Egyszerre hasonlított édesanyjára vonásai finomságában, kis, egyenes orrában és máris telt ajkában, és Balduin bátyjára, akinek büszke tartását, a Plantagenetekre jellemző magas alakját – máris majdnem ugyanolyan magas volt, mint Mária királyné – és különösen nagy, csodálatosan ragyogó kék szemét idézte valószínűtlenül hosszú sötét szempillái alatt. Arany tincsekkel átszőtt gesztenyebarna haját, melyet senki nem hagyhatott észrevétlenül, hisz szabadon hullott a hátára, senkitől sem örökölte, hacsak nem apai nagyanyjától, Mélisande királynétól, aki kora egyik kirobbanó szépsége volt. Már most látszott, hogy Isabelle az ő nyomdokaiba lép.

Euphémia kiáltása megtette a hatását: a kislány elengedte a ruháját, hirtelen elpirult, és édesanyja kezét megcsókolva suttogva azzal védekezett, hogy látta a vendégek érkezését, és futott, hogy meghallja a híreket. Közben azonban felismerte a bátyja fegyvernökét, és képtelen volt tovább uralkodni magán: odafutott hozzá, és szinte ugyanazokkal a szavakkal köszöntötte, mint az édesanyja:

– Messire Thibaut! Micsoda öröm! Már kezdtem azt hinni, hogy elfelejtett!

– Az lehetetlen lenne, madame, és nem az én hibám, hogy ide kellett költöznie a kolostorból.

– Úgy tűnik, bölcs döntés volt – sóhajtott fel Isabelle –, de a magam részéről nagyon sajnálom. Az itteni életünk – tette hozzá lehalkítva a hangját – még vallásosabb, mint Yvette anyánál… és még unalmasabb! Nocsak, ő kicsoda? – tette hozzá Ariane felé pördülve súlyos ruhájában.

Az édesanyja felvilágosította, mire közvetlen közelről szemügyre vette a lányt, és összevont szemöldökkel körbejárta.

– Ha a fivérem szereti, mi más védelemre lehet szüksége? Ő a király, nem igaz?

– Ön még túl fiatal ahhoz, hogy tudja, mennyi veszélyt rejt az udvari élet – szólt rá határozottan az édesanyja. – A királynak pedig más dolga is van, mint hogy az udvarhölgyekre vigyázzon…

– Biztos benne, anyám, hogy a kisasszony nem előle menekül? Ha szereti, biztosan fél a betegségétől, mert mint a többiek, ő sem érti, milyen csodálatos ember…

– Ó, még hogy szeretem! Isten a tanúm, hogy a világon mindennél jobban szeretem!

Ariane kétségbeesett kiáltása megdöbbentette, szinte megrémítette Isabelle-t.

Megállt, miközben az örmény lány az idegösszeomlás határán sírva térdre rogyott, és zokogásában azt dadogta, hogy vissza akar menni hozzá. A jelenlevőknek azonban nem maradt idejük közbelépni. Dermedtségét hirtelen levetkőzve Isabelle letérdelt mellé, de nem merte megérinteni. Hangja hangosan, tisztán csengett:

– Bocsásson meg! – mondta. – Tudja, nagyon szeretem a bátyámat, és vele szenvedem minden fájdalmát. Azt hiszem, egy kicsit… féltékeny vagyok. Nyújtaná a kezét?

Ariane a mellette térdelő kis hercegnőre emelte a szemét. Félénken kinyújtotta a kezét, Isabelle pedig megfogta és felsegítette.

– Úgy gondoltam, ön mellé adom, lányom – mondta Mária. – Ha hihetek annak, amit látok, nincs ellenvetése?

– Nincs! Sőt, magam kérem erre! Elkísérem a lakosztályomba. Velünk jön, messire Thibaut?

– Teljes szívemből remélem, hogy találkozunk még, mielőtt visszaindulok, de engedelmével beszélnem kell a királynéval – felelte a fiú magába fojtva a sóhaját, ahogy tekintetével követte a kecses sziluetteket, melyek egymásba karolva távolodtak, mintha régóta ismernék egymást.

Ahogy eltűntek, Komnenosz Mária felállt, és a fő-komornájához fordult:

– Menjen utánuk, Euphémia, és ügyeljen a kisasszony kényelmes elhelyezésére!

Ami minket illet, Thibaut barátom, sétáljunk egyet a pálmafák alatt. Ott derűsebben fogadom majd a többi hírét. Különösen, ha kellemetlenekről van szó…

– Nem mind az, felség! A Bazileusz követe érkezett Jeruzsálembe nem sokkal az indulásom előtt. Andronic l'Ange, az ön unokatestvére, azt hiszem, hangot adott szándékának, hogy hamarosan tiszteletét teszi önnél.

– Nem igazán kedvelem. Ha ez a jó hír…

– Azt reméltem, az lesz, és elszomorít, mert erősen tartok tőle, hogy a mondanivalóm további része még kevésbé lesz kedvére való.

– Legyen Isten akarata szerint…

Szélesen keresztet vetett, összefonta a két kezét, és imádkozni kezdett, miközben tovább lépkedett a kert kövezett ösvényein egy kék mozaikos szökőkútig, mely magas datolyapálmák árnyat adó gyűrűjében csobogott. Egy pad állt a kis tér szélén, és Mária leült. Mirtusz– és jázminbokrok illata töltötte be a levegőt.

– Nos, halljuk a hírt! – sóhajtotta, miután ismét keresztet vetett.

Thibaut néhány rövid mondatban felvázolta a Krak hölgyének szinte fennkölt felszólalását a bárók ülésén, és határozott igényét Isabelle kezére a fia, Onfroi számára, de nem maradt ideje a részletekre. Alighogy kiejtette a házasság szót, Mária a haragtól elvörösödve, felháborodástól mereven felpattant:

– Soha! Szolgáltassam ki a lányomat annak a nőnek? Soha, érti? Csak gonoszságot és megaláztatást kapna tőle.

– A király sem pártolja jobban a tervet, mint felséged, Étiennette asszony azonban makacs, vissza fog térni az ügyre, hacsak a bizánci követ nem tesz ajánlatot a császári család egyik hercege nevében. Meglehet, hogy ez a szándéka…

– Ebbe sem egyeznék bele. Magam mellett akarom tartani a lányomat, és a király, a mostohafiam kénytelen lesz figyelembe venni az akaratomat. Ráadásul nem felejthetem el, hogy a betegség, melytől szenved, néhány éven belül a sírba viszi, és akkor a lányom Jeruzsálem királynője lesz.

– Senki sem lenne boldogabb, mint én, hisz ez balzsam lenne a sebre, melyet szeretett uram halála üt a szívemen, de… ott van Sybilla hercegnő is, aki épp most ment férjhez, és aki idősebb.

– A szajha lánya? A bárók sosem fogadnák el! Isabelle vére tiszta királyi vér. A kellő

időben ez majd megteszi a hatását. Mondja meg a királynak, hogy hercegi húga nem megy férjhez Bizáncban a császár valamelyik unokaöccséhez, hogy belevesszen a tömegbe, és nem adom ki a Krak hölgyének sem, hogy túszként kezelje. Most menjünk imádkozni. Esti misére szólítanak.

Thibaut kénytelen volt követni, és elfojtotta sóhaját. Ugyanolyan jó keresztény volt, mint bárki más, tele szeretettel és alázattal a megfeszített Megváltó iránt, de bár mint jó lovag, mindennap imádkozott, feleslegesnek tartotta, hogy az ideje felét a földön vagy a kövezeten térdelve töltse, mint a szerzetesek. Ahogy az imént Isabelle mondta, a palota szélsőségesen vallásosnak tűnt, és Thibaut sokkal szívesebben evett volna valamit, mielőtt lefekszik egy nyugodt sarokba, hogy kipihenje magát: az utazás lassúsága, melyet a testében sérült lány állapota tett szükségessé, jobban kifárasztotta, mint egy gyors vágta. Mégis beletörődött, hogy az elkövetkező órát füstölők és gyertyák illatfelhőjében tölti, s megvigasztalta, hogy Isabelle közelében lehet, aki egyfolytában mosolyokat és kacsintásokat küldött felé, miközben sajtkukacként ficánkolt selyempárnáján.

A szertartás végeztével Thibaut az erődítmény bejáratánál álló épület felé indult, melyben az őrök és az esetleges férfilátogatók laktak, mivel az özvegy királyné palotájában nem alhatott férfi, a papokat és szerzeteseket leszámítva. Isabelle utánaszaladt:

– Mikor indul, Thibaut? – lihegte a futásban kifulladva. – Remélem, nem ma este?

– Nem, madame. Holnap reggel, amint kinyitják a kapukat. Tehát nem látom viszont – tette hozzá, s hangja szomorúsága nem kerülte el a lány figyelmét.

– Mikor jön vissza?

– Attól tartok, nem egyhamar. Nincs itt semmi dolgom…

– És az, hogy engem meglátogat? Az nem fontos? Thibaut túl fiatal volt még ahhoz, hogy elrejtse szíve dobbanásait, és felszakadt belőle:

– Dehogynem! Ha csak rajtam múlna, hercegnő, mindig maga mellett szeretnék lenni!

A lány egész arcát beragyogó mosollyal válaszolt, mely még inkább megdobogtatta a fiatal lovag szívét:

– Akkor tegye meg, ami ehhez kell: mondja meg a királynak, hogy szeretem… és halálosan unatkozom itt! Annyira szeretnék visszamenni Jeruzsálembe!

Könyörögve a fiú karjába kapaszkodott, és Thibaut boldogan a tenyerébe vette a két kis kezet: puha volt és langyos, mint egy kismadár tolla.

– Még jobban unatkozna, ha kiszolgáltatnák azok valamelyikének, akik máris a kezére pályáznak, hisz nem kapna tőlük sem örömet, sem boldogságot.

– Pályáznak a kezemre? Kik?

– Nagyon is jól tudja. Az a durva katona Renaud de Châtillon, aki miatt Yvette anya hazaküldte a kolostorból. És Étiennette de Milly, aki a fiához szeretné hozzáadni… Vele sem lenne boldog, mert kénytelen lenne a királyság szélén, a sivatagban élni, a félelmetes moabi Krakban. Onnan még távolibbnak érezné Jeruzsálemet.

– Tudom, hogy a Krak hölgye gyűlöli az anyámat, az anyám is gyűlöli őt, és semmiképpen sem szeretnék a menye lenni. Ha mindenáron férjhez kell mennem, miért nem ad a király valamelyik lovaghoz, akit nagyra becsül és szeret?

– Például kihez?

– Miért ne magához? Azt hiszem… nagyon szívesen lennék a felesége… Thibaut.

– Thibaut-nak néhány pillanatra le kellett hunynia a szemét, annyira káprázatos volt, amit a lány kék szeméből kiolvasott. Végül erőt vett magán:

– Ön rangos hercegnő… én pedig csak egy fattyú vagyok…

– Igen, de előkelő családból, és a házasságunk révén még előkelőbb lenne.

Ráadásul… úgy emlékszem, hogy egyszer, amikor éppen a bátyámmal távozott a kolostorból, azt hallottam, hogy a király azt mondja magának: „Ugyan, ne legyél olyan szerény! Herceggé teszlek, és megkapod a húgomat. Tudom, hogy szereted…” Thibaut!

Igaz, hogy szeret?

Thibaut nem mert Isabelle-re nézni. Túl szép, túl édes, és főleg túl hirtelen volt az, ami történt, és szinte hinni sem merte.

– Nagyon könnyű szeretni önt, madame! Számomra nem ez a legfontosabb, hanem…

– Talán hogy megtudja, hogy én szeretem-e?

Ez alkalommal a lovag belemélyesztette tekintetét á kísértő azúrkék tóba:

– Talán – szólalt meg olyan fojtottan, hogy a lány elnevette magát, azonnal felbőszítve a lovagot. – Kegyetlenség tréfát űznie velem, madame…

– Tréfát? Sosem voltam még ilyen komoly, és válaszolok is. De hajoljon le egy kicsit. Túl magas!

Thibaut engedelmeskedett. A lány a nyaka köré fonta a karját, s a ruha kemény hímzései felsértették a bőrét, de semmit sem érzett belőle, hisz Isabelle az ajkához érintette az ajkát, miután azt suttogta:

– Ne szólítson madame-nak, amikor kettesben vagyunk!

A lány csókja felkavarta a tapasztalatlan, s talán kissé ügyetlen Thibaut-t, de élete első csókja volt ez, s akkor sem részegítette volna meg jobban, ha Mohamed paradicsomának tudós hunjaitól kapja. Örült, hogy tisztán megőrizte magát ennek az isteni pillanatnak. Már kamaszkora előtt felébredt benne az Isabelle iránti szerelem, így sosem akart felelni az udvarhölgyek és udvari kisasszonyok finom próbálkozásaira, akiket vonzott a magatartása, az ellentét acélhideg tekintete és kedves mosolya között

– Agnèstól kezdve! –, és a Szent Város utcáin járkáló könnyű lányok erőteljesebb közeledéseire. Érintetlen volt, amikor Balduin kardja lovaggá ütötte, és érintetlen volt ebben a percben is, amikor Isabelle felajánlotta neki a lelkét…

A csók mégis egy csapásra lángra gyújtotta. Összefonta karját a szerelme körül, hogy érezze a teste közelségét… és rájött, hogy lehetetlen: a ruhát borító hímzések és ékszerek sokasága minden erényövnél hatékonyabban védte. Isabelle elnevette magát:

– Szépen vagyunk, messire! Az eljegyzés még nem házasság, és tapasztalhatja, hogy a bizánci divat tesz róla, hogy szűzen köttessék!

– Tehát jegyesek vagyunk?

– Azt hittem, értésére adtam. De hogy jobban meggyőzzem, fogja ezt a gyűrűt, és őrizze meg addig a napig, míg jegygyűrűt nem ad cserébe.

Levette az egyik gyűrűjét – egy türkiz és apró igazgyöngy díszes karikát –, és fel akarta húzni Thibaut ujjára, de reménytelen vállalkozásnak bizonyult: még a kisujja sem volt elég vékony, hogy felmenjen rá. A fiú mégis elvette, és áhítattal megcsókolta:

– A szívem felett fogom viselni egy láncon. Köszönöm… drága Isabelle!

A lány ismét szájon csókolta, majd amilyen gyorsan érkezett, el is futott. Thibaut még hallotta hátravetett szavait:

– Azért ne felejtse el megmondani a bátyámnak, hogy unatkozom itt!

A hercegnőt szólító feddő hang hallatszott, és Thibaut erősen a tenyerébe szorítva a gyűrűt visszaindult a vár védelmi rendszere felé, melyre oly ragyogó, oly dicsőséges napnyugta borult, hogy az ifjú szerelmes csodálatos égi jelet látott benne. Vőlegény!

Isabelle vőlegénye lett, és bár egyetlen pap sem áldotta meg a tőle kapott gyűrűt, és a király sem erősített meg semmit, számára örökre a legszentebb kötelezettség, a legmegszeghetetlenebb eskü lesz.

Elérte az őrházat, és a nagyterembe vezető lépcső felé indult, amikor egy lovag, nyomában fegyvernökével és négy lovassal, léptetett be a kapu felhúzott kettős rácsán.

Még az út pora alatt is gyönyörű volt a fegyverzete, de Thibaut-nak nem kellett a sodronyingre hímzett vagy a pajzsra festett szimbólumokat fürkésznie, hogy felismerje az érkezőt: az acélsisak szabadon hagyta sólyomszerű profil ismerős volt számára: a korona egyik leghűségesebb támogatója, s egyben a királyság egyik legbefolyásosabb bárója volt, Balian d’Ibelin, az „anyakirályné” egykori sógora és esküdt ellensége. Mit kereshet itt?

Az érkező szemmel láthatólag ugyanezt kérdezte magától vele kapcsolatban, ahogyan felismerte a Courtenay fattyút, de túlságosan udvarias volt ahhoz, hogy kérdéseket tegyen fel. Thibaut mégis magyarázattal szolgált:

– A király küldött ide, gróf úr – mondta mosolyogva. – Bizonyos értelemben különleges követ vagyok, de diszkrét küldetéssel.

– Így kell legyen, ha kíséret nélkül találom itt – felelte barátian Ibelin. – Becsülöm a bátorságát, hisz még igen fiatal, de köztudott, milyen nagy becsben tartja – jogosan – a királyunk. Ami engem illet – tette hozzá komolyabban –, én önmagam küldötte vagyok. Néha eljövök Nabluszba, hogy Mária királyné mindig tudja, mi zajlik az udvarban. Tudja, hogy nem látják ott szívesen a barátait…

– Ön biztosítja számára a kapcsolatot? – mosolygott Thibaut.

– Bizonyos értelemben. A szeme és a füle vagyok, hogy kifürkésszek minden aljasságot, melyet Agnès tervezhet ellene.

Thibaut arra gondolt, hogy a Krak hölgyének kéréséről akar beszámolni, és hallgatott róla, hogy ő már elmesélte. Balian d’Ibelin zárkózott, komoly férfi volt. Most mégis ismeretlen örömtől ragyogott, és a fattyú nem akarta elrontani a boldogságát.

Udvariasan köszöntötte a grófot, és útjára engedte a királyné lakóhelye felé.

Nem látta viszont a vacsoraasztalnál, és ez meglepte, de arra gondolt, hogy rengeteg mondanivalója lehet a királyné számára, aki maga mellett tartotta, vagy egyszerűen csak nem éhes. Róla ez nem volt elmondható. Thibaut étvágya lassan legendákat szült, annál is inkább, mert bármennyit evett, sosem hízott. Igaz, még nem ért véget a növekedése!

A várparancsnok kapitány asztalánál vidáman falt, szokása szerint módjával ivott, majd a vacsora végeztével levegőzni indult lefekvés előtt.

Szép, tiszta, szinte áttetsző volt az őszi éjszaka, és a kertek mirtusz és narancs illatát árasztották. Miután megérdeklődte, hogy nem tilos ott sétálni, azzal a kikötéssel, hogy nem mehet a kastély közelébe, megindult egy nagy, babérbokrok szegélyezte ösvényen, mely felfelé futott a Garizim lejtőjén egy kis kápolna felé, melyet fekete ciprusok öveztek néma őrszemként.

Lassú léptekkel közeledett felé, halkan, nehogy megzavarja a szép éjszaka derűjét.

Belélegezte a langyos levegőt, ámult a lábai alatt alvó völgy szépségén, mely csodálatosan tükrözte Isten alkotásának pompáját. Ujjai között forgatta az Isabelle-től kapott gyűrűt, és időről időre az ajkához emelte, hogy hosszan megcsókolja.

Ahogy a nagy ciprusok mellé ért, hirtelen eszébe jutott, hogy hálát ad hatalmas boldogságért. A kápolna ajtaja nyitva volt, és éppen belépni készült, amikor női hangot hallott:

– Nem vártunk már eleget, drága barátom? Három éve özvegy vagyok, és múlik az idő, akár a virágok szépsége. Miért nem engedjük, hogy a szerelmünk kiteljesedjék a napvilágon? A király kedveli önt, és tudom, hogy nem érzéketlen a boldogságom iránt.

– Királyném, nálam jobban senki sem vágyik arra, hogy mindenkinek megmutassa a boldogságot, melyet öntől kapok. Valóban, a király örömmel nekem adná a kezét, de van mellette egy nő, akit a boldogságunk éktelen haragra gerjesztene, és sajnos nagy a hatalma. Az ördög áll mellette. A király pedig szereti az anyját, ami természetes.

Jeruzsálemben nem lenne biztonságban. S talán még kevésbé a lánya, Isabelle, akivel kissé túl sokat foglalkoznak mostanában. Ó, szerelmem, ha tudná, milyen kegyetlen számomra, hogy a bölcsességet hirdetem, amikor csakis öné a szívem…

Hirtelen csend lett, melyet csak egy sóhaj tört meg. Thibaut megmerevedett és mozdulni sem mert, bármennyire szeretett volna, hisz tudta, hogy indiszkréciót követ el. Végül elszánta magát, és végtelenül óvatosan sikerült hangtalanul eltávolodnia.

Nem örült a hallottaknak. Az, hogy Mária királyné és Balian d'Ibelin szeretik egymást, nem érintette volna különösebben – sőt, örült volna, hogy a királynénak ilyen kiváló védelmezője akadt! –, ha nem lettek volna az Isabelle-t övező igények. Ki tudja, hogy annak érdekében, hogy nyíltan megélhesse boldogságát, Mária nem lesz-e hajlandó hozzáadni a lányát egy olyan kérőhöz, akit jól fogadnak az udvarnál?

Második rész

AGÓNIA

IV. fejezet

Egy fehér muszlinfátyol

A király és Guillaume de Tyr reményei ellenére a bizánci követ Nabluszból visszatérve kijelentette, hogy meg kívánja hosszabbítani szentföldi tartózkodását.

Ahogy kedves mosollyal magyarázta a két férfinak, a mediterrán vidéken romlik az idő

– ez igaz volt! –, és különben sem tartaná hasznosnak, hogy visszavigye a gályáit Bizáncba, amikor kora tavasszal újra el kell jönniük. Mivel egyetértenek az egyiptomi hadjáratban, sokkal egyszerűbb, ha nyugodtan bevárja a hadiflotta érkezését. Így legalább lesz ideje tökéletesíteni a hajói holtterét és fegyverzetét. Ezenfelül szeretné szorosabbra szőni a szálakat az özvegy királyné és a szülőhazája között, és ezért többször meglátogatja majd. Először is karácsonykor, hisz a királyné meghívta magához az ünnepre.

– Az a legérdekesebb a bizánciaknál, hogy velük soha semmi nem egyszerű, nem biztos! – sóhajtotta

Guillaume de Tyr egy este, amikor a királlyal sakkozott. – Egyik nap azt mondják, fehér, másnap fekete, és még módot is találnak rá, hogy megmagyarázzák, a legtisztább logikának engedelmeskednek.

– Ennyire nyugtalanítja az a három gálya Akrában? – kérdezte Balduin előretolva egy parasztot, hogy a futója szabadon támadhassa az ellenfele királynőjét.

– Nem igazán, bár a tétlen és szabadon engedett görög tengerészek ritkán hoznak nyugalmat egy kikötőbe. Jobban nyugtalanít a követ nagy érdeklődése az özvegy királyné iránt… Nála tölti ideje háromnegyed részét.

– Mitől tart? Hogy elrabolja, ahogy Andronic „kuzin” Theodora nagynénit, III.

Balduin király özvegyét, hogy tönkretegye a jó hírét?

– Nem. Mária királyné ehhez túl okos. Ráadásul mást szeret. Sokkal inkább attól tartok, hogy veszedelmes vitába keveredik a követ és Ibelin úr. Ő ugyanis reménytelenül szerelmes a királynéba…

Thibaut meglepetésében elejtette a kardot, melynek markolatát tisztogatta, s mely harangként csengve hullott a kövezetre. A játékosok felé fordultak.

– Honnan tudja, nagyuram? – kérdezte a fegyvernök elkerekedett szemmel.

– Úgy látom, te is tudod? – kérdezett vissza ugyanilyen meglepetten Balduin. – És egy szót sem szóltál róla?

– Felség – felelte a fattyú nyugodtan –, ha úgy alakul, hogy egy lovag véletlenül megtudja egy másik lovag titkát, a becsület azt követeli, hogy tartsa meg azt… még a királya előtt is. Azon az éjszakán, melyet Nabluszban töltöttem, véletlenül meghallottam egy… beszélgetést. Meglepett, hogy Guillaume nagyúr, aki sosem mozdul ki innen, szintén megtudta…

– Barátom – magyarázta a férfi –, mint mindenkinek, nekem is van szemem és fülem, de ráadásul – posztom elengedhetetlen részeként – van másutt is néhány szemem és fülem. És éppen Theodora királyné botrányos történetéből okulva bevallom, hogy figyeltetem az özvegy királynét…

– És nekem egy szót sem szólt? – morogta a király.

– Mert ez a szerelem semmiféle veszélyt nem jelent a királyságra. Éppen ellenkezőleg: önnek nem kell magyaráznom, felség, hogy az Ibelinek előkelő nemesi családhoz taroznak, és Balian nagyúr, bár másodszülött, nagy vagyonnal rendelkezik, és tökéletesen méltó egy özvegy királynéhoz. Ráadásul az ön hűbérese. Egyáltalán nem szeretném, ha egy csendes görög kés vagy nyíl elvenné tőlünk.

– Akkor házasítsuk össze őket? Legalább Isabelle visszajönne az édesanyjával Jeruzsálembe – mosolygott Thibaut-ra a király.

– Felség, felség! Azt hittem, megtanítottam olvasni a felszín mögött! Milyen szemmel nézné az édesanyja, ha örök riválisa egyszer csak a sógornője lenne?

– Mióta anyám hozzáment Sidonhoz, nem sógorok.

– Ó, Sidon nem sok vizet zavar. Alig hagyja el a városát, és…

– A többitől kíméljen meg, nagyuram! – szakította félbe hirtelen feszülten Balduin.

– Ha azt akarja mondani, hogy a helytelen viselkedése ezt a férjet is eltávolította mellőle, mint az összes többit, nem szükséges emlékeztetnie rá. Akkor is az anyám. És szeretem!

Guillaume felállt a székéről, és a fiatal király mögé lépve megérintette a vállát.

Érezte, hogy remeg.

– Az édesanyja is szereti önt! Nyugodjon meg, drága gyermekem! Isten a tanúm, nem akartam megbántani. Amikor két asszony annyira gyűlöli egymást, mint ők ketten, a királyság békéjére nézve jobb, ha távol élnek egymástól.

Balduin minden erejét összeszedve mélyeket sóhajtott, és sikerült úrrá lennie felindulásán, sőt, még el is mosolyodott:

– Igaza van. Én is tudom… de mit tanácsol?

– Beszéljen Baliannal! Őszintén! Mondja meg neki, hogy megtudtam a titkát, és ön nem ellenzi, hogy a mostohaanyja hozzámenjen, de csak később, és mint egy szívességre, kérje meg, hogy kerülje a követet, aki nem jelent veszélyt rá nézve… és aki tavasszal úgy eltűnik, mint a téli esők.

– Így fogok tenni! – sóhajtotta Balduin némi gondolkodás után. – Folytathatjuk a partit? – tette hozzá udvariasan az üresen maradt székre mutatva az ében és elefántcsont tábla túloldalán…

Egy szerelmest nehéz meggyőzni. Balian azonban szerette a királyát, és az ígéretében megnyugodva beleegyezett, hogy kerülje a bizáncit, amennyire csak lehet.

Thibaut-hoz eközben egyre közelebb került, és a hetek, hónapok múlásával igaz barátságot kötöttek a több mint tízéves korkülönbség ellenére. Balduin örült. Először is, mert az Ibelin család mindig közel állt hozzá, másrészt pedig, mert szenvedett attól az elszigeteltségfélétől, ahogyan az udvar a fegyvernökét kezelte, amiért az túl szoros és folyamatos kapcsolatban állt vele. Mindig azt lestek, vajon nem mutatkoznak-e a lepra jelei a sodronying alatt, melyet gyakran viselt. Thibaut azonban mindig készen akart állni, hogy felfogja egy esetleges gyilkos kéz csapását, mely a királya ellen irányulhatna.

Keserűen, fázósan és nyugtalanítóan telt a tél. Karácsony éjszakáján valóságos hóvihar zúdult a Szentföldre, Jeruzsálem kupoláit és harangtornyait havas dombokká változtatva, a városi gyerekek legnagyobb örömére, akik számára a hógolyózás remek és szerintük túlságosan ritka szórakozás volt. Legalább ők örültek, miközben a palotában egyre nőtt a nyugtalanság: a karaván, melynek meg kellett volna hoznia Afrikából az enkobamagvakat, a gyógyító kenőcs alapanyagát, amelyre a leprásnak szüksége volt, nem érkezett meg. Bár Guillaume de Tyr ősszel útnak indított egy másodikat is, hogy megtudják, mi történt az elsővel, és ha kell, helyettesítsék, lassan fogytán volt az utolsó adag is. Az „anyakirálynét” mélyen felzaklatta a helyzet, amit mindenki megértett. Sötét hangulatát azonban nem kizárólag az anyai aggodalom szította: fiatal férje most már sosem hagyta el Sidon városát, ő pedig makacsul megtagadta, hogy oda költözzön, ahogy azt férje kérte. Ráadásul rájött, hogy a szép Heraclius – aki sosem kereste fel caesareai birtokát – megcsalja, diszkréten és csak időszakosan ugyan, de mégiscsak megcsalja egy nabluszi – Agnès szerint földig kellett volna rombolni azt a várost! – rőfös csodálatos feleségével, aki Bethániába költözött a nővéréhez, amikor a férje Akrába indult, hogy a nagy kikötő lerakataiban bevásároljon.

Paque de Riverinek hívták az asszonyt, kirobbanó, érzéki szépség volt, és húsz éve felelőtlenségében szívesen díszítette magát messze alacsony rangján felül: olyan öltözetekben parádézott Jeruzsálemben, melyektől Agnès magánkívül volt, Heraclius pedig kínosan érezte magát… Hangos jelenetek születtek a helyzetből, melyeket kéjes élvezettel hallgattak a kíváncsiskodók és a pletykafészkek, s melyek felháborították a király környezetét. Balduin, hogy véget vessen a kínos lármának, utasította a kereskedőt, hogy tartsa a feleségét nabluszi házukban, és vigye magával, amikor Akrába megy üzleti útra. Eközben Amaury de Nesle, a pátriárka Heraclius értésére adta, hogy a kaland folytatása nagyon súlyos kihatással lehet egyházi karrierjére. Az egykori szerzetes túl ravasz volt ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja a rendreutasítást, elfogadta az új helyzetet: tovább mélyült gyűlölete a pátriárka iránt, de visszatért Agnès ágyába, és a fellegvár visszanyerte nyugalmát.

Nem sok időre. A szokatlanul nyirkos tavasz eljövetelével Sybilla hercegnő futára rogyott térdre a király előtt, borzalmas hírt hozva: Guillaume de Montferratot különös betegség támadta meg, melyet az orvosok nem igazán tudnak mire vélni, és haldoklik.

Kétségbeesett felesége levele a mérgezés lehetőségét említette…

Balduin egy pillanatig sem habozott: azonnal parancsot adott, hogy készítsék elő

az utazást Askalonba, és utasította az orvosát, Joad ben Ezrát, hogy kísérje el.

Természetesen nagy tiltakozást váltott ki, melynek Guillaume de Tyr lett a szószólója:

– Felesleges veszélybe sodorja magát, felség! Az askaloni orvosok ugyanolyan jók, mint az ön orvosa, és biztos vagyok benne, hogy jól ápolják a grófot. Gondoljon a saját egészségére!

– Az egészségemre? Mi rosszabb érhet, mint a lepra? Guillaume lélekben és szívben a testvérem. Őt választottam ki, hogy tovább vigye a királyságot. El akarok menni hozzá – jelentette ki nyomatékosan –, hogy amennyire csak tudok, segítsek.

Neki és a nővéremnek, akit nagy bánat ér. Ha méregről van szó, nyomozást rendelek el, hogy megbüntessem a tettest, ha pedig betegség, a lehető legjobban legyőzzük és imádkozunk. Különösen én! Isten tartsa meg a királyság számára a reményt, melyet Guillaume képvisel! A lovamat és kisszámú kíséretet! A nagy csapat csak lelassítana.

Egy óra múlva indulni akarok!

Balduin szerette Askalont, a szülővárosát, és bár kisgyermek kora emlékei elhalványodtak, ahányszor visszatért az apja életében és azután is, ugyanazt a boldogságot érezte a hatalmas, fehér falak koronázta város láttán, mely egészen a kék tengerig ereszkedett, és ahol a lágy éghajlatban egész évben egyforma volt a hőmérséklet. Cédrusok és pálmafák borítottak hűs árnyat a városra, azt az érzetet keltve, mintha a falak ugyanannyi kertet, mint házat fognának közre. A felfordított tál formájú dombokon, amiket az egymást követő városok romjai alkottak, itt-ott előbukkant néhány maradvány, melyeket Balduin meghatónak talált, hiszen a halott civilizációk titkainak nyomát látta bennük. Ideális helyszín volt a hercegi nászúthoz, és a király egy percig sem gondolta volna, hogy Sybillára, aki Askalon és Jaffa grófnője volt, rémálom várhat itt. A grófi palota, melyet egykor az egyiptomi fatimidák építettek, akiktől 1153-ban foglalták vissza a várost, rendelkezett a nagy keleti otthonok világosságával, életszeretetével és bájával. Amikor azonban a király és kísérete beléptek, mintha minden fény eltávozott volna, s még a virágok illata is eltűnt a kellemetlen ürülékszag alatt, melyet a füstölőknek sem sikerült elnyomniuk.

Guillaume szobájában elviselhetetlen volt a bűz. Fekete ruhás orvosok serénykedtek a fekhely körül, melyen a beteg pihent. A cselédek éppen piszkos lepedőit cserélték. Mind egyszerre beszéltek, és a mediterrán világ szokása szerint erősen gesztikuláltak. Középen a szerencsétlen Guillaume erőtlenül haldoklott, bőre megsárgult, lesoványodott teste szinte lebegett a bőrében, mintha egykori szép izmai szétolvadtak volna.

– A király!

A Thibaut öblös torkából felszálló kiáltás úgy hatott, mint a békákkal teli mocsárba dobott kő. A fekete ruhák szétrebbentek, miközben Balduin pillantásra sem méltatva őket odalépett az ágyhoz, és fölé hajolt:

– Fivérem – fogta gyengéden kesztyűs kezébe a beteg kezét. – Igen rossz állapotban találom. Mi a baj?

Állapota ellenére Guillaume mosolyogni próbált:

– A beleim… úgy érzem, mintha szétrohadnának. Megállás nélkül ürítek…

Az egyik orvos összeszedte a bátorságát és közelebb lépett, alulról fürkészve a király arcát, akit leprásnak mondanak… és bizonyára az is, a szemöldöke találkozásánál lévő dudor alapján, melyen felpikkelyesedett a bőr.

– Rosszindulatú hasmenés, felség, de mások is szenvednek tőle a városban. A gróf úr bizonyára fertőzött vizet ivott…

– És a grófné? Ő is elkapta a betegséget?

– Istennek hála nem! Nem lép be ide, mióta… mióta…

Emlékezetében az időpont után kutatott, Balduin azonban, aki együttérzéssel figyelte sógora arcát, hirtelen azt látta, hogy csorognak a könnyei, és azonnal megértette:

– Régóta, nem igaz? A betegség kezdete óta?

– Mi… mi határozottan ezt tanácsoltuk neki! A grófnénak vigyáznia kell a gyermekre, akit a szíve alatt hord – magyarázta az orvos hirtelen bőbeszédűen, megijedve a király metsző hangjától.

Balduin azonban egy mozdulattal csendre intette, és megvonta a vállát:

– Ilyen betegséget senki nem kap el úgy, hogy megtörölget egy izzadó homlokot, vagy vigasztaló, szerelmes szavakat mond.

Nem lepte meg Sybilla viselkedése. Bár szerette a nővérét, ahogy az anyjáról, róla sem voltak illúziói. Tudta, hogy frivol, kéjsóvár és szélsőségesen önző. Az, hogy gyermeket vár, ideális kifogás volt számára: enélkül is távol maradt volna Guillaume-tól már az első tünetek után. Túlságosan ragaszkodott a szépségéhez!

Balduin személyi orvosa, Joad ben Ezra a beteg fölé hajolt, és megvizsgálta. A király megbízott benne, hisz bölcs és nagy tudású ember volt, egy zsidó, akit Juszuf katonái üldöztek el Spanyolországból, ahogyan Maimonidészt is, akivel együtt tanult. Az őszülő, rövid lábú, lágyan kerekedő pocakú, szögletes szakállú, dús szemöldökű orvos keveset és lassan beszélt. Ahogy befejezte vizsgálatát, melybe a többiek nem mertek beleavatkozni, felemelkedett és kijelentette:

– Másról van szó…

– Hogy érted?

– A vérhas nem jár ilyen magas lázzal, véres folyásokkal és vörös foltokkal, melyeket a testén találtam.

A király iszonyodó tekintetét látva Joad ben Ezra kitalálta, milyen borzalmas gondolat fut át rajta, és azonnal megnyugtatóan megérintette a karját:

– Nem. Nem erről van szó. Ha rossz a víz, és mások is betegek, talán azzal állunk szemben, amit görögül rypftosnak neveznek. Ebben az esetben a hercegnő jól tette, hogy távol maradt. És neked is így kellene tenned, felség! De talán inkább… méreg! –

tette hozzá olyan halkan, hogy csak Balduin hallotta.

A király szeme felizzott:

– Ki merészelné? És miért?

– Az örökösöddé akarod tenni. Ez elgondolkodtató, de előbb látni akarom a többi beteget. Ne menj közel hozzá! Addig is tamarinteát írok elő neki – jelentette ki az orvos, és felszerelést kért, hogy megmoshassa a kezét.

Balduin egy magas teraszon találta a nővérét, melyet egy oszlopcsarnok kötött össze a szobával, ahová visszahúzódott. Keleti módra párnahalmon feküdt, és a tengert nézve édességet rágcsált, melyet mellé készítettek egy tálcára. Terhessége inkább karikás szemű, fáradt vonású, szép arcán látszott, mint a testén, melyet kék selyem dalmatikaféleség fedett, mely megvédte a hűvöstől. Öccse érkezése szemmel láthatólag nem okozott örömet számára, és ezt éreztette is:

– Az isten szerelmére, felséges öcsém, mit keres itt? Úgy gondolja, nincs elég bajunk anélkül, hogy idehozná a magáét is? Kérem, ne jöjjön közelebb!

– Nem is állt szándékomban, nyugodjon meg! Csak azt szeretném megtudni, hogy van.

Sybilla egy mozdulattal elküldte a két cselédet, akik tőle nem messze álltak, ugrásra készen a legapróbb kívánságára is.

– Hogy lennék, amikor a férjemből egy bűzlő és undorító folyam maradt, és hányingerem van a tehertől, melyet magamban hordozok? Rosszul vagyok! Sőt, nagyon rosszul!

Balduin összevonta a szemöldökét:

– Ideje lenne eszébe idéznie, kicsoda ön, nővérem. Nem olyan régen még köszönetet mondott, hogy hozzáadtam ehhez a bűzlő folyamhoz, akiről azt mondta, hogy imádja! Ami pedig a terhet illeti, melytől émelyeg a gyomra, az a fiú vagy leány, aki egy nap Jeruzsálem koronáját viseli majd!

– Micsoda szavak! Amikor oly nagy szükségem lenne vigasztalásra…

– Ha egy kicsivel kevesebbet gondolna saját magára, és kicsivel többet másokra, nem lenne akkora szüksége vigasztalásra! Mindenesetre többé ne menjen ki ebből a szobából. Lehet, hogy nem egyszerű hasmenésről van szó.

Ezzel a leprás király visszatért a haldokló lovag mellé, akit fivéréül fogadott, s akitől az örököst várta, aki tőle sosem születhet meg. Négy nappal később Guillaume de Montferrat kilehelte a lelkét, és miközben holttestét sietve koporsóba fektették és leeresztették a Szűz Mária-templom kriptájába, míg Jeruzsálembe nem szállítják, a kór, melyet egyetlen orvosnak sem sikerült egyértelműen azonosítania, Balduint is elérte.

Lázban égve, cseppfolyós belekkel ágynak esett, ez alkalommal azonban nem serénykedett körülötte a fekete ruhák hada, és Joad ben Ezrának nem kellett féltenie királyi orvosi tisztét: abban a meggyőződésben, hogy a lepra és a titokzatos betegség együttesen hamar elviszi a királyt, a helyi gyógyítók nem vágytak a félelmetes beteg közelébe, és szétszéledtek, kijelentve, hogy a város többi betegének kell szenteljék magukat. Thibaut és Joad maradtak a fedélzeten, és a győzelem megveszekedett vágyával vetették magukat a csatába, miközben a várost haldoklók imái töltötték be. A két férfinak nem sok ideje maradt imádkozni, hacsak nem éjjel, amikor a betegnek az ópiumos elixír hatása alatt sikerült elaludnia. Egymást váltva, folyamatosan cserélték izzadsággal és ürülékkel teli lepedőit, növényi készítményekkel, tamarinnal és szarvasnyelvvel, mézzel és fahéjjal itatták, vagy fűszeres bort adtak neki. A tömjén illatához, melyet a betegség szagának és szellemének elűzésére égettek, mirha keveredett, melyet a három királyok ajándékoztak a Gyermeknek a betlehemi éjszakán.

Soha beteg nem vetette alá magát ennél engedelmesebben a kezeléseknek. Soha egyetlen panasz sem hagyta el az ajkát, csak gyengéd szavak, melyekből érezték, hogy lélekben ő is harcol. Egyetlen mondat összefoglalta legbelsőbb gondolatait:

– Meg kell gyógyulnom, mert még nem teljesítettem a feladatomat. Legyen Isten akarata szerint!

Három végeérhetetlen hétig tartott a harc, egy nap azonban végül visszavonult a betegség az elgyötört testből, ahogyan a hullám a partról. A láz elmúlt, és minden elcsendesedett… Sajnos a két hűséges társ néma bánatára a lepra azonban teret nyert.

Puffadások jelentek meg az orrcimpán, a halántékon és a végtagokon, vastagon, rezes barna színben, miközben a testen látható lapos foltok egyre terjedtek. Egészséges, frissítő és erősítő ételekkel igyekeztek erőt önteni a betegbe.

Végre eljött a nap, amikor Balduin felkelhetett: tett néhány lépést a szobájában, és kijelentette, hogy többé ne imádkozzanak érte, hanem adjanak hálát a Mindenhatónak, aki megengedte, hogy még egy ideig teljesítse a feladatát. Az eltelt hetek alatt Sybilla egyetlenegyszer sem ment a betegszoba közelébe. A híreket az egyik cselédlánya vitte neki, akit Thibaut-hoz küldött, kikötve, hogy csakis az ajtón keresztül beszélhetnek, hiszen a fegyvernök sem mehetett a közelébe. Előrehaladt a terhessége, és természetes volt, hogy védeni akarja a gyermekét, a palota hangjai azonban eljutottak Balduin betegszobájába is a takarítással megbízott cselédek révén: a fiatal özvegy, miután elmúlt a hányinger, visszanyerte kicsattanó egészségét, és türelmetlenkedve fogadta, hogy Askalonban kell maradnia. Azt kívánta, hogy Guillaume holttestét vigyék Jeruzsálembe, hogy ott kapja meg végső nyughelyét, és még a nagy nyári hőségek előtt el akarta foglalni a kis jaffai palotát, mely szintén a tengerparton állt: ott legalább semmi nem emlékeztetné a szomorú askaloni napokra.

Önző személyiségéhez tökéletesen illett ez a válasz mások szenvedésére és a gyászra, és Thibaut, aki jól ismerte, biztos volt benne, hogy alighogy megszületik a gyermek, követelni fogja, hogy új férjet adjanak neki, ugyanolyan szépet és bátrat, mint a szerencsétlen Guillaume, akit addigra el is felejt. Mint a Természetanya és Agnès, Sybilla is iszonyodott az űrtől…

Balduin lábadozása lassan zajlott a már addig is erősen meggyötört testben, amikor két hír lépte át Askalon kapuit, melyeket a király parancsára lezártak, nehogy a járvány

– Guillaume de Montferrat után többen is meghaltak – tovább terjedjen. Először is a bizánci hadiflotta Akra kikötőjében csatlakozott a követ hajóihoz, és nagy erőt képviselt: több tucat evezős hadihajó érkezett, hatalmas páncélozott gályák, melyek a csapatokat szállították, valamint súlyos ostromgépek, katapultok és görögtüzet okádó vascsövek, a félelmetes fegyverek, melyek lángjai bármilyen célpontot képesek voltak felgyújtani, és a víz sem tudta kioltani őket, hisz a tengeren is égtek. Jöttek gyors gályák és szállító hajók is, melyek hátsó része lehajtható volt a partra, hogy kionthassa emberi rakományát. A császárság több vezető személyisége parancsnokolt felettük, akik nem titkolták türelmetlenségüket, hogy egyesítsék erőiket az egykor Amalrich király megígérte csapatokkal, és meginduljanak Szaladin támadására Egyiptom földjén.

Addig azonban a sok ember a király hosszas távollétét kihasználva hatalmas kavarodást és rendetlenséget keltett a kikötőben.

A második hír kisebb jelentőségű volt, bár szintén volt köze a király távollétéhez: Étiennette de Milly, a Krak hölgye hozzáment Renaud de Châtillonhoz.

– A jóváhagyásom nélkül! – mordult fel Balduin. – Máris halottnak hisznek, hogy úgy viselkednek, mintha nem is léteznék? Vissza kell mennem Jeruzsálembe!

Méghozzá gyorsan!

– Még nagyon gyenge, felség! – tiltakozott Joad ben Ezra. – Legalább engedje, hogy hintón vigyük!

– Mint egy nő? Mint a nővérem például, aki a férje koporsóját követi? Soha! Főleg nem ilyen körülmények között! Lovon megyek!

Kiadták tehát a parancsot az úti előkészületekre. A király személyesen kíséri majd sógora földi maradványait az ispotályos lovagok kápolnájáig, mely nem messze áll a Szent Sírtól, ahol Guillaume de Tyr celebrálja a gyászmisét, és ahol az elhunyt végső

nyugalomra lel feleslegessé vált hosszú kardja társaságában.

Az elindulás reggelén Balduin betegsége óta most először tükröt kért. Már felöltötte a címerével díszített hosszú köpenyt a páncélja fölé, az egyik ablaknál állt a tiszta reggeli fényben, és vissza sem fordulva nyújtotta a kezét a kért tárgyért. Végül megnézte magát, s nem látszott, hogy megremegne a keze, vagy megborzongana magas alakja. Még csak nem is sóhajtott, mialatt egy végtelennek tűnő percig az arcát vizsgálgatta. Végül visszaadta Thibaut-nak a tükröt, és utasította:

– Hozz egy fátylat!

– Fátylat?

– Igen. Olyan nehéz felfogni? Egy muszlinkendő elég lesz… egyelőre. De fehér legyen!

Egy pillanattal később Thibaut szomorúan meghozta, amire kérték: egy áttetsző

kendőt, amilyenbe a hölgyek burkolják fejüket és vállukat. Balduin elvette a fátylat, mely túl hosszú volt ahhoz, amire használni akarta, kardja pengéjével kettévágta, eltakarta vele az arcát, és megparancsolta, hogy adják rá a rostély nélküli sisakot, melyet olyankor viselt, amikor nem harcba indult.

– Hamarosan – szólalt meg nyugodtan – már nem lesz elfogadható arcom. Jobb, ha mostantól egyáltalán nincs arcom senki előtt. Kivéve Mariettát! Nem vagyok biztos benne, hogy az anyám el tudná viselni: ő, aki számára a szépség az élet egyetlen értelme.

– Én azonban nem ő vagyok! Én tisztelem és szeretem önt – kiáltotta Thibaut hirtelen magánkívül. – Nem rémiszt meg az arca!

– Még nem, mert megszoktad, de eljön az is.

– Soha! Képzelje el, hogy egy csata során tönkremegy az arcom: eltaszítana ezért?

– Tudod jól, hogy nem.

– Akkor miért akar most eltaszítani? Hiszen eltaszít, ha mostantól nem akarja megmutatni többé az arcát. Hogyan ápoljam? Hogyan szolgáljam akkor? Méltatlanná váltam?

– Ne kérdezz ostobaságokat! Napokon át harcoltál, hogy megmentsd a nyomorúságos életemet. Köszönöm a királyságom nevében… ahogyan neked is köszönöm, Joad ben Ezra – tette hozzá az orvos felé fordulva, aki mellkasán összefont karral, szakálla végét morzsolgatva figyelte. – Megkapod a fizetséged az erőfeszítéseidért.

– Ha továbbra is elfogadja az ápolásomat, százszorosan is megkapom a jutalmam.

Ó, nem vagyok érzéketlen a földi javak iránt, felség, de elsősorban orvos vagyok, és ön egész pályafutásom legkáprázatosabb esete – jelentette ki a férfi a szemében huncut csillogással. – És előlem sem rejtheti el az arcát, mert szemtől szembe akarok megküzdeni a betegséggel, és ha a Mindenható úgy akarja…

Balduin egy percig hallgatott, igazi értékén kiélvezve ragaszkodásukat, melyben bizonyára sosem kételkedett volna az érzelmi sokk nélkül, melyet az okozott, hogy a tükörben megállapíthatta, hogy arca megindult a bomlás útján. Talán a lelke mélyén sosem hitte el, hogy ez bekövetkezik, és inkább a kétségbeesését, mint a lepra jeleit kívánta elrejteni a fátyol alatt.

– Köszönöm! – mondta végül, és megindult a lépcső felé.

Ahogy megjelent az udvaron a napsütésben, remegés futott végig fegyveresein, akik az elhunyt koporsóját szállító, fekete drapériával bevont kocsi körül gyülekeztek.

A könnyű, makulátlan és hullámzó fátyol, melyet keretbe font az aranykoronás sisak, és mely havas köddé változtatta az arcot, ostorcsapásként hatott. Néhányan keresztet vetettek, megértve, mit jelent. Nem törődve a hirtelen csípőjébe hasító fájdalommal Balduin felült Szultánra, körbefordult vele, sőt felágaskodtatta, majd selymes szőrét simogatva megnyugtatta. Komolyan, csengőn szállt fel a hangja, ahogy magasba emelte kivont kardját:

– Most is a királyotok vagyok! Ha nem is látjátok a vonásaimat, tudnotok kell, hogy amíg jártányi erőm marad, továbbra is én vezetlek titeket a harcban, hogy megvédelmezzem a koronát, melyet apáimtól örököltem, és főként szent földünket, ahol Krisztus vére ontatott. A segítségetekkel diadalt aratunk még a hitetlenek felett!

Hatalmas éljenzés volt a válasz, s táncra keltek a lobogók. Lovát nekiindítva Balduin a menet élére állt, hogy átszeljék a várost és ráforduljanak a jeruzsálemi útra.

Kezében tartotta a kardját, és a napsugarak, melyek egyszerre verődtek vissza a pengéről és a korona aranyleveleiről, akkora fénybe vonták, hogy az egyszerű emberek azt hitték, Szent Györgyöt látják, és térdre ereszkedtek előtte a porban. Észre sem vette őket. Tekintete a Szűz Mária-templom csillogó aranykeresztjére szegeződött, melyet szinte glóriával övezett a reggeli fény. Vakító bizonyossággal érezte ebben a pillanatban, hogy mindig is ő volt a láncszem a félénk tömeg és a ragyogó ég között, és ennek a kapcsolatnak a végső határokig ki kell tartania. Talán ő volt az engesztelő

áldozat, melyre szüksége volt a népnek, mely, mint ő maga is, törékeny volt az évszázad kísértéseivel szemben, és ebben a pillanatban elfogadta a sorsát…

Ahogy a városkapuhoz ért, egy női hangot hallott:

– Tényleg ő az, vagy már csak a szelleme? Megijeszt…

Egy férfi válaszolt rá:

– Ha ugyanennyire meg tudja ijeszteni a szaracénokat, nagyon jó lesz…

Szultán nyomában lovagolva Thibaut is hallotta a szavakat, és megkönnyebbüléssel, szinte örömmel töltötték el. Talán ez volt a válasz az aggodalomra, mely elszorította a szívét, mióta királya eltűnt a fehér muszlin alatt. Az opálos fátyol élő legendává teheti, mely a titkokból születik. Ahelyett, hogy undor tárgya lenne, a fehér fátylas királyi lovas magához vonzza vagy félelemmel tölti el a csodáért rajongó népet. Bárhogy is lesz, Balduin új erőt meríthet ebből… Az Askalont Jeruzsálemtől elválasztó tizennyolc mérföldön, melyet a halottas kocsi és az özvegyet szállító hintó megkövetelte lassúsággal tettek meg, ugyanez történt: mindenki térdre ereszkedett a halott előtt, akit egy arc nélküli, ragyogó fegyverzetű lovag kísért, akinek láttán azt hihették, nem is a leprás király, hanem az égből alászállt arkangyal.

A Szent Város kapuinál feltűnt az Igazi Kereszt51, a királyság legjelentősebb szimbóluma, melynek a korral törékennyé vált fáját aranyba és drágakövekbe öltöztették. Templomos lovagok állták körbe, mint a csaták napjain, előtte pedig kirajzolódott a nagymester, Odon de Saint-Amand súlyos alakja, akiről Guillaume de Tyr, aki gyűlölte, azt mondta, hogy haragot lélegez ki az orrán, és nem ismer sem istent, sem embert. Eljött Joubert testvér is a jeruzsálemi Szent János Ispotály lovagjaival, akiknek fehér kereszttel jelölt fekete ruhája éles kontrasztot alkotott a rivális templomosok vörös keresztes fehérjével. Az ispotályosok vették át a halottat, hiszen Guillaume de Montferrat, mivel nem volt király, nem kaphatott helyet a királyi sírkamra kálváriáján. Az ispotályosok kápolnájában nyeri el végső nyughelyét. Ott volt a pátriárka és a kancellár is, de ők a király, nem pedig a halott fogadására jöttek.

A nyergében szálfaegyenesen, mozdulatlanul ülő IV. Balduin láttára meglepetés ült ki az arcokra, de Guillaume de Tyré fájdalmat tükrözött: megértette, micsoda szenvedés rejtőzik a fehér fátyol maszkja mögött.

Az édesanyja is megértette, ahogy kilépett a palota lépcsőire, hogy fogadja a fiát és a születendő gyermektől eltorzult alakú lányát. Sybilla maga is fátylat viselt, de égszínkéket, melybe beleburkolózott, s mely reményt rejtett. Balduin láttán Agnès arcán súlyos, néma könnyek csorogtak végig: sokáig ő is hitte, hogy csoda történik majd… Őszintén hitte! Teljes hitével, mely ott szunnyadt lelke mélyén, melyet régen megmételyezett saját szépségének és az abból nyerhető gyönyöröknek a felismerése.

Hiszen azon a földön éltek, ahol a lehetetlen is valóra válik. A Jordán habjai, melyek oly sok leprást meggyógyítottak, tehetetlenek lennének, hogy megszabadítsák a fiát a várható borzalomtól? Tudta, miről suttognak a palotában és a városban: a gyermek az anyja rosszaságáért fizet, de büszkeségében nem volt hajlandó elfogadni, hogy az egyszerű emberek megítéljék, ahogyan nem volt hajlandó kitárni egy pap – egy igazi pap – fülének a szépséges testi bűnöket, melyeket egyetlen pillanatra sem bánt meg.

Képtelen volt bocsánatot kérni, akár Istentől is!

Pedig szerette a fiát, és az elrejtett arccal szembeni fájdalmában ösztönösen olyan 51 A legnagyobb darabja

mozdulatot tett, melyre senki sem hitte volna képesnek. Amikor Balduin leszállt a nyeregből, lassabban és nehézkesebben, mint azelőtt, odafutott hozzá, a karjába vette, magához szorította és a fátylát felemelve megcsókolta az arcát:

– Szeretett fiam! Él, Istennek legyen hála! Balduin a tiszta szeretet pillanatától felkavarva a fejét hátravetve viszonozta az ölelést.

– Anyám – szólalt meg végtelen gyengédséggel –, a születendő gyermekért kell imádkoznunk! Szüksége lesz az ön erejére, sokkal inkább, mint az édesanyjáéra, aki teljesen elgyengült. Vigyázzon rá!

Ezzel Thibaut vállára támaszkodva továbbindult. A fegyvernök ekkor látta meg az Agnès mögött álló két férfit, akiket Balduin meghatottságában nem vett észre. Jocelin de Courtenay és Heraclius tekintetével követte a királyt. Furcsán egyforma tekintettel, mely Thibaut-nak sehogyan sem tetszett: ugyanaz a gyűlölet ragyogott összeszűkült szemükben, érthetetlen gyűlölet, mely csakis a csalódásból születhetett, amiért a király élve tért vissza a halál kapujából. A fegyvernök megfogadta, hogy minden eddiginél jobban figyel majd…

Viszontlátva a fiatalembert, akit „kicsikémnek” hívott, Marietta egy szót sem szólt, de amikor a király levette a sisakját és a fátylat, Thibaut látta, hogy elsápad, és ahogy egymásra pillantottak, mély fájdalom tükröződött a szemében. Balduin semmit nem vett észre: túlságosan fáradt volt. A lassú lovaglás jobban kifárasztotta, mint egy csata.

Talán, mert felmérhette benne, mennyire legyengült, és ismét gyötörte a nyugtalanság a királyság jövője felett. Nyíltan meg is vallotta:

– Nem élem meg, hogy a születendő gyermek uralkodókorba érjen. Montferrat halálával minden összeomlott. Ki kormányoz majd utánam az örökös nagykorúságáig?

Ha egyáltalán fiú lesz! Ráadásul egy kisgyermek nagyon törékeny. Sybillának talán újra férjhez kellene mennie? De melyik herceghez?

– Miért herceghez? – tiltakozott Guillaume de Tyr, aki szokása szerint bejelentés nélkül lépett be. – Hamarosan eljön a szülés ideje, és ha a gyermek életképes, nem kell idehozni valami királyfit vagy királyi unokaöcsöt, hogy felébresszük benne a kísértést, hogy a saját javára tevékenykedjen. Egy helyi előkelőség, egy bátor, eszes és hűséges nemes elegendő lenne.

– Kire gondol?

– Ramlai Balduinra, az elsőszülött Ibelinre. Elemészti a szerelem a hercegnő iránt, akinek a házassága kétségbe ejtette, de értékes ember, és elkötelezett híve felségednek.

– Miért ne? Ha a nővérem beleegyezik…

– Egyáltalán nem találta kedve ellen valónak Montferrat érkezése előtt.

– Talán ez a megoldás… bár nem tudjuk, rendelkezik-e a megfelelő eréllyel. Ha azonban hirtelen meghalok, kinevezhetnek régenst, mint a kiskorúságom idején.

Rajmund unokabátyám remekül végezte a feladatát, és még fiatal… Mivel pedig úgy tűnik, képtelen utódot nemzeni, nem remélheti, hogy a saját családját ülteti a miénk helyébe…

– Ez azért nem zárja ki az ambíciót. Különben pedig ön is tudja, hogy a bárók sosem fogadnák el! Egyébként – tette hozzá gyengéden a kancellár – bőven van még időnk mérlegelni a különféle érveket. Hogy érzi magát, felség?

– Nagyon fáradtnak, de végül is még lábadozom. Egy kis pihenés, és teljesen felépülök. Most pedig beszéljünk arról, ami itt történt. A bizánciak?

– Amint ön megengedi, eljönnek köszönteni.

– Holnap! Vagy inkább holnapután. Várhatnak még huszonnégy órát. Egy másik ügyet kell elintéznem: a királyi engedély nélkül kötött esküvőt. Thibaut – tette hozzá a fegyvernökhöz fordulva –, hívd ide messire Renaud-t!

– Ne mozduljon, Thibaut – lépett közbe Guillaume. – Már nincs itt!

– Nincs itt? – kiáltotta Balduin, akinek a harag visszaadta az erejét. – Olyan ez, mintha dezertálna! Sosem hittem volna képesnek ekkora aljasságra. És ki parancsol helyette?

– Balian d’Ibelin. Zárójelben megjegyzem, remekül boldogul, mert bár hűvösebb természetű, ugyanolyan vitéz, mint Renaud. Ami őt illeti, felkeresett, mielőtt elindult volna Moab földjére a feleségével. Úgy egy héttel ezelőtt…

– Ezt merészelte! És maga nem vetette azonnal börtönbe?

– Nem, felség, és azt hiszem, meg fog érteni. A bizánci flotta érkezése elgondolkodtatta. Ha a tervezett expedíció tengerre száll Egyiptom felé, Szaladin arra a következtetésre juthat, hogy a hatalmas Jordánon túli területek védtelenek maradnak, és miközben az ön csapatait visszaszorítja, sereget küld a Vörös-tengeren, hogy megszerezze a nagy déli hűbérbirtokot, a királyság kulcsát. Renaud büntetést érdemel ugyan, de…

– Nem olyan ostoba az érvelése! És különben is, senki sem gondolta itt, hogy élve viszontlát?! Felejtsük el! Más hírek?

– Vannak, felség, nem is elhanyagolhatóak: Elzászi Fülöp, Flandria grófja jelentős hadtesttel megérkezett Caesareába. Bevallom, nagyon örülök neki: folyamatosan írom a leveleket egész Európának, hogy a királyok és a hercegek törődjenek a Szentfölddel, küldjenek csapatokat, és…

– A Mindenható Istenre, miért nem mondta előbb? Ez a legjobb hír! Égi üdvösség ez, a válasz az imáimra! Flandria grófja nem király, de a keresztény világ egyik legrangosabb ura, közeli rokonunk vér szerint, de a Szentföld szeretete szerint is, hiszen az apja, Thierry gróf négyszer is eljött ide imádkozni és hadakozni. Ráadásul Sybilla d'Anjout vette feleségül, Fulco nagyapám és az első felesége, Aremburge de Maine lányát. Ha Philippe olyan vitéz, mint az apja, megtaláltuk a parancsnokot, aki Egyiptomba vezeti majd a frankokat a bizánci hajókon! Én közben olyan erős védelmet készítek elő, hogy amikor Szaladin Egyiptom zsíros földjéről kiszorítva Szíriában próbálja összeszedni az erőit abban a reményben, hogy hátba támadhat, minden készen áll majd a fogadására! Az apámnak igaza volt: amíg a szultáné Egyiptom, nem lehetséges tartós béke a királyság számára!

A mostanra kegyetlenül tönkrement arcot beragyogó öröm összeszorította a királyt hallgató két férfi szívét, de a kancellár érsek magában hálát adott Istennek: Balduinban még mindig élt a királysága nagyságába vetett hit. A hirtelen oly nehézre változott kálváriája ellenére király maradt, nagy tervekkel és nagy reményekkel. Megértette, hogy Szaladin nem marad örökké a kairói palotájában, akár fegyverszünet van, akár nem, és egyedül úgy kerülhetik el, hogy ne nyújtsa ki karmait ismét a Jeruzsálemi Királyság felé, ha védekezésre kényszerítik. Nem hagyhatta el azonban a királyság éber őrzőjének posztját. Elzászi Fülöp érkezése felszabadította, bár a lelke mélyén sajnálta, hogy valaki más aratja le a győzelem babérjait.

Guillaume de Tyr, aki olvasott egykori tanítványa gondolataiban, akaratlanul is elmosolyodott:

– Ne álmodozzon túl sokat, felség! A hősünk tizennyolc éve nős, Isabelle de Vermandois a felesége.

– Nem erre gondoltam. Egyébként is egy özvegy nem mehet újra férjhez, míg le nem telik a gyászév, és a rokonunk zarándoklata talán nem tart ennyi ideig. Ennek ellenére adjunk hálát az Úrnak, hogy elküldte hozzánk!

Balduinnak hamarosan látnia kellett, hogy kissé elsiette a hálaadást. Nem mintha Flandria grófja első ránézésre nem lett volna kellemes ember. Az erős negyvenes nagyúr, az irodalom és a költők barátja kitűnő szervező hírében állt. Úttörő hajlamai is voltak, hatalmas munkálatokat végeztetett otthon: kiszáríttatta a hatalmas mocsarakat Wattén és Bourbourg között, és több város, köztük Cambrai és Lille megszépítését felügyelte. Felmerült a kérdés, vajon miért hagyta el gazdag földjeit, jelentős hadsereget magával hozva a hosszú és kényelmetlen zarándokútra. Talán az apja, Thierry gróf példáját akarta követni, aki négyszer járt itt, olyan ájtatosan, hogy az akkori pátriárka megajándékozta egy fiolával, mely Krisztus vérének néhány cseppjét tartalmazta, melyet Arimatiai József fogott fel a Kálvárián, és mely Bruges-be szállítva a szentségimádások középpontja lett52. Vagy így akarta kérni az Úrtól, hogy ajándékozza meg az örökössel, akit Isabelle de Vermandois, a felesége tizennyolc éve nem tudott megadni neki? Bölcs emberismerőként Guillaume nem igazán hitt ebben. A gróf csinos arca, előkelő viselkedése és kedélyes, pirospozsgás arcszíne ellenére jéghideg, szürkéskék szeme, ragadozó állkapcsa bizalmatlanságra adott okot… Balduin azonban túl fiatal volt, hogy felfigyeljen ezekre a részletekre. Pompásan, s egyben szeretetteljesen fogadta rokonát a bárók és a bizánci követek jelenlétében. Fiatal kora lelkesedésével nem titkolta előle, hogy a gondviselés emberét látja benne, akinek hála a császárral összefogva megtörhetik Szaladin terjeszkedési törekvéseit, és a frank királyság visszafoglalhatja elveszett földjeit, mint Edessza és Turbessel. Ezenkívül abban az esetben, ha a halál a vártnál előbb elragadná, Elzászi Fülöp kiváló tulajdonságainak köszönhetően remek régens lenne.

Sajnos az ajánlat, mely a királyság sorsáért való aggódásból született, nem a remélt visszhangra talált a grófnál. Az elfátyolozott, aranykoronás arccal szemben, mely bizonyára kellemetlen emléket ébresztett fel benne – sógora, II. Raoul de Vermandois tizenkét évvel azelőtt leprában halt meg –, határozott elutasítás volt a válasza, nem 52 Ekkortól tartanak Bruges-ben minden évben Szent Vér körmenetet.

csak kevéssé keresztényi, de majdhogynem sértő formában: nem azért jött, hogy bármi mellett is elkötelezze magát, és nem marad tovább, mint tervezte. Ami a régensséget illeti, a király bízzon meg vele, akit akar.

Balduin végtelen türelmében nem vágott vissza úgy, ahogyan azt az arcátlan gróf megérdemelte volna, hanem megbízta a bárókat – akiknek nem tetszett a jövevény –, hogy győzzék meg, legalább a kardját állítsa a kereszt szolgálatába, és harcoljon a legnagyobb ellensége, Szaladin ellen. A régensséget hirtelen halál esetén a távollétében rábízhatja egy olyan kipróbált katonára, mint Renaud de Châtillon.

Az eredmény még katasztrofálisabb volt. Fülöp először is kijelentette, hogy hallani sem akar a Krak uráról – aki, miután a körülményekre tekintettel sietve megérkezett, majdnem megfojtotta sértő szavaiért! Ami Egyiptomot illeti, csak azért menne oda, hogy ő maga legyen a király. Ráadásul a beszélgetés során Flandria grófja arcátlanul felvetette, hogy a királyság jövője érdekében miért nem adják hozzá a király valamelyik lánytestvérét egyik hűbérese, Róbert de Béthune, egy artois-i kisnemes fiához, akit magával hozott az utazásra.

– Ezeket a szavakat hallva – írta később Guillaume de Tyr – rádöbbentünk, mennyire aljas ez az ember, és milyen áruló terveket szövöget. O, akit a király végtelen jóindulattal fogadott, megfeledkezett vendég mivoltáról, megvetette az öröklés jogát, és intrikákat szőtt, hogy megfossza Balduint a trónjától.

A király ekkor igen száraz levelet írt neki, emlékeztetve az illemre: az egyik hercegnő csak egy év múlva mehet férjhez, hisz Guillaume de Montferrat csak három hónapja halt meg. Egy király és a császár unokahúgának lánya pedig – Isabelle – nem adhatja magát akárkinek. Fülöp megértette, hogy túl messzire ment, és kérte, engedélyezzék, hogy kiválassza az igazán méltó férjet, de senkit nem nevezett meg. A király és a bárók egyhangúlag elutasították.

Eközben a bizánciak kezdték türelmüket veszteni. A flandriai kontingens érdekelte őket, mivel a császár parancsa az volt, ne kényszerítsék a királyt, hogy teljes saját haderejével elkísérje őket. Andronic l'Ange és Jean Doukas megmutatta a grófnak a császári aranybullát, mely igazolta a hatalmukat. A kiszámíthatatlan Fülöp ekkor újabb kibúvót talált: nem akarta, hogy ő és az emberei „éhhalálnak” legyenek kitéve. Személy szerint csak olyan helyekre szokta vinni a katonáit, ahol bőségesen van élelem:

„képtelenek elviselni a nélkülözést”. Ugyanakkor szívesen segít megvédelmezni Krisztus ügyét kevésbé veszélyes vidékeken…

A folytatás több mint kiszámítható volt: egyhangúan gyávasággal vádolták, ami igencsak felbőszítette – némi joggal, hiszen a Szentföldről szétterjedő hírek hatására könnyen kizárhatta magából a keresztény világ. Úgy döntött, elvégzi a zarándoklat szertartásait, majd meggondolja, hol bizonyíthatná be bátorságát.

Csak két hétig tartott a komédia, de Balduint annyira megviselte, hogy ismét ágynak esett. A bizánci követek, akik együttérzéssel és csodálattal adóztak bátorságának, azt javasolták, hogy halasszák el néhány hónappal a hadjáratot. Ezzel egyidejűleg a király tudomására hozták, hogy Flandria grófja elhagyta Jeruzsálemet, és Nabluszba ment, ami igencsak nyugtalanította őket. Balduin azonnal magához hívatta Guillaume de Tyrt:

– Mit akar ott? Ha már nem tudta rátenni a kezét Sybilla nővéremre, Isabelle húgomat akarja túszul ejteni? Hogy a kedve szerint adja férjhez, és így közelebb kerüljön a császárhoz?

– Könnyen meglehet. Ahogy megismertük, mindenre számítanunk kell nála.

– Mit tanácsol, barátom?

A kancellár barna szemében huncut fény villant:

– Rövid a tanácsom, felség. Egyetlen szó: Ibelin!

– Engedélyezzem Mária királynénak, hogy hozzámenjen Balianhoz? Erre gondol?

– Pontosan, és úgy látom, gyorsan kell cselekednünk: máris el kellene küldenie a házassági engedélyt. Hívjam a titkárát? Ha egyetért, természetesen!

– Micsoda kérdés! Ez a legjobb ötlet… Az özvegyi juss hozománnyá alakul, és Balian mindenkitől meg tudja majd védeni. Máris elküldöm…

– Engedelmével, felség, küldje magát Baliant az embereivel. Ő lesz a leggyorsabb, hisz a szerelem ereje mindennél jobban űzi.

– Vele mész, Thibaut! – fordult a király fegyvernöke felé. – A lobogóm alatt és a címeremmel, hogy mindenki tudja, hogy a házasság az én akaratom. Menj, készülődj!

Majd küldök veled egy ajándékot a menyasszonynak. Azonnal tartsák meg az esküvőt!

A fiatalember nem kérette magát, és egy órával később ott lovagolt a büszkeségtől és boldogságtól ragyogó Balian d’Ibelin oldalán. Őt is boldogsággal töltötte el a gondolat, hogy viszontláthatja Isabelle-t, akiről egy éve nem kapott híreket. Eszébe jutott Ariane is, és eltűnődött, vajon a királyné szolgálatában áll-e még. Sokáig attól tartott, hogy a lány meggondolatlanságot követ el a Balduin iránti nagy szerelemben.

Annyira remélte, hogy az árnyékában élhet, és soha nem kell elválnia tőle, hogy a nabluszi élet kegyetlen száműzetésnek tűnhetett számára… Mindenesetre arra nem utalt semmi nyom, hogy visszatért volna Jeruzsálembe, ahol Thibaut figyelemmel kísérte az apját. Toros mostanra egy egészen fiatal lány boldog férje volt, akit elhalmozott ékszerekkel, s úgy tűnt, még a lánya létezéséről is megfeledkezett.

A király fegyvernöke hamar megnyugodhatott: amikor Balian nyomában belépett a díszterembe, ahol az özvegy királyné ült teljes háznépe gyűrűjében, meglátta Ariane-t a hölgyek első sorában, akik a kis ezüst és zománc trónus körül csoportosultak, melyen Komnenosz Mária helyet foglalt. Isabelle egy bársonypárnán ült az anyja lábánál, de mosolyuk egybefonódott, és Thibaut kénytelen volt elfojtani kitörő örömét, nehogy megzavarja az emelkedett pillanatot… Mély csend uralkodott, miközben Mária a mostohafia levelét olvasta.

Amikor a végére ért, felállt, kihúzta magát igazgyöngyökkel hintett ibolyaszín ruhájában, odament Balianhoz, aki térdre ereszkedett, és ragyogó mosollyal nyújtotta a kezét:

– Itt a kezem, Balian nagyúr, a hitem és a szívem! Szeretett királyunk nemcsak engedélyezte, de megparancsolta a házasságunkat. Mostantól ön itt az úr!

A férfi felállt, megcsókolta, és megindultak a kápolna felé, hogy hálát adjanak istennek a kapott boldogságért, és imádkozzanak azért, aki annak királyi megvalósítója volt. Azután nyomban megkezdődtek az esküvői előkészületek, a városban és a palotában egyaránt, hiszen a tereken kihirdették a nagy eseményt, hogy mindenki részt vehessen benne. Egész Nablusz tiszta szívvel csatlakozott, mivel őszinte örömükre szolgált, hogy a görög hercegnő, a környék úrnője megerősíti a királysághoz fűződő

kapcsolatát azáltal, hogy az egyik legrangosabb és legvitézebb bárójához megy férjhez.

Egyedül Elzászi Fülöp nem örült. Azt remélte, hogy ráveheti Máriát, hogy hozzámenjen az ő egyik emberéhez, hogy új szálakat szőjön Bizánccal azok mellé, melyeket egykor a frank királysággal szőttek. Ami a kis Isabelle-t illette, egy meglehetősen merev találkozón az édesanyja kijelentette, hogy nemrég a Bazileusz fiának, az ifjú Alexisnek ígérték. Szemenszedett hazugság volt, de még csak feloldozást sem kért érte, hisz ez volt az egyetlen kiút, mely hirtelenjében eszébe jutott.

Amikor az utolsó jeruzsálemi flandriai hírnök, Róbert de Béthune azt jelentette urának, hogy Doukas és l'Ange készek megváltoztatni a terveiket, és megvárni őt, ha felesküszik rá, hogy elkíséri őket Egyiptomba, vagy ha őt vissza is tartja valamiféle betegség, elengedi velük az embereit, dühében amilyen makacs, olyan végleges visszautasítással válaszolt. Majd akkor és azzal háborúzik az iszlám ellen, amikor és akivel kedve tartja!

* * *

Eközben a palota kertjében Thibaut ugyanazon ciprusok alatt találkozott Isabelle-lel, melyek fogadalmuk tanúi voltak. A lány megnőtt, és még elragadóbb volt, mint a csók estéjén. Úgy tűnt, a természet elhatározta, hogy megkíméli a kamaszkor szögletességétől és ügyetlenségétől: aminek darabosnak kellett volna lennie, nála törékeny finomsággá alakult. A szavaiban azonban nem volt semmi törékeny:

– Nos, messire Thibaut, mi lett az ígéretével, hogy visszavitet minket Jeruzsálembe? Belekeverte magát az anyám házasságába Ibelin úrral, aki szemmel láthatólag azért jött, hogy itt maradjon.

– Úgy emlékszem, semmi ilyet nem ígértem – tiltakozott a fiatalember a rosszindulatú megjegyzés hallatán. – Csak annyit mondtam, hogy végtelenül boldog lennék, ha újra a bátyja mellett láthatnám. Ami a királyné házasságát illeti, abban az ügyben csak a király tanúja vagyok! Egyébként pedig, lehet, hogy nem maradnak itt.

Lehet, hogy Ibelinbe költöznek.

– Azt sem tudom, hol van. Biztosan egy isten háta mögötti luk. Ott talán még Nabluszt is visszasírom majd?

A lány hirtelen megnyugodott, és hangot váltott:

– Hogy van?

– Ki, madame?

– Ne adja az ostobát! A drága Balduin, természetesen.

Hangja megremegett az aggodalomtól. Szép szeme megnyugtató válaszért könyörgött, Thibaut azonban elfordította a tekintetét:

– Nem jól! A kór, melyet Askalonban kapott el a néhai Montferrat márkitól, majdnem megölte őt, de nem ölte meg a leprát, melytől jobban szenved, mint valaha.

Megtámadta az arcát is, ugyanúgy, ahogy a kezét és a lábát, és most már fehér fátyol mögé rejtőzik.

– Ó, istenem!

Isabelle fájdalmas kiáltására egy másik felelt, melyet szívet tépő zokogás követett…

Egy bokor mögül jött, melyen Thibaut a hercegnővel a nyomában átlépett. Ariane volt ott, térdre rogyva, magába roskadva a sétány homokján, s arcát remegő kezébe temette. A kétségbeesés élő, szánalomra méltó szobra volt. Isabelle azonnal mellé kuporodott, és a karjaiba vette, hogy elringassa, de az arcát Thibaut felé emelte:

– Itt volt, édes Istenem! Nem is sejti, Thibaut, mennyire szereti őt!

– Tudom, madame… talán még jobban, mint ön, de nem bánom, hogy máris tudja, mire számíthat. Bárhogy is van, el kellett volna mondanom neki, és így legalább ön itt van, hogy enyhítse a csapást. Nem, nem bánom, hogy meghallotta.

Egy hosszú percig mindketten hallgattak. Isabelle gyengéden Ariane haját simogatta, melyről lecsúszott a piros kalapka és a fátyol. Mindkét lány sírt, és Thibaut sajgó szívvel nézte őket.

– Nagyon szeretem, tudja? – szólalt meg végül Isabelle. – Eleinte nem kedveltem, mert azt hittem, a maga kis barátnője, annak ellenére…

– Annak ellenére, amit megvallottam önnek, és a gyűrű ellenére, melyet most is a nyakamban viselek? Ó, Isabelle!

– Azt hittem, azelőtt a kedvese volt, és lovagiasságból meg akarja védeni, de egy éjjel hallottam, hogy Ariane sír, és mindent elmesélt. Azóta nagyon kedves nekem, mint egy nővér, hisz teljes szívéből a bátyámé.

Ekkor Ariane könyörgő, elkeseredett hangja hallatszott:

– Vigyen vissza hozzá, nagyuram! Ha ennyire szenved, minden eddiginél nagyobb szüksége van rá, hogy érezze, hogy szeretik…

– Marietta egy anyánál is jobban ápolja, és én is mellette vagyok. Mindketten szeretjük. Elismerem, szüksége is van rá, mert elfogyott az olaj és a magvak, melyek késleltették a betegségét. A karaván sosem érkezett meg, amelyiket pedig Guillaume de Tyr küldött utána, még nem tért vissza. Nos, mindent elmondtam.

– Ha így akarja eltántorítani – jegyezte meg Isabelle keserűen –, rossz úton jár!

Valóban, Ariane felegyenesedett, és harcra készen kihúzta magát:

– Akkor oda kell mennem! Nekünk örményeknek sok orvosságunk van, melyeket a hegyekben tanultunk. Van, amit meg lehetne próbálni…

– Nem – szakította félbe Thibaut, úgy érezve, elég volt, ideje véget vetni a vitának.

– Nem, maga nem fogja ápolni, mert nem fogadná el. Különösen nem magától!

Mondtam, hogy fátyol mögé rejti az arcát: gondolja, hogy megengedné magának, hogy felemelje? Csak Krisztus szent keze törölhetne el mindent, maga pedig nem Krisztus!

Nem tehet semmit, csak növelné a szenvedését!

– Muszáj ennyire kegyetlennek lennie? – csattant fel a hercegnő. – Legalább szánalmat érezzen!

– Érzek szánalmat, de nem iránta! A bátyja, madame, túlságosan emelkedett szellem ahhoz, hogy elfogadja az együttérzést vagy az elérzékenyülést, amikor minden erejét összeszedve folytatja királyi küldetését. És tudja, miért nem fogadná el ettől a lánytól még annyira sem, mint bárki mástól?

– Miért?

– Mert szereti! Ezért, Ariane, ott marad, ahová küldte önt – tette hozzá a lány felé, aki némán figyelt. – Engedelmeskedik neki, mert ez az akarata! És én, Thibaut de Courtenay, sosem segítenék magának, hogy megszegje a király akaratát!

– Akkor sem, ha én kérem rá? – suttogta Isabelle. A lovag meghajolt és távozni készült. Nyílként érte a kérdés. Megállt, majd visszajött és térdre ereszkedett a hercegnő előtt. Előrehajolt, megfogta zöld bársonyruhája szegélyét, melyet merevvé tettek a virágot formázó arany hímzések, közepükön drágakődíszítéssel, és az ajkához emelte:

– Örökre a lovagja vagyok, nemes hölgy, és szentek számomra a kívánságai, akár az isteni törvény… kivéve, ha ellenkeznek uram, a király parancsaival. Mostani állapotában már csak Isten dicsősége és a királyság megvédelmezése érdekli. Ehhez a feladathoz szüksége van minden megmaradt erejére: ne fossza meg tőle!

A kis hercegnő egy pillanatig elnézte a lovagot, aki hódolattal térdepelt előtte. Ha Thibaut felnéz, látta volna, hogy könnyek csorognak végig az arcán. Végül kinyújtotta a kezét, és megérintette a vállát:

– Isten ne adja, barátom, hogy növelni akarjam bajait. Mondja meg neki, hogy engedelmeskedünk, de ne felejtse el, hogy gyengéden szerető és hűséges húga vagyok…

és magam mellett tartom a szívet, mely csak érte dobog!

– És a saját szívét, madame, meg tudja őrizni számomra? Lehet, hogy sok idő

eltelik, míg viszontláthatom.

– Sosem veszem vissza azt, amit odaadtam, Thibaut. Várni fogok… remélem, maga is?

Meg sem várva a választ előrehajolt, megcsókolta az ajkát, majd megragadva az álmaiba zárkózott Ariane kezét elfutott a palota oszlopcsarnoka felé.

– Örökké, Isabelle – kiáltotta utána Thibaut a szélben. – Örökre a magáé vagyok!

Néhány nappal később, miután Komnenosz Mária és Balian d'Ibelin házasságát rendben megáldották

és elhálták, Thibaut de Courtenay nem sokkal a kapuk megnyitása után elhagyta Nabluszt, abban a pillanatban, amikor a nap első sugara beragyogta a Garizim hegy csúcsát. A szamaritánus város visszanyerte nyugalmát: Elzászi Fülöp és az emberei nem sokkal a „vőlegény” megérkezése után távoztak észak felé…

V. fejezet

A lovag király és a dicsőség

Mivel kíséretének egyik lova elvesztette a patkóját, Thibaut megállt Belinben, hogy rendbe hozzák a jószágot. Miközben az emberei ezen szorgoskodtak, a fattyú egy szép tér közepén álló szökőkúthoz sétált, melyet két szikomorfa árnyékolt be. Egy férfi ült ott egy kövön, darabka kenyeret majszolt fokhagymával, melyet egy római tőr méretű

késsel vékony szeletekre vágott. Nagy kézügyességgel végezte a feladatot, majd lassan rágott, olyan ember tempójával, aki meg tudja becsülni az ennivalót. Thibaut odalépett hozzá, nagy hatást tett rá mind a férfi megjelenése, mind a mód, ahogyan evett. Meg kell hagyni, különös ember volt. Sűrű, rőtvörös haja és szakálla, a napsütéstől hámló orra, s főként hatalmas, vaskos keze láttán parasztnak nézhették volna. Paraszthoz illő

türelemmel mozgott, és ha nem viselt volna páncélinget és sodrony fejvédőt, s ha nem állt volna mellette a fának támasztva, melyhez egy erős lovat kötöttek ki, egy mandula alakú pajzs, melyen három hatalmas zöld lóhere díszlett azúrkék mezőben, Thibaut is annak vélte volna. Kíváncsi lett, honnan jöhetett és merre tarthatott a magányos lovag, hisz nem emlékezett rá, hogy valaha is látta volna.

Udvariasan köszöntötte, elnézést kért, hogy megzavarja az étkezését, de szeretné megkérdezni, mit tehet érte. A férfi szeme kérdőn meredt rá, ezért bemutatkozott:

– Thibaut de Courtenay a nevem, és van szerencsém felséges IV. Balduin királyunk

– isten kegyelméből Jeruzsálem királyának – fegyvernöke lenni.

– A leprás?

– Igen, a leprás, de nemesebb és vitézebb a szíve, mint sok egészséges embernek! –

vetette oda Thibaut felbőszültén.

A másik mintha észre sem vette volna haragját.

– Nem lebecsülően mondtam, amit mondtam, csak hogy ne legyen félreértés –

veregette le a morzsákat a szakálláról, majd felállt. Thibaut úgy érezte magas alakja láttán, mintha ő maga összezsugorodna. – A nevem Adam Pellicorne, a vermandois-i Dury ura vagyok.

– Vermandois? Tehát a flandriai gróf embere?

– Az voltam.

– Volt? Hogy érti?

– Úgy értem, már nem vagyok az, mert nem akarok többé az lenni.

– Valóban? És a hűbéri esküje?

– Nem neki esküdtem föl, hanem Rodolph nagyúrnak, Vermandois grófjának, az apósának… aki már nem él.” és leginkább Istennek! Krisztus királyunk szolgálatába állítani jöttem a lándzsám és a kardom, nem pedig valamiféle tripoliszi gróféba vagy antiochiai hercegébe, aki vissza akarja szerezni a földjeit, melyeket a szaracénok elvettek tőle!

Ezzel elmagyarázta, hogy két nappal azelőtt Elzászi Fülöp Tibériás kastélyába ment, a tripoliszi grófné birtokára, ahol már várták. Magával vitte az embereit, s a királyság számos bárója és fegyverese csatlakozott hozzájuk, valamint vagy száz templomos és még több ispotályos – az ispotályos lovagok közel álltak a tripoliszi grófhoz, aki előszeretettel használta expedíciói kiindulópontjául Kalaat-el-Hosn-i erődítményüket. Az antiochiai herceg, III. Bohemund szintén velük tartani készült, hogy az egybegyűltek visszafoglalják számára Harencot, felesége birtokát. Tripoliszi Rajmund pedig a teljes Oronte-völgy felett kívánta visszaszerezni az ellenőrzést.

– Én pedig – zárta le Pellicorne lovag – azért jöttem ide, hogy imádkozzak a Szent Sírnál, bocsánatot nyerjek a bűneimért, isteni kegyelemben részesüljek, és védelmezzem a Szent Várost és a frank királyságot. Tehát visszamegyek Jeruzsálembe!

Thibaut már nem is hallotta szavait, a hihetetlen hírt mérlegelte magában, melyet az óriás ártatlanul közölt vele. Lehetetlen, hogy ezek az emberek – azoknak az erőknek a java része, mellyel a király rendelkezett béke–, s még inkább háborús időkben –

szíriai kalandra kerekedtek fel a nagyurak személyes haszna érdekében, melyek egyike mintha elfelejtette volna, hogy nem is olyan régen még a királyság régense volt.

Balduin nem adhatta ki ezt az öngyilkos engedélyt… vagy talán haldoklik!

Szinte fojtogatta ez a gondolat, de hamar összeszedte magát:

– A királyságot kívánja szolgálni? Akkor jöjjön velem, de gyorsan! Nincs vesztegetni való időnk!

– Hova megyünk?

– A királyhoz. Valami azt súgja, nagy szüksége van a segítségre.

Már futott is a kíséretéhez, és torkaszakadtából elkiáltotta magát:

– Lóra!

Pokoli iramban tették meg a Belint Jeruzsálemtől elválasztó mintegy másfél mérföldet. Adam Pellicorne nem kért több magyarázatot, szó nélkül velük tartott: meglehetősen lassú ember volt, de szerette azokat, akik képesek voltak gyors döntésekre, és ez a fiú tetszett neki.

A városfal látótávolságába érve Thibaut fellélegzett: Jeruzsálem békésnek látszott.

Gyásznak nem volt jele, és az őszi szélben lágyan lengedezett á királyi zászló a Dávid-tornyon. Tehát Balduin még él. Ugyanezt a nyugalmat tapasztalták az utcákon is, ahol egyetlen templom vagy kolostor nyitott kapuján sem hallatszottak ki a szertartásos nyilvános imák hangjai, melyeket akkor tartottak, amikor egy király haldoklott.

Mindenki végezte a maga dolgát.

A fügés udvarból hallatszó kiáltások akkor értek a fülébe, amikor új társával a nyomában, aki megfogadta, hogy egy lépésnyire sem tágít mellőle, felfelé indult a királyhoz. Vaskos, mégis sipító hang volt, melyet gond nélkül azonosított: Jocelin de Courtenay! Nagyon dühösnek tűnt. Annál is inkább, mert nem volt egészen tiszta a feje: az udvarnagy mindig az alkoholból merítette kevéske bátorságát.

– Elárult minket! – csuklotta. – Elárulta… az egész… családot! Olyan nehéz lett volna… kedvére tenni… Flandria grófjának… aki… hukk… nagyon is élő… míg maga…

félhalott? Nem tudta volna megkérni… hogy az én birtokaimat foglalja vissza…

ahelyett… hogy lepaktál Tripo… Tripolisszal…? Hm, szépséges… rothadó öcsém? De még… rendbe lehet hozni… nem igaz?

Thibaut négyesével szedte a lépcsőfokokat, és szélvészként robbant Balduin szobájába. A haja is égnek állt az elé táruló látványtól: a királyból csak fehér ruhája alól kilógó lába látszott. A többi eltűnt az udvarnagy vörös és arany tömege alatt, aki kést szorított a torkának. A fegyvernökbe visszatért az erőszak éjszakáján érzett harag, és rávetette magát. Meg akarta ragadni a támadó gallérját, de az csúszott a zsírtól, ráadásul Jocelin fél kezével erősen az ébenfa székbe kapaszkodott. Thibaut keze nem talált fogást a csúszós selyemruhán. Ezt látva Adam Pellicorne minden kérdés nélkül a segítségére sietett: egyik súlyos tenyere Courtenay-ra csapott a nyakánál, a másik belekapaszkodott az övébe, és olyan könnyedén emelte föl a férfit, mintha csak egy összetekert szőnyeg lenne. Három lépést hátrált, és szinte a király lábához dobta a terhét, ahol az elterült, akár egy szétnyomódott eper.

– Nem illik így beszélni egy uralkodóval – jelentette ki békésen. – Ki ez a gyilkos?

– A királyság udvarnagya – felelte ugyanilyen nyugodtan Balduin, aki a kisujját sem mozdította védekezésül. – És önben, aki megmentett, kit tisztelhetek?

Thibaut vállalta magára a választ. Adam mindössze térdet hajtott, elnémította a döbbenetes hatás, melyet a fehér ruhás, fehér kesztyűs, fehér fátylas magas alak keltett, aki egy nagy fekete széken ült. Megdöbbent, de nem rémült meg: szinte vallásos tisztelet csillogott a picardiai lovag tiszta szemében. Eközben Courtenay, akit egy pillanatra elkábított találkozása a földdel, megpróbált fölállni, de belegabalyodott tógaszerű, a vállán egy ékszerrel összefogott ruhájába, majd a mértéktelenül nyakalt bor hirtelen felkavarodott benne, és hányni kezdett. Thibaut, miközben az okokat magyarázta, melyek a flandriai hadsereg egyik tagját visszahozták Jeruzsálembe, segített neki talpra állni, de a férfi, amint biztosan állt a lábán, ellökte magától. Vérben forgó szemeiben gyűlölet lángolt.

– Nem először támadsz rám, nem igaz, mocskos fattyú? Felismertem a módszered, de elég volt! Megtagadlak! Nem vagyok többé az apád…

– Soha nem is volt az! Én pedig sosem lennék egy királygyilkos fia, aki felnégyelést érdemelne.

– Még neked áll följebb? Amíg ez a selejt élt, erősnek érzed magad? Nem mindig lesz minden a kedved szerint, féreg, és egy nap…

– Elég legyen! – kiáltotta Balduin, majd még jobban felemelve a hangját hozzátette:

– Őrség, a királyhoz!

A két katona belépett, és pikájára támaszkodva, egyik kezét a mellkasán tartva megállt. Azonnal megkapták a parancsot:

– Vigyék haza az udvarnagyot a városi házába, és ott őrizzék, míg jónak látjuk.

Jocelin de Courtenay túlságosan rosszul érezte magát ahhoz, hogy ellenálljon: hagyta, hogy elvezessék, de mielőtt távozott, még nagyot köpött. Thibaut tiltakozni kezdett:

– A városi házába? Amikor meg akarta önt ölni? A legmélyebb börtöncellát érdemli!

– Részeg – sóhajtotta Balduin megvonva a vállát.

– Anyám különben sem egyezne bele: addig gyötörne, míg szabadon nem engedjük. De te vigyázz magadra! Meg vannak számlálva a napjaim, te is tudod, és nemsokára az leszek, amit az arcomba vágott: egy emberi roncs… Ami önt illeti, Sir Adam, köszönöm, hogy Jeruzsálemért kíván harcolni! Önnek köszönhetem, hogy életben vagyok. Mondja meg, hogyan hálálhatom meg.

– Azzal, hogy maga mellett tart, felség – felelte a lovag kedves mosollyal. – Nagy kegy lenne számomra, ha a szolgálatába állíthatnám az erőmet. És amikor… amikor eljön az, amit az imént mondott!

– Isten ne adja! –, segíthetek neki vigyázni magára – tette hozzá szakállával Thibaut felé bökve. – Az udvarnagy úr igazán kellemetlen alak!

– Kegy, hogy mellettem maradhat? Biztos benne? Balduin gyors mozdulattal lekapta a fehér fátylat, felfedve puffadásokkal teli arcát, melyben azonban kék szeme változatlanul ragyogott. Adam Pellicorne meg sem rezdült, csak felsóhajtott, megvonta a vállát, és ismét térdre ereszkedett:

– Fiatalabb koromban Raoul de Vermandois grófot szolgáltam. Sokkal rosszabbul nézett ki, de szerettem. Tartson meg, kérem!

Így történt, hogy Adam Pellicorne, a vermandois-i Duryből a leprás király szolgálatába állt.

Guillaume de Tyr személyes elbeszéléséből kitűnt, hogy igen egyszerű és meglehetősen aljas volt mindaz, ami történt. A vérhas rohamokkal küszködő Balduin átmeneti gyengeségét kihasználva a flandriai gróf, elégedetten azzal, hogy két hétig semmiségekkel tartotta fel a királyt és a császár követeit, akik végül elbizonytalanodtak, teljes lelki nyugalommal maga mellé állította a királyság haderejének javát, hogy együtt támadjanak Harenc falai és az Oronte vidéke ellen, hogy elismertessék Antiochiai Bohemund és Tripoliszi Rajmund fennhatóságát, majd miután magához láncolta az urakat, elsöpörje a beteg királyt, és magának szerezze meg a koronát. A kancellár felháborodása leginkább Rajmundot érintette, hisz a flandriai gróf értékeiről sosem táplált illúziókat. Tripoliszi Rajmundnak, akit mostanáig bölcs embernek és komoly államférfinek tartott, nem lett volna szabad ennyire megfeledkeznie arról, mivel tartozik a királyságnak, melynek Balduin kiskorúsága idején régense volt. Talán, mint a flamand, ő is azt hitte, hogy a király haldoklik, és a halála után könnyű lesz megszerezni a koronát?

A legöregebb bárókon kívül egyedül Renaud de Châtillon zavarta el őket, hisz egyformán gyűlölte Elzászi Fülöpöt és Rajmundot: az ő hercegsége semmit sem nyert volna a kalanddal, ráadásul az a néhány emír, akinek a legyőzésére indultak, nem érdekelte. Egyedül Szaladin lett volna méltó ellenfele, és mivel a flamand rosszindulatának köszönhetően az egyiptomi hadjárat terve szertefoszlott, hazatért, hogy tovább felügyelje a sivatagi karavánutakat és a Vörös tenger vidékét.

– Ha a királyságnak szüksége van rám – jelentette ki Balduinnak –, gyújtsanak egy nagy tüzet a Dávid torony tetején. Kerakból meglátom!

Balduin értékelte a gesztusát, mely azonban nem lepte meg: tökéletesen illett Moab új urához, hogy egyedül szembehelyezkedik mindenkivel.

Eközben, míg Harenc falai körül lelkesen lengtek a lobogók, a napfény pedig a kivont kardok pengéjén csillant, a szultán kémei és postagalambjai53 lázasan dolgoztak.

Szaladin kairói palotája mélyén hamarosan megtudta, hogy a fegyverszünetet semmibe véve a flandriai gróf egy frank hadsereggel támadást indított Észak-Szíria termékeny földjei ellen. Nem kellett összehívnia a hadseregét: már akkor megtette, amikor az első

bizánci gályák megérkeztek Akrába. 1177 novemberének közepén villámcsapásként érkezett a hír Jeruzsálembe: Szaladin behatolt Palesztinába, és a tengerpart mentén felfelé halad, hogy elfoglalja a gazdag parti városokat, majd Jeruzsálemet. Mindent felégetett és lerombolt útja mentén.

Szerencsére Balduin jobban volt. Mintha a lepra is pihenőt fújt volna. A helyzet azonban drámai maradt. A templomosok nagymestere, Odon de Saint-Amand, aki a palotával egy időben tudta meg a hírt, és aki, mióta csak a rend élén állt, a pápa alattvalójának tekintette magát és megvetette a királyt, összeszedte néhány megmaradt lovagját és elvágtatott Gáza felé. Ez az erődítmény hagyományosan a templomosoké volt, ők tartották fenn a garnizont. Nem ok nélkül úgy gondolta, Gáza lesz Szaladin első célpontja, és meg akarta védelmezni, de indulás előtt legalább értesíthette volna Balduint.

Komoly problémát okozott a főparancsnok egészségi állapota is. A hadsereg vezére, az öreg és nagybecsű Onfroi de Toron súlyos óvatlanságot követett el egy évvel azelőtt: újra megházasodott, feleségül vette Philippát, Antiochiai Bohemund legfiatalabb húgát, aki szerelmi kalandba bonyolódott Komnenosz Andronikkal, és elemésztette az epekedés. A túl fiatal feleséggel kötött házasság szélsőségei és a fájdalom, hogy az asszony más után áhítozik, lassan a sír felé kormányozták a hadvezért. Balduin azonban tizennégy éves kora óta tudta, hogyan kell seregeit csatába vinni. Nem habozott, összegyűjtötte az összes fellelhető lovagot – két– vagy háromszázan voltak! –, elment a Szent Sír-templomba, elhozta az Igazi Keresztet, melyet Aubert, Betlehem püspöke visz majd, Isten segítségét kérte, máglyát gyújtatott a Dávid-torony tetején, az asszonyok jajveszékelésétől kísérve lóra pattant, és kis csapatával megindult a tengerpart felé, mert a legfrissebb hírek szerint Szaladin arról közelített.

A királyt mániákusan sarkallta az akarat, hogy megelőzze ellenségét, és pihenő

nélkül vágtatott Askalonig, melynek kapui megkönnyebbüléssel nyíltak meg előtte.

Askalon, ezt jól tudta a király, keresztút. Isten megadta, hogy Szaladin előtt érjen oda.

A város már felkészült a védekezésre, és a király úgy gondolta, van egy kis ideje, míg a szultán Gázával van elfoglalva.

53 Elsőként Nur ed-Din használt galambokat a posta továbbítására.

A templomosok kezén, akiknek harctudásához nem férhetett kétség, a város ki fog tartani, és megadja a kellő időt, hogy megérkezzen a remélt erősítés. Mielőtt elhagyta Jeruzsálemet, a király mozgósítást hirdetett: minden fegyverforgatáshoz valamennyit is értő férfi köteles volt csatlakozni hozzá. Nem kételkedett benne, hogy engedelmeskednek, és valóban, a királyság minden sarkából városi milicisták, lovagok, önkéntesek, sőt polgárok is útnak indultak…

Csakhogy Szaladin kiszámíthatatlan volt, annál is inkább, mert senkivel nem közölte előre döntéseit, s ezzel nagyon megnehezítette a frank kémek dolgát.

Jeruzsálemet akarta, és elhatározta, hogy csak annyiszor áll meg útközben, ahányszor nagyon muszáj. Nem törődött Daronnal és Gázával: a város vezértornyáról Odon de Saint-Amand elképedten látta, amint Gázára egy pillantást sem vetve elvonul az orra előtt Allah lovasainak lavinája.

Gáza és Askalon között mindössze két mérföld volt a távolság…

Reggel Balduin, aki az éjszaka egy részét a védelmi rendszerek és a város készletei ellenőrzésével töltötte, még egyszer végigjárta a falakat Thibaut, Adam és Renaud de Sidon, Agnès ritkán látott, vitéz férje társaságában. Hűvös volt, és az égen hatalmas felhők közeledtek a tenger felől. A párkánynak támaszkodva a király levette acélsodrony fejvédőjét, és a táj felé fordulva egy pillanatra félrevonta a fátylát, hogy érezze, ahogy a szél az arcát simogatja. Hátat fordított három társának, és egyedül Isten láthatta arca torzulását. Nemsokára pihen egy keveset, eszik valamit… Renaud de Sidon kiáltása azonban szertefoszlatta ezt a reményt:

– Felség! Nézze, jönnek!

Délen villámok átjárta vastag porfelhő torlaszolta el a horizontot, mely gyorsan közeledett. A lovak vágtázó patája mennydörgésként visszhangzott a földön, és zajosan csörömpöltek a fegyverek a Próféta zöld zászlaja és a fekete lobogók alatt, melyeket hagyományosan a távoli Bagdad kalifája, a Hívők Parancsnoka küldött az illusztris hadvezéreknek, akik a legfényesebben emelték a magasba az iszlám kardját.

Menekültek előttük a parasztok, akik még nem húzódtak be Askalon falai mögé. Látták őket elesni, hallották kiáltásaikat, amikor lecsaptak a görbe kardok, és a hatalmas hullám hamarosan a falakat támadta, miközben a környék, ahol egymás után gyúltak a tüzek, eltűnt a füstben.

Balduin visszavette fehér fátylát, fejvédőjét és koronás sisakját, melyet az imént a párkányra tett. Egyedül volt, mivel már kiadta parancsait a kísérőinek. Magas és büszke alakja kirajzolódott a kék ég hátteréből. Ekkor látta meg Szaladint a fal tövében.

A sodronying felett sáfránysárga tunikát viselő mameluk testőrsége54, valamint az egyikük kezében lengő sárga lobogó jelezte a jelenlétét, de Balduin enélkül is felismerte volna. Tudta, hogyan fest a harminckilenc éves – több mint kétszerese az ő

tizenhét évének! –, napbarnított arcú, enyhén mélyen ülő, barna szemű, két csúcsba sodort hosszú szakállú és kunkorodó bajszú férfi. Kerek sisakját egy csúcs díszítette, és 54 A testőrség iszlám hitre tért egykori hadifoglyokból vagy rabszolgákból állt, akiket kemény kiképzésnek vetettek alá, mint később a török szultánok janicsárjait.

turbán övezte, mely olyan fehér volt, mint arab telivérje. Ruhái és sodronyinge felett viselte a kazagandát, a vastag, steppelt és bélelt szövetből készült páncélféleséget, melyet éjjel-nappal magán tartott.

Egy pillanatra a két férfi farkasszemet nézett, a szultán próbálta megfejteni a leprás király arcát fedő fehér muszlin titkát. Ebben a pillanatban Thibaut, aki visszatért a várfalra, látta, hogy a király egyedül van az emberáradattal szemben. Egy fegyverestől elvette az íját, és mellé akart állni, de Balduin határozott mozdulattal megállította.

Azután anélkül, hogy egy percre is levette volna a szemét Szaladinról, felemelte a karját, mutatóujjával az ég felé, mintha Isten igazságszolgáltatását hívná. A szultán ekkor széles mozdulattal körbemutatott a seregén, elmosolyodott, majd megfordította a lovát, és elvágtatott a kis magaslat felé, ahol a sátrát felállítják majd.

Borzalmas volt, ami ezután következett. A mozgósítottak, miután nem tudták, hogy az ellenség a vártnál előbb megérkezett, kis csapatokban közeledtek. Hamar felszámolta őket a hatalmas sereg. A várfal magasából Balduin látta, amint megkötözve, nyájként terelik őket. Képtelen volt elviselni a látványt, és abban a reményben, hogy kiszabadíthatja őket, száz lovas élén megpróbált kitörni, de vitézségük ellenére nagyon egyenlőtlen volt a küzdelem. Ha nem akarták, hogy ott helyben megöljék őket, anélkül, hogy a foglyoknak ez bármiféle hasznára lenne, kénytelenek voltak visszavonulni a városba, ahogy sötétedni kezdett.

Azon az éjszakán Balduin csak azért tudott aludni, mert letaglózta a fáradtság. Így is csak három órát könyörült rajta az álom. Érezte, hogy nagy sárga sátrában Szaladin sem alszik. A szultánnál azonban a közeli diadal izgalma táplálta a virrasztást. Hamarosan, talán már holnap bevonul Jeruzsálembe, miközben a kis király Askalon foglya marad, ahol épp annyi embert hagynak hátra, hogy ne szökhessen el. Még meg sem támadta a kisvárost, máris leválasztotta az előőrse nagyobb részét, és egy Iveién nevű örmény renegát parancsnoksága alatt előreküldte, hogy mindenkit megölve, mindent felégetve tisztítsa meg előtte az utat.

Szaladinnak már csak ki kellett nyújtania a kezét, és leszüretelni a Jeruzsálemi Királyságot, mint egy érett gyümölcsöt… Mire hajnalban kilépett a sátrából, hogy selyemszőnyegén térdelve, Mekka felé fordulva elmondja imáját, már meghozta a döntését. Még aznap elindul, és folytatja az utat. Allah – háromszor legyen áldott a neve! – máris megadta neki a győzelmet. Már csak a babérokat kell learatnia Krisztus sírjánál.

Ugyanakkor, ahogy végignézett az előtte felsorakozott tömegen, be kellett látnia, hogy az előző nap ejtett rengeteg – több száz – fogoly csak zavarni fogja diadalmenetében.

– Öljétek meg mind – adta ki a parancsot.

A szerencsétleneket egymás után a város elé vonszolták – természetesen a nyilak lőtávolán kívül! –, és fejük porba hullott a hóhérok görbe kardja alatt, vérük átáztatta a meggyötört földet. A toronyban Balduin tehetetlen katonái körében sírt fájdalmában és felháborodásában a bűntett láttán, mely megsérti a lovagság, sőt, a háború minden törvényét, s melyet mégis egy önmagát mindenben nagynak és fenségesnek tartó uralkodó rendelt el, aki azonban ebben a pillanatban felszínre engedte kegyetlenségét és az emberélettel szembeni közönyét. Mindössze egy jeruzsálemi polgárokból álló kis csoportot kíméltek meg, akikért busás váltságdíjat reméltek. Őket Szaladin akarata szerint tevehátra kötözve magukkal vitték. A szultán végül ironikusan búcsút intett a városnak, és nyeregbe szállt, hogy folytassa diadalútját észak felé. Tökéletesen megbízott Iveién tehetségében. Mostanra a parancsnok bizonyára felégette Ramlát, Liddát és Arszufot, hogy megnyissa ura előtt az utat a főváros felé. Sosem szabad azonban alábecsülni az ellenséget: talán kissé idő előtt szállt a fejébe a dicsőség, mert miközben a foglyok feje a porba hullott, Balduin nem tétlenkedett. Üzenetet küldött Gázába a Nagymesternek, azzal a paranccsal, hogy csatlakozzanak hozzá, majd a szultán távozását figyelve összegyűjtötte lovagjait:

– Szaladin annyira lebecsül minket, hogy nem vigyáz magára, hisz elaprózta az erőit. Csak a mamelukjai és néhány könnyű egység van körülötte. Ha sikerül kirontanunk és meglepnünk, Isten segedelmével legyőzhetjük. Azután könnyű lesz felmorzsolni a földjeinket dúló csapatokat. Ami engem illet, szívesebben halok meg hősiesen, karddal a kezemben, mint hogy hagyjam, hogy ez a démon hamuvá változtassa a királyságomat, akárhány katonája van is! Aubert nagyúr – tette hozzá Betlehem püspökéhez fordulva –, vegye elő a Szent Keresztet!

Amint a püspök odahozta, mind térdre ereszkedtek az ereklye előtt, Isten segítségéért könyörögve a királyság szorult helyzetében: adjon erőt a védelmezőinek.

Azután a püspök megáldotta őket, a király pedig megcsókolta a kereszt alját.

Mindannyiukat eltöltötte az erő és a remény. A hallatlan veszélyben érintetlenül lelték fel magukban apáik hitét s a tüzes vágyat, hogy isten dicsőségének és a Szentföld védelmének szenteljék magukat. Balduin megint azt kiáltotta:

– Lóra!

Ezzel megindultak a Jaffa-kapuhoz, mely a tengerparti útra nyílt. Olyan hevesen rontottak ki, hogy elsodorták a zsákmánytól és a lakomázástól elnehezült néhány csapatot, melyet Szaladin őrként hátrahagyott. Megindultak észak felé egy, a szultánéval párhuzamos úton. Útjukon nem találkoztak mással, csak az Iveién emberei okozta pusztítással. Balduin elhaladt Ibelinnél, ahová éppen megérkezett Nabluszból Balian, a felégetett Ramlánál, ahol a földesúrnak, Balduinnak, Sybilla reménytelen szerelmesének hála a Mirabel kastélyba és a katedrális tetőire menekült lakosságnak nem esett baja. Azután a kis sereg Jeruzsálem felé vette az irányt, hogy a Júda hegységben keresztezze Szaladin menetét. Ott csatlakoztak hozzájuk Odon de Saint-Amand templomosai, akik most az egyszer engedelmeskedtek. Csak maroknyian voltak, de ez is számított. Felbukkant még egy kis csapat Renaud de Châtillon vezetése alatt. Lova magasából odakiáltotta Balduinnak:

– Itt vagyok, királyom! Istennek hála épségben van! Ketten megfizettetünk Szaladinnal azért, amit a királyság ellen elkövetett!

Ezzel leszállt a nyergéből, odament Balduinhoz, aki követte a példáját, és miután Renaud térdet hajtott, a két férfi összeölelkezett.

– Mindig is tudtam, Renaud lovag – mondta a király –, hogy vitézsége és hűsége sosem hagy cserben a veszély óráiban.

Péntek volt – a muzulmánok szent napja –, november 25., Szent Katalin ünnepe a keresztényeknek. Délután egy óra volt, amikor Ramlától mintegy két mérföldre a király és emberei meglátták, hogy a szétszóródott seregeit egybegyűjtött szultán lobogói feltűnnek a vékony ködben. Amikor Balduin és az emberei rárontottak, éppen megindult az aszó meredek partú ágyában. Tökéletes volt a meglepetés, hiszen a szultán álmában sem képzelte volna, hogy a szerencsétlen jeruzsálemi király, akiről azt hitte, Askalon falainak foglya az alattvalói levágott fejei között, itt lehet, karddal a kezében, egy megveszekedett kis sereg élén. A dühödt támadás alatt hűséges mamelukjai vereséget szenvedtek, és legtöbbjüket lemészárolta Balduin és Renaud, akik utat vágtak közöttük. „Soha Roland és Olivier nem győztek le több ellenséget Roncevaux-nál, mint Balduin Ramlánál Isten és Szent György segítségével, akik mellette álltak a csatában”, írta később Guillaume de Tyr. Igaz, a király mintha egyszerre mindenütt jelen lett volna: por– és vérlepte páncéljában felszította emberei bátorságát. Ha egyáltalán szükségük volt erre. Annyira fáradhatatlannak tetszett a kardja, hogy néhányan azt állították, maga Szent György harcolt a leprás fehér fátyla alatt. Körülötte a hátvédet biztosítva Thibaut és Adam hadakoztak azzal az örömmel, melyet az orrukat megcsapó diadalillat szül. Renaud de Châtillon démonként, csodálatos hősiességgel küzdött, így állt bosszút az aleppói börtönben elsenyvedett tizenöt évért, és kardja csapásai nyomán vidáman repkedtek körülötte a fejek.

Patakokban omlott a vér a mezőn. A kis, ötszáz fős sereg, melyet az Igazi Kereszt ragyogása sarkallt, faltörő kosként ékelődött a muzulmán seregbe, amikor a szél is a csatába vetette magát, és a keresztények mögül hatalmas homokfelhőket fújt, fejvesztett menekülésre késztetve a muzulmánokat. Balduin vitéz kis csapata előtt Szaladin jól felépített hadigépezete szétmorzsolódott, szétszóródott. A szultán hirtelen egyedül találta magát…

Látta, hogy egy ellenséges lovag előreszegezett lándzsával ráront, nyomában két másik harcossal. Az élen álló koronát viselt sisakján. Ebből megtudta, hogy ő, a király fogja megölni, hiszen fegyvertelen volt. Várt. Ezt látva Balduin eldobta a lándzsáját, és kardot rántott, majd lecsendesítette a lovát, és megállt szemközt a férfival, aki oly kemény kihívást intézett ellene. Egy percig, mint két nappal azelőtt Askalonnál, szinte kézzel fogható erővel farkasszemet néztek, és Szaladin szemügyre vehette a leprás király fedetlen, tönkrement arcát, de csillogó szemét is a fém orrvédő felett…

– Adjanak neki egy kardot! – parancsolta Balduin. – Nem ölök meg fegyvertelen embert!

– Felség – tiltakozott Adam –, ez őrültség!

– Így akarom!

Nem volt hiány fegyverekben a holtak mezején. Thibaut éppen lehajolt egy kardért, amikor a mamelukok az első pánik elmúltával észrevették uruk hiányát, és visszavágtattak. A három kereszténynek épp annyi ideje volt, hogy védekező állásba helyezkedjen a támadás ellen, mely végül mégsem érte el őket. A sárga tunikás lovasok mindössze körbevették urukat, és magukkal vitték a szélbe, mely a hazájuk felé sodorta őket. Balduin nem mozdult.

– Felség! – tiltakozott Adam Pellicorne. – Miért nem ölte meg?

– Megmondta – mordult rá Thibaut. – Egy lovag nem öl fegyvertelen embert, a király pedig a legdicsőbb lovag mind között!

Később híre jött, hogy Szaladin serege maradványaival, mintegy száz emberével a Sínai-fennsíkra menekült. Eleiem, vezető, takarmány nélkül bolyongott a homokban, melyet a szakadó eső mocsárrá változtatott. Balszerencséje netovábbjaként fosztogató beduinok támadták meg őket, és a kínzással is felérő út végén a szultánnak szinte egyedül, gyalog sikerült visszajutnia Kairóba december 8-án. Éppen ideje volt, mert a fatimidák hívei, akiket kisemmizett, már a hagyatékán osztozkodtak.

* * *

Miközben Balduin dicsőséget aratott, a flandriai és a tripoliszi gróf, valamint az antiochiai herceg szép serege Harencot ostromolta, és gyakorlatilag nevetségessé vált.

Az Aleppótól és Antiochiától egyenlő távolságra fekvő erődítmény, miután az antiochiai hercegnő hozománya volt, Al-Adil, Nur ed-Din szerencsétlen fia birtokába került, akit a frank királyság igyekezett megvédelmezni Szaladintól. Örmény vezírjét állította a helység élére, de rossz választásnak bizonyult: a férfi magának akarta a várost. Így amikor a keresztények a régi megállapodásokra hivatkozva megérkeztek a falai alá, egyszerűen a képükbe nevetett, megtagadta a kapuk megnyitását, és hagyta, hogy megostromolják: nem hadakozott különösebben. Furcsa egy ostrom kerekedett, melyben az ostromlók vígan éldegéltek a táborukban, mely leginkább nyaralótáborra emlékeztetett: kockáztak vagy kártyáztak, dőzsöltek a gazdag vidéken, vagy éppen elmentek Antiochiába, hogy a fürdőkben pihenjenek vagy lakomákat rendezzenek, várva, hogy a vezír végre előzékenyebbnek mutatkozzék. Az ostrom hallatán Al-Adil az ostromlottak segítségére sietett Aleppóból, de zárt kapuk fogadták. A két ostromló csapat meglehetősen nevetséges helyzetben találta magát: udvariasan parádézgattak, tisztes távolból köszöntve egymást a fogyatkozó élelemtartalékú, éhező harenciak pillantásaitól kísérve, akik csak kapkodták a fejüket, és azt sem tudták már, ki kinek az ellensége.

Végül az ostromlók úgy határoztak, szóba elegyednek egymással. Bevezetésként Nur ed-Din fia titokban küldöttséget menesztett a tripoliszi grófhoz, olyan gazdag ajándékokkal megrakodva, hogy Rajmund, miután arra a megfontolásra jutott, hogy Harenc végül is inkább Bohemundnak fontos, mint neki, elhatározta, hogy visszavonul.

Sátrat bontatott, és nyugodtan visszatért Tripoliszba. Nem érdekelte tovább az Oronte völgye.

Ilyen feltételek mellett Elzászi Fülöp a történteket megsejtve tudtára adta Al-Adilnak, hogy ő is szívesen elfogadna egy kis kárpótlást. Amint megkapta, összecsomagolt, és visszatért Akrába, ahol hamarosan hajóra szállt Európa felé. III.

Bohemund teljesen egyedül maradt, és természetesen nem makacskodott tovább: hazament Antiochiába, ahol más veszély nem fenyegette, mint a felesége haragja, akivel már nem sokat törődött, hiszen egy ideje felfedezte Burzey asszony, a kívánatos és veszedelmes, kacér hölgy bájait, aki még sok bajt hoz a fejére… de ez már egy másik történet.

A csata nélküli harcmezőn mindössze Al-Adil maradt. Most már gond nélkül kinyittatta a kiéhezett város kapuit, mely semmi okot nem látott arra, miért halna éhen a vezír kedvéért. Ez utóbbi feje a porba hullott, néhány további társaságában, és visszatért a rend. A templomosok csalódottan és dühösen visszatértek a helyes útra…

Jeruzsálemben eközben eluralkodott a rettegés. Katasztrofális hírek szele söpört végig a városon pánikot keltve. Azt beszélték, Szaladin a vihar sebességével közeledik, és mindent feléget útja során. Az égő falvak füstje, mely jól látszott a városfalakról, megerősítette a hírt, s miközben a város egyik része a templomokat töltötte meg, a másik – sokkal nagyobb – része a fellegvárba sietett, mely a magas és erőteljes Dávid-torony körül remek védelmet nyújtott faragott kövekből épített hatalmas falaival, melyek körbezárták az ostrom esetére szükséges ivóvíz– és élelemtartalékokat. A királyi lakosztályok körül, ahol Agnès igyekezett helytállni és eljátszani az anyakirályné szerepét, melyet megtagadtak tőle, seregnyi nő, gyermek és öreg gyűlt össze csomagokkal megrakodva, melyekben legértékesebb javaikat hozták magukkal. A király anyja bátran próbált rendet teremteni közöttük, magával vonszolva Heracliust, aki semmit sem értett, és sokkal szívesebben visszatért volna caesareai püspökségébe, hisz az kikötőváros volt, és egy kikötőből hajón mindig el lehet menekülni. Agnès megfeddte és jobb – a lelkek, nem pedig a testek pásztorához illendő – belátásra bírta.

Mind a test, mind a lélek csak akkor érdekelte a férfit, ha csinos fiatal lányhoz tartozott, de amikor egy bizonyos kegyetlen fény villant a szeretője szemében, Heraclius inkább nem makacskodott.

A riadó idején Balian, a felesége, Isabelle és Ariane Ibelinben tartózkodtak. Az újdonsült férjnek éppen annyi ideje maradt, hogy Jeruzsálembe küldje a hölgyeket egy kis kísérettel, melyet Ernoul de Gibelet, egy személyben fegyvernöke és titkára vezetett. Nagyon intelligens fiatalember volt, ügyes megfigyelője mind az embereknek, mind az eseményeknek, aki Guillaume de Tyr iskoláján nevelkedett, és arról álmodott, hogy folytatója lesz az Amalrich király idejében elkezdett krónikák nagy munkájának.

A kis csapat néhány perccel azelőtt érkezett Jeruzsálembe, hogy bezárták és az ostromra készülve elbarikádozták a hét kaput.

Mint több nagyúri családnak, az Ibelineknek is volt egy palotája a városban. Szilárd építmény volt a Labdakereskedők utcájában, melyre mindössze néhány, súlyos rácsokkal védelmezett ablak és egy kő-boltíves, vasveretes ajtó nyílt, mely mögött farkasalmával és klemátisszal teli kert terült el. Közeli szomszédja volt a Szent János-kórház, melyet az ispotályos lovagok tartottak fenn a Pátriárka utca sarkán. Ibelin új úrnője Ernoullal egyetértésben itt rendezkedett be annak ellenére, hogy a város többi lakója a fellegvárba futott, mely nem állt ugyan messze, de az egykori királyné számára olyan elérhetetlen volt, mintha több száz mérföld választaná el, és olyan veszélyes, akár egy skorpiófészek, hiszen Agnès, halálos ellensége uralkodott benne.

– Ha a szultán elfoglalja a várost – jelentette ki filozofikusan az asszony –, mi előbb halunk meg, ez minden, hisz Szaladintól nem várhatunk könyörületet.

– Nem a haláltól kell félnie, felség – felelte Ernoul a külső rácsok állapotát ellenőrizve –, hanem attól, hogy elviszik rabszolgának. Ön nagyon előkelő hölgy, és nagyon szép is, ahogyan a hercegnőnk és az udvarhölgye is. A muzulmán hercegek nem ölik meg a szép hölgyeket: a palotájukba viszik őket, hogy a gyönyörük szolgálói legyenek, vagy odaajándékozzák egy vitéz harcosuknak.

– Ebben az esetben, Sir Ernoul, inkább öljön meg, mint hogy ilyen szégyenteljes sorsra jussunk! Ha véletlenül később kiszabadulnánk, hogyan nézhetnék a férjem szemébe?

– Így fogok tenni, felség, de csak ha végképp nincs más lehetőség, és akkor is végtelen sajnálattal…

Ariane és Isabelle képtelenek voltak elképzelni, hogy meghalni tértek vissza Jeruzsálembe. Annyira vágytak erre a visszatérésre, hogy lehetetlennek tűnt ez az eshetőség, hisz a halál gondolata hihetetlen, amikor szerelem tölti be a szívet. A Szent Város falai közé menekülni majdnem olyan volt Ariane számára, mintha a királya karjai közé menekült volna, és az örmény lány csakis rá gondolt, és azért imádkozott, hogy élve viszontláthassa. Ez a makacs remény még közelebb hozta Isabelle-hez, aki zsenge kora ellenére érett gondolkodásával és szerelmével szintén elutasította álmai szertefoszlásának lehetőségét. Naponta kétszer elment édesanyjával és Ariane-nal a közeli Szent Sír-templomba, hogy a többi asszony mellett a kövezeten térdelve könyörögjön az Úrhoz, védelmezze meg szeretett bátyját és azt, aki éjjel-nappal vigyáz rá: egy kék szemű, Thibaut nevű fiút!

A nyugtalan várost szélvészként járták be az ellentmondásos hírek, és az emberekre szorongó várakozás telepedett. Ekkor talált rá Ariane az öreg Teklára. Egy reggel a bazilika előtt, amikor a pátriárka imádásra mutatta fel a szentségtartót a téren összegyűlt kis tömegnek, hirtelen ráismert, bár nem minden habozás nélkül: ez a lesoványodott, nyomorúságos ruhát viselő öregasszony, aki lyukas, szürke köpenybe burkolózott, mely alig védte a reggel hidegétől – közeledett a tél, és Júdea hegyei között nem volt ritka a hó! –, vajon tényleg Tekla? Ő volt az. Az ő vonásait fedezte fel az elszürkült ráncok barázdálta arcon, a sírástól kivörösödött szempárban. Letérdelt mellé.

– Mi történt veled, Tekla, hogy ide jutottál? – suttogta, miközben kezét az asszonyéba csúsztatta. – Az apám…

A fáradt, öreg arc felragyogott:

– Ó, istenem! Kicsikém! Hol voltál ennyi ideig?

– Először a palotában, aztán Nabluszban az özvegy királynénál. Most az ő

szolgálatában állok… pontosabban Isabelle hercegnőében.

– Hogy lehetséges? Nem… nem az anyakirályné jött el érted? Ok ketten gyűlölik egymást!

– Majd később elmagyarázom. Először felelj. Mi történt az apámmal, hogy itt vagy, olyan ruházatban, akár egy koldus?

– Ó, az apáddal semmi nem történt, hacsak nem a fiatal feleség, akivel megajándékozta magát, és aki magával hozott egy rokon nőt, aki gyermekkora óta mellette volt. A feleség ostoba, akit elkápráztat, hogy gazdag férje van, aki elhalmozza ruhákkal és ékszerekkel, de a rokona tudja, mit akar. Rá akarja tenni a kezét az apád vagyonára. Én zavartam a terveiben, ezért úgy intézte, hogy lopással vádoljon, és… az apád kidobott – mesélte Tekla könnyek között. – Azóta a kolostorok jótékonyságából élek, és ott alszom, ahol tudok. Nehéz ez az én koromban…

– No de mindenki ismer téged az örmény kerületben! Senki nem segített?

– Nem. Tudod, milyenek az emberek: mindig készek elhinni a rosszat, amit másokról mondanak. Fényes nappal zavartak el, és hangosan kikiabálták, mivel vádolnak… sőt! Mivel senki nem látott téged távozni azon a híres éjszakán, az a nőszemély azt állította, hogy elvittelek a palotába és eladtalak a királyunknak, hogy töltse ki rajtad a vágyát. Kövekkel dobáltak, ahogy elhagytam a házat, és oda menekültem, ahova tudtam. Kerestelek téged, de senki nem tudta megmondani, mi lett veled.

– Jól vagyok, látod! Ami az eladásomat illeti, valóban eladtak, de az apám. Agnès királyné tudomásomra hozta, milyen feltételekkel hozott magával – vetette oda megvetően a lány. – Most pedig velem jössz. Mária királyné nagylelkű asszony, a kis hercegnő pedig egy angyal. Többé nem hagyjuk el egymást.

Ezzel Ariane magával vitte az örömkönnyeket hullató Teklát a Labdakereskedők utcájába, ahol gond nélkül helyet talált számára a ház népes személyzetében, a kövér Euphémia jóváhagyásával, aki megszerette Ariane-t, és örült, hogy értékes segítséget kap a kiszámíthatatlan Isabelle felügyeletében. Annál is inkább, mert aznap este érkezett a csodálatos hír: Isten ismét megáldotta a fiatal király fegyvereit.

Montgisardnál ezernél jóval kevesebb emberrel szétzúzta Szaladin nagy seregét, és a legyőzött szultán menekült. Máris szövődni kezdett a legenda, s szerteszállt a nép lelkesedése szárnyán. Azt beszélték, Balduin maga száz és száz és még száz szaracént ölt meg, Szent György testesült meg benne pompás páncélzatban, hogy segédkezet nyújtson neki. A félelem alól felszabadult város minden házában örömkönnyek hulltak.

Amikor Jeruzsálem falain az őrszemek trombitái a király visszatértét jelentették, leírhatatlan, még a szíriai diadalt követőnél is részegítőbb lelkesedés tört ki. Hatalmas éljenzés szállt az ég felé. Egymást lökdöstek az emberek, hogy megérinthessék a lábát, a kengyelét vagy Szultán oldalát. Senkit nem érdekelt, hogy leprás, akár pestises is lehetett volna: a kardja a Mindenhatóé volt, és a fehér fátyol, melyet a sisak acélja fogott keretbe, csak titokzatossá tette a nép képzeletében. Néhányaknak meggyőződése lett, hogy Balduint felszólították a mennybe, és maga Szent György rejtőzik a vastag muszlin alatt, mint az ostya a tabernákulumban. Miközben a Szent Sír felé léptetett az Igazi Kereszt mögött, melyet visszavitt helyére, lova pálmaágak és babérlevelek szőnyegén lépkedett. A harangozok frenetikus munkája nyomán diadalmas halleluja zengett a tornyok között…

Csuklyás köpenybe burkolózva – hideg volt a november vége – Ariane első

találkozásuk helyén várt rá. A felvonóhidat leeresztették, a rácsokat felvonták, s a fellegvár szabadjára engedte a menekültek áradatát, melyet eddig keblében őrzött.

Sokan tolongtak ott, és az őrök igyekeztek visszafogni a tömeget, de nem lehet visszafogni a hurrikánt… Amikor feltűnt a király, mindenki a közelébe akart jutni.

Ariane-t elsodorták, majdnem eltaposták, de maga sem tudta, hogyan, sikerült visszajutnia az első sorba. Előrenyújtotta kezét a köpeny alól: három szál kissé hervadó, de még szép rózsát hozott – csak ezt találta a kertben! –, és letette a király elé.

Balduin összerezzent, odafordult, az arcát kereste, majd vaskesztyűs kezébe fogta a virágot, láthatatlan ajkához emelte, majd a földre ejtette és ment tovább… Ariane könnyben úszó szemmel követte. Elszorult szívvel látta, hogy Balduin homlokáról szinte teljesen egyenesen hullik alá a fátyol: az orr büszke vonala bizonyára már csak emlékeiben él…

Zokogva csatlakozott Isabelle-hez és Euphémiá-hoz, akiket nem tudott rávenni, hogy egyedül elengedjék, és a hercegnő karjába omlott. Isabelle is sírt, de örömében és büszkeségében. Élvezte imádott fivére győzelmét:

– Milyen büszke és pompás! – kiáltotta. – A legtisztább lelkű hős! És az éljenző

tömegnek igaza van! Vitézsége a legcsodálatosabb győzelmet hozta! Isten megáldotta…

– De nem gyógyította meg! Ó, asszonyom, látta?

– Mit?

– Az… az arcát! Olyan boldogtalan lehet!

– Boldogtalan? Most, amikor az egész népe térdet hajt előtte? Ami a fátylat illeti –

Isabelle hangja hirtelen ércesre váltott –, csak azért viseli, hogy megóvja királyi megjelenését… és nem szabad arra gondolnia, mi van alatta! – tette hozzá kitörő

haraggal. – Ha így tesz, azzal… megsérti!

– Megsértem, én? Nem tudja, mennyire szeretem? A fájdalmára gondolok, attól szenvedek! Annyira szeretném, ha engedné, hogy megosszam vele! És látta… eldobta a rózsáimat…

– Miután megcsókolta őket! Ez azt jelenti, hogy ő is szereti magát, de nem engedi, hogy messzebbre menjen. A gyűrűjét viseli, próbálja beérni ennyivel! Ne gyötörje azzal, hogy közeledik hozzá nyomorúságában.

Ehhez nem volt mit hozzátenni, és Ariane is megértette. Voltak olyan napok, mint ez a mai, amikor a kislány zavarba ejtő érettséggel beszélt, és Ariane tudta, hogy a józan ész szólt belőle. No de mit ér a józan ész, amikor a szív túlcsordul a szerelemtől…

Nem sejtette, hogy fiatal társnője nyitott könyvként olvas a gondolataiban, ám rá kellett döbbennie, amikor rövid hallgatás után Isabelle hozzátette:

– Gondolja, hogy én, szerető húga nem szeretnék odamenni hozzá? Még a palotája küszöbét sem szabad átlépnem, mert az anyja uralkodik ott, és olyan éber a gyűlölete, hogy habozás nélkül kidobatna.

– Nem kérhet… meghallgatást a királytól?

– Hogy szertartásosan elé járuljak a kíséretem gyűrűjében, melynek maga is tagja lenne? – mosolyodott el Isabelle. – Végül is miért ne… de nem most: hagyjunk időt Ágnesnek, hogy kiélvezze a fia dicsőségét. Egy darabig biztosan nem tágít mellőle.

Legyen türelemmel: majd később meglátjuk…

Karon fogta udvarhölgyét, és visszaindultak a Labdakereskedők utcája felé. Balduin bevonult a palotába. A tömeg szétoszlott, hogy igyon a győztes egészségére… és a Szaladin összegyűjtötte hatalmas hadizsákmányra, melyet megszereztek.

* * *

Kirobbanó győzelme feltételezni engedte, hogy a király végre megpihenhet kissé a szélsőséges fáradalmak után, melyeket beteg testére kényszerített, de a hozzá közel állók tudták, hogy nem így lesz. Amint visszatért a fővárosba, elfogadta és megkötötte a Szaladin felajánlotta fegyverszünetet. A királyság békés időszakba lépett, mely talán elég hosszú lesz néhány terv megvalósításához, hisz a csúfos vereség után, Egyiptom visszaszerzésének gondja alatt Szaladin várhatóan sokáig nem vállalkozik újabb kalandra. Balduin, akit továbbra is gyötört a halála gondolata, és a vágy, hogy a lehető

legjobb helyzetben hagyja királyságát a kis hercegre, akit Sybilla világra hozott, kézbe vette a védelmét.

Először is meg kell erősíteni Jeruzsálem falait. Nagy szükségük volt erre, mert bár a Dávid-torony és az erős fellegvár szinte bevehetetlen volt, a régi falak, melyeket egy évszázaddal korábban Bouillon Gottfried építtetett újjá, figyelmes gondoskodást igényeltek.

Ezenkívül királyi elődeihez hasonlóan Balduin is meg kívánta őrizni az erődítmények impozáns láncolatát, melyet a hódítás óta építettek fel, s mely a királyság határait és a fő útvonalak kereszteződéseit védte Egyiptommal szemben.

Tehát délen ott volt Daron, Gáza, Askalon, Blanche-Garde, Hebron és Kumul.

Délkeleten és a Vörös-tenger mentén Akaba,

Mózes-völgy, Montreál, Tafila és a moabi Krak Kerak városa mellett, melyekre most már Renaud de Châtillon vigyázott féltékenyen, ahogyan máshol a többi hűbéri joggal bíró báró. Néhány erődítmény a templomosok és az ispotályosok felügyelete alatt állt. A fantasztikus építmények némelyikét azonban, melyek meghonosították Palesztinában a frank építőmesterek művészetét és tudását, elfoglalta az ellenség: Paneast és Beit-Jint például. Meg kellett védelmezni az utakat is, melyek a Jordán völgyétől a tengerhez vezettek. Igaz, északon ott volt Toron, az öreg hadseregparancsnok erődítménye, délen pedig Saphed, melyet a templomosok védelmeztek: két csodálatos erőd. Balduin mégis úgy döntött, megerősíti pozícióit, és újabb erődítményt építtet a Hunin dombon, Paneasszal szemben. A súlyos betegségéből felépült hadvezérre bízta a munkálatokat. Ez lett az Új Erőd. Délen a Jordán védelmére elrendelte még egy erőd felépítését a Jákob-gázlónál. Nagy gondot fordított az építkezésre, bár a templomosoknak szánta az épületet, akik így teljes hosszában ellenőrizhetik majd a Damaszkuszból Akrába vezető utat. Oda is utazott, hogy személyesen felügyelje a munkálatokat.

Eközben Guillaume de Tyr Rómába utazott. Élete alkonyán III. Sándor pápa összehívta a zsinatot, és magához szólította a keresztény világ minden püspökét. Tyr érsekeként és a királyság kancellárjaként Guillaume vezette a küldöttséget. 1178 őszén hajóra szállt Betlehemi Aubert-rel, Sebaste-i Raullal, Akrai Joce-szal, Tripoliszi Romainnel, Sión hegyi Renaud-val és a Szent Sír-templom perjeljével, aki a kemény utazáshoz túlságosan öreg Amaury pátriárkát képviselte. Titkos ujjongással magával vitte Agnès rossz szellemét is: éppen ideje volt, hogy Heraclius komolyan vegye caesareai püspöki címét. A szép prelátus zúgolódva indult útnak, de nem volt módja kibújni a kötelesség alól. Guillaume de Tyr azt remélte, sikerül alapvető előnyöket nyernie szeretett királysága számára, és elérheti, hogy a nagyurak elkötelezzék magukat, és eljöjjenek harcolni Krisztus sírjáért. Ezenfelül a király egészen rendkívüli küldetéssel bízta meg Akra püspökét, Joce-t: el kellett mennie Burgundiába, hogy felajánlja III. Hugó hercegnek Sybilla hercegnő, Montferrat márki özvegye kezét. Az édesanyjára hasonlító fiatal özvegynek feltétlenül szüksége volt egy férfira az ágyában.

Szívesen elkacérkodott Ramlai Balduinnal, de szenvedélye ellenére kissé unalmasnak és korosnak találta a férfit, akit nagyon régóta ismert. Ezért döntött úgy az öccse, hogy külföldit keres számára.

A királyság békében élt, és Ariane kénytelen volt visszatérni Nabluszba Mária királyné és a lánya kíséretében.

Hosszú hónapok teltek el így.

VI. fejezet

Damaszkuszban

Joad ben Ezra tehetetlenül széttárta a karját: – Elfogyott! Kimerült a készlet, és mivel a két karaván nem tért vissza a magokkal, tehetetlen vagyok.

Összeráncolt szemöldökkel, kezével idegesen turkálva fekete szakállában kétszer-háromszor körbejárta a hűvös termet, ahol a látogatóját fogadta. Odakint a július forrósága telepedett Jeruzsálemre, vakító napsugarai súlya alatt fojtogatva a teraszokat.

A zsidó városrészben, melyet gyékények védtek, a sűrű árnyékok szinte mind összegömbölyödött, alvó embereket takartak. A zeniten álló nap lehetetlenné tett minden tevékenységet az iparosbódékban, melyek egy időre csendbe burkolóztak. Ben Ezra házában azonban nem nyílt ablak az utcára, és a belső udvarban, ahol egy öreg fügefa és babérbokrok dacoltak vitézül a hőséggel, kellemes volt a hőmérséklet. Még kellemesebb volt a tágas teremben, ahol a vastag falak egy része, mint sok óvárosi házban, még Heródes idejéből származott. Thibaut, aki előző este érkezett vissza a királyi városba, ezt az órát választotta a zsidó orvos meglátogatására, amikor szinte senkivel sem találkozott az utcákon. A palotát elkerülve – mely egyébként üres volt, hisz Agnès úgy döntött, hogy a lányával és az unokájával Jaffában, a tengerparton tölti a nyarat –, a Dávid királyban, a város legöregebb és legjobban ellátott fogadójában szállt meg. Este, ha lehűl kissé a levegő, újra útnak indul.

Az orvos a fiatalember mellé lépve felhagyott sétájával, és töltött egy kupa hűvös libanoni bort, a fegyvernök kedvencét.

– Hogy áll a betegség?

– Rémisztő bizonyossággal és sebességgel halad előre. Felismerhetetlen az arca, barna és puffadt az orr körül, mely már nem is létezik. Már nem nő a szakálla, és kihullott a szempillája. Csak a haja nő döbbenetesen dúsan, nem győzöm vágni.

Természetesen a szeme megmaradt, olyan, akár a ragyogó ég, és tántoríthatatlan intelligencia és akarat tükröződik benne.

– Sajnos lehet, hogy megvakul. A végtagok?

– Már elvesztette két ujját és négy lábujját. Egyetlen barna folt az egész teste.

Vastag, pikkelyes a bőre. Azt mondja, lehet, hogy… elveszíti a látását?

– Lehetséges, sőt, valószínű, ha nem jutunk sürgősen enkobamaghoz. Még lovagol?

– Ismeri annyira, hogy tudja, azon az átkozott napon, amikor már nem tud nyeregbe szállni, a halál már egészen közel lesz. Ő vezette a sereget az egész hosszú hadjáraton, mely a templomosok nagymestere hibájából oly rosszul végződött, pedig a király újabb győzelemre számított.

Másfél évnyi béke után kiújult a háború. Szaladin visszatért Damaszkuszba, és nagyon rossz szemmel nézte az építkezéseket, különösen a Jákob-gázlónál épülő

példás erődítményt. Egész télen éhínség uralkodott szíriai földjein. Úgy szaglászta körül Galilea gazdag dombjait, akár egy kiéhezett farkas, de ürügyre volt szüksége, mert túlságosan vallásos volt ahhoz, hogy csak úgy megtörje a fegyverszünetet.

Elhagyta hát Damaszkuszt, hogy közelebb menjen Paneashoz, melyet akkoriban az unokaöccse, Faruk sah tartott a kezében, és várta az események alakulását. A várva várt ürügyet egy beduin pásztor csapat adta meg, melyet a hunini új erőd közelébe küldött legelni, a főparancsnok Onfroi de Toron érzékeny orra alá… aki képtelen volt ellenállni a kísértésnek, hogy növelje a készleteit. Balduin éppen nála tartózkodott néhány lovagjával. Bár a király ellenezte, az emberei követni akarták az öreg katonát, és amikor a kis csapat éppen két völgy között vonult, Faruk sah az összes rendelkezésére álló katonával rájuk zúdult. Ritka kegyetlen harc következett. A minden oldalról támadott, nyílzáporba fogott frankok dühödten küzdöttek, de néhányuk elkerülhetetlenül ott maradt a fűben. Maga Balduin is megsebesült. Ezt látva a főparancsnok eléje ugrott, hogy megvédelmezze. A muzulmánok ekkor mind ellene veselkedtek, akinek Krisztus szimbólumával díszített kardja legendás volt: egy nyíl leszakította az orra hegyét, behatolt a száján és átdöfte az állát, egy másik a lábába fúródott, egy következő a térdébe, miközben az oldalán is sebesülés érte, és betörtek a bordái. Balduin kitépte a vállából a nyílvesszőt, maga mellé szólította a lovagokat, és sikerült visszavinnie a hőst a várba, ahol több napig haldoklott, mielőtt elvitték volna Toronba, a városába, ahol a Szűz Mária-templomban temették el Balduin jelenlétében, aki nem titkolta fájdalmát.

Őszintén szerette az öreg katonát, aki három király alatt is becsülettel viselte főparancsnoki kardját.

Szaladin azonban még nem vett elégtételt montgisard-i szégyenéért. Keresztények vérével kellett lemosnia a foltot. Májusban ostrom alá vette az Új Erődöt, de miután egyik kedvenc emírjét megölte egy szemébe fúródó nyílvessző, az ostromlók gyászba borultak és visszavonultak. Szaladin haragja nem ismert határt. Felverette sátrát Teli al-Qadinál, nem messze Paneastól, és onnan küldte ki számos csapatát, hogy arassanak a sidoni síkságon, majd útjuk során mindent a földdel tegyenek egyenlővé. Heteken át tartott a fosztogatás. A királyság északi része ugyanazt szenvedte el, mint a déli Montgisard előtt. Toron várából, ahol továbbra is tartózkodott, a király fegyverbe szólította hűbéreseit. Tripoliszi Rajmund és Odon de Saint-Amand, a templomosok nagymestere felelt hívására, és megindultak Paneas felé. Egy dombról megpillantották a síkságot, ahol Faruk sah végezte szörnyű munkáját: lendületesen gyújtogatott, rombolt és fosztogatott. Megpillantották a másik oldalon a szultán táborát is, mely békésnek és nyugodtnak látszott. Balduin megindult a feldúlt mezők védelmére.

Villámként rontott Faruk sahra, és mindössze hatszáz emberrel lemészárolta a sereget, melyet elnehezített a fosztogatás nyereségével megrakott karaván. Teljes volt a győzelem. Eközben azonban ahelyett, hogy támogatták, és a hátvédet biztosították volna, Odon de Saint-Amand és Tripoliszi Rajmund megostromolták Szaladin táborát, melyről azt hitték, gond nélkül legyőzhetik. Szaladint a Marj Ayun síkságon találták, ahol sietve csatlakoztak hozzá azok, akik megmenekültek Balduin támadásától. A szép reggeli győzelem pedig katasztrófába csapott át. Balduin, aki a segítségükre sietett, és Renaud de Sidon, aki most csatlakozott embereivel a királyi sereghez, csak menteni tudta a kevéske még menthetőt. Mindenfelé holttestek hevertek, és Szaladin rengeteg hadifoglyot ejtett, köztük Odon de Saint-Amand-t és Ramlai Balduint, Sybilla szerelmesét. A király megmaradt embereivel Tibériásba ment, a tripoliszi gróf és az övéi pedig a tengerparton Tyr felé menekültek.

– Tehát így állunk – sóhajtott fel Thibaut. – A király még inkább szenved lelkében, mint testében. Azt hiszem, nála nagyobb hittel, nagyobb odaadással soha nem mondta még ember: „Legyen meg a te akaratod!” Mostanáig csak a győzelmet ismerte, és azt gondolta – talán, hisz erről sosem beszél –, alattvalói boldogságának az ára, hogy elviselje iszonyatos sorsát. Másnap azonban a királyságának egy részét feldúlták, és Szaladin diadalmaskodik, pedig a fizikai ereje csökken. Higgye el, Joad, a király kész lenne még több szenvedésre is a népe megmentésére. Ezért imádkozik! A kereszt előtt térdepelve imádkozik, az éghez kiált, és ez a néma kiáltás szívszorítóbb minden zokogásnál…

– És én semmit sem tehetek! – kezdte újra ideges sétáját az orvos. – Vagy legalábbis nagyon keveset, most, hogy elfogyott a fő gyógyszer. Hogyan ápolják?

– Marietta, aki mindenhová követi, levendulakivonatokkal mossa, azt itat vele, és olívaolajat, mellyel kenegeti is a testét. Kakukkfűteát is alkalmaz. Amíg Balduin harcol, ő illatos füveket keres, és mirhával elégeti őket… Mert sajnos a betegségnek most már szaga is van… Bocsásson meg, Joad mester, nem a tudását akarom kétségbe vonni, de arra gondoltam, megkeresem hittestvérét, azt a Maimonidészt, hátha időközben felfedezett valami új gyógyszert. Ha még életben van. Ha jól tudom, Kairóban lakott.

Készen állok…

– Felesleges olyan messzire mennie! Maimonidész most Szaladin nélkülözhetetlen orvosa. Ahol a szultán van, ott van ő is… De hacsak nincs nála enkobamag, nem sok oka lenne, hogy magával hurcolja a lepra gyógyítására szolgáló készítményeket…

– Talán az lenne a legegyszerűbb, ha megkérdeznénk tőle! – jelentette ki Thibaut, és felállt.

A szemében tükröződő elszántság megrémítette Joadot:

– Ha azt tervezi, hogy elmegy Szaladin táborába, felesleges őrültséget követ el, mert nem az orvossal fog találkozni, hanem a hóhérral. Könnyebb lett volna Kairóban megkeresnie, hiszen népes város, ahol észrevétlen maradhat. Egy táborban azonban ez lehetetlen. Kudarcot vallana, és egy katapulttal küldenék vissza a fejét a királyának.

– Szaladin még nem ostromolja Tibériást! – csattant fel dühösen Thibaut. – A pokol kapuját is felfeszíteném, hogy rávegyem Istent, segítsen rajtunk!

– Ez őrültség! Megfosztaná az urunkat leghűségesebb barátjától, attól, aki megesküdött, hogy sosem hagyja el? Már az is meglepett, hogy itt látom magát, tőle távol. Ki szolgálja most?

– A másik fegyvernöke, Pellicorne lovag. Félelmetes az ereje, és minden próbát kiáll a hűsége… ahogyan a barátsága is! Köszönöm, hogy meghallgatott, Joad mester!

Miután elhagyta a zsidó városrészt, a fiatalember megvárta, míg az alkonyattal enyhül a hőség, s csak azután indult vissza Tibériásba. Nehéz, de elszánt volt a szíve.

Tibériáshoz közeledve ki hitte volna, hogy alig hét mérföldre onnan a halál és a háború járt tüzet és dühöt okádva, feldúlva mindent útja mentén? Az azúrkék és smaragdzöld tó, melyet szinte trópusi növényzet vett körül, a derű és a béke képét sugározta. Az áttetsző víz, melyet Krisztus lába érintett, mintha örökké az ő tekintetét tükrözte volna, a cölöpökhöz kikötött kis halászbárkák pedig mintha mindig Péter apostol halaktól duzzadó hálóját várták volna, és annak a jelenlétét, akinek hangja elcsendesítette a vihart, és felkavarta a lelkeket… Az a Galilea volt ez, ahol az idők végezetéig a Hét boldogság csodálatos szavai visszhangzanak.

A hercegi kastély ókori alapjai a tó vizéből és az idők hajnalából emelkedtek.

Megélték Heródes Antipast, a római légiósokat, a bizánci katonákat, Mohamed szaracénjait, majd az Európa négy sarkából érkezett frank lovagokat.

A máskor békés és csendes Tibériás most. zúgott, akár egy felbolydult méhkas, amikor Thibaut visszaérkezett, és az arcokon a tehetetlenség vad fájdalma tükröződött.

A kastély közelében egy félszemű katona, akinek ép szeme könnyben úszott, felvilágosította:

– Chastelet! Ég! Odafentről látni a lángokat és a füstöt – mutatott fel a falak tetejére.

– Tudod, hol van a király?

– Azt hiszem, ott fenn! Nézi, és úgy tesz, mint én: sír.

Valóban ott volt. A párkányra vezető lépcső tetejére érve Thibaut először csak Adam Pellicorne hatalmas sziluettjét látta. Tetőtől talpig fegyverben volt, szétvetett lábbal állt, vaskesztyűjét a kétkezes nagy kardon nyugtatva, mellyel mindenki másnál ügyesebben bánt. Eltakarta Balduin fehér szerzetescsuhás alakját. A király nyugat felé fordulva, hátát a fal csipkéjének vetve ült, és teste minden porcikája fájdalmat tükrözött. Ahogy fegyvernöke mellé ért, nem fordította felé az arcát, de kinyújtotta a karját:

– Nézd! Szaladin legyőzte a váramat. A Jákob-gázló ég!

A horizonton hatalmas, vörös villámok átjárta füstoszlop emelkedett a beköszöntő

éjszakában. A távolság55 ellenére olyan volt, mintha a völgy mélyén hirtelen kapu nyílt volna a pokolra. Olyan hatalmas volt a tűz, hogy a három férfi a várfalon szinte érezte a melegét és az elszenesedett holttestek bűzét. A helyszínen valóságos kemence lehetett, melynek pusztítása messzire nyúlt.

– Hogy lehet? – nyögte Thibaut. – Hatalmas kövekből épült, melyeket olyan szépen faragtak, hogy szorosan illeszkedtek. Négy aranydinárt fizetett darabjáért. Mégis lángra kaphat?

– Borzalmas robbanás volt – lépett közelebb Adam. – Szaladin utászai bizonyára bejutottak a falak mögé, és hatalmas bombát helyeztek el. Vagy talán többet is.

Valószínűleg semmi sem maradt a védőkből. Az az ember maga az ördög!

55 Körülbelül tíz mérföld

– Én pedig csak egy szerencsétlen király vagyok, akit elhagyott az ég! Most már nyitva áll előtte az út Akrába. És semmit sem tehetek, hogy megakadályozzam. Pedig meg kell mentenem, amit még lehet!

– Semmi sem sürget, felség – nyugtatta Adam.

– A szultán nem indul meg a tengerparti úton, a háta mögött a tripoliszi gróf és az antiochiai herceg birtokaival. Ráadásul úgy hallottam, a táborában pestis ütötte fel a fejét. Most, hogy felégette Chastelet-t, talán egy időre megelégszik ennyivel. Ahogyan nekünk, neki is szüksége van a fegyverszünetre…

– Ő a győztes, és sosem fogja kérni! – felelte keserűen Balduin. – Tehát nekem kell megtennem, és meg is teszem Isten és a népem miatt: az emberek már így is túl sokat szenvedtek!

– Ebben az esetben, ha követeket küld hozzá, felség, kérem, küldjön el engem is –

szólalt meg Thibaut.

– Téged? El akarsz távolodni tőlem? Pedig tudod, milyen nagy szükségem van rád.

– Igen, de még nagyobb szüksége van arra, hogy a lehető legjobb ápolást kapja, és találkozni akarok Maimonidésszel. Tudom, hogy Szaladin mellett van.

– Ó! Tehát Joad már semmit sem tehet értem?

– jegyezte meg Balduin furcsa nyugalommal a hangjában.

– Nem rendelkezik a szükséges alapanyaggal, míg a másik orvosnak talán még van belőle…

– Elmehetek én is – ajánlkozott Adam.

Ebben a pillanatban Balduin fel akart állni, de cserbenhagyta az ereje, és fájdalmas, dühödt nyögéssel térdre rogyott. Ezt látva Adam eldobta a kardját, mely zengve dőlt a földre, odaugrott hozzá, és a karjába kapta, olyan könnyedén, mintha csak egy szénacsomó lenne.

– Ágyba kell feküdnie, felség – jelentette ki. – Tűzforró a láztól.

Az óriás megindult a királlyal a lépcsőn, Thibaut pedig aggódó szívvel követte őket:

– Te hasznosabb vagy itt, mint én – szólalt meg. – Azt hiszem, nem is várom meg a követeket. Még ma este elmegyek Szaladin táborába…

Balduin megpróbálta visszatartani:

– Nem fogod megtalálni az orvost. Úgy hallottam, Damaszkuszba indult.

– Akkor elmegyek Damaszkuszba.

– De nem addig, míg meg nem hallgattál, hisz segíthetek… Isten a tanúm, hogy soha nem tennélek ki ekkora veszélynek, ha nem lennék ennyire rosszul, de még élnem kell, méghozzá lábon! Tehát ha az a Maimonidész visszaadhat valamennyit az erőmből…

Másnap Thibaut még mindig könnyes szemmel hagyta el Tibériást, de a vágta szele felszárította a könnyeket, és hajtotta a vasakarat, hogy elhozza a gyógyszert, mely lehetővé teheti, hogy a hős király még éljen egy keveset.

A harmadik napon a völgyek közt kanyargó ösvény hirtelen széles úttá terebélyesedett, és felfelé futott a sziklák között. A magaslatról a lovas egy virágzó, kertekkel és ligetekkel teli síkságot pillantott meg, melyben szögletesen rajzolódtak ki a termőföldek és egy nagyváros a libanoni hegység vad lejtőjén. Damaszkusz, a „nagy, hallgatag fehér város” terült el előtte.

Egy pillanatra megállt, és elnézte a kétszázötven mecsetes szent várost, az oázist, melyről az arab költők azt írták, a föld négy legszebb helyének egyike, melyet a Barada, az „arany folyó” öntöz, mindenütt jelen lévő vizével táplálva a fürdőket, a szökőkutakat, az imahelyeket és a kereteket. Itt futottak össze a karavánutak a sivatag kapujában, s ez volt a tudás városa, ahol Szaladin legszívesebben időzött, hogy egy szikomorfa árnyékában tanuljon.

A sápadt téli napsütésben az Omejádok nagymecsetjének kupoláját borító meleg színű mozaik szaténként csillogott, és a csúcsos, kőcsipkés városfalakat leszámítva a szépséges látvány akár a paradicsom is lehetett volna. A fák alatt, a suttogó vizek mentén azonban mennyi csapda, mennyi kúszó vadállat rejtőzött!

Vizsgálódása végén Thibaut arra gondolt, ő is a föld alatti lények közé tartozik, melyeket a hajnalban nyíló, alkonyatkor záródó kapuk ki-be ontanak Damaszkuszban.

Újdonság volt ez számára. Mostanáig ha küldetést teljesített a király nevében, fedetlen arccal, a saját neve alatt, fegyvereit és címerét büszkén viselve tette. Most azonban már nemigen tudta, kicsoda. Thibaut de Courtenay egy kis templomos „csűrben” Qunetrában eltűnt, és Bekir Hamas lépett elő, egy bejrúti kereskedő fia, aki Damaszkuszba tartott, hogy vásároljon a város különleges termékéből, a szép tárgyakból, melyeken az arany– és ezüstszálak harmonikus mintákat rajzoltak a fémben. A kereskedelem még a háborús időkben sem veszített jogaiból ezen a levantei vidéken, ahol a tárgyak értéke gyakran felülkerekedett a vallási vagy faji hovatartozáson.

Thibaut most már azt sem tudta igazán, kicsoda az az Adam Pellicorne, aki legkedvesebb barátja lett, és aki felfedte magát az ájult Balduin ágya mellett, miközben Marietta elsősegélyben részesítette a királyt. A világ legtermészetesebb hangján Adam pontos instrukciókkal látta el arról, hogyan teljesítse küldetését anélkül, hogy az életébe kerülne.

– Szívesebben mentem volna én helyetted, de te könnyebben kiadhatod magad muzulmánnak. Alkalmasabb hozzá a külsőd. Ráadásul beszéled a nyelvüket. Megállsz tehát Qunetrában…

– Honnan tudsz ennyi mindent, amikor csak nemrég érkeztél a flandriai gróf embereivel?

– Majd később elmagyarázom! Most csak annyit, hogy nem ez volt az első

zarándoklatom. Jártam már itt tíz évvel ezelőtt… és majdnem olyan jól ismerem az országot, mint te – jelentette ki széles mosolyával.

Thibaut azonban nem érte be ennyivel. Úgy érezte, becsapták, és hangot is adott elégedetlenségének.

– Lovag vagy, és mégis hazudtál? Hagytad, hogy bemutassalak a királynak…

– Mindenképpen bemutatkoztam volna neki, és emlékeztetlek, hogy nem ismertelek, bár rögtön rokonszenvesnek találtalak.

Ebben a pillanatban Balduin hangja hallatszott:

– Mindent tudok róla, Thibaut, és megbízhatsz benne, ahogyan én is megbízom.

Azért hagytalak tudatlanságban, mert egy igazi király nem mondhat el mindig mindent. Még azoknak sem, akiket szeret…

A fiatalember kénytelen volt beérni ennyivel, de gondolataiban csupa kérdőjellel, kíváncsiságban égve, mégis megnyugodva indult útnak: királya szava ugyanolyan szent volt számára, mint az evangélium igéje. A qunetrai házban semmit sem kérdeztek tőle, miután átadta az Adam írta kis üzenetet, és gördülékenyen zajlott minden: megkapta a pontos utasításokat arra vonatkozóan, hogyan viselkedjen Damaszkuszba érve. Most megérkezett.

Áthaladt a hatalmas kapu alatt, melyet vad tekintetű, kerek, csúcsos végű sisakot viselő férfiak őriztek, unott tekintettel figyelve a piacnapokon megszokott tömeget, megbízva a falakra kitűzött, frissen levágott két fej elrettentő erejében. Az álkereskedő

a kapott utasításokat követve, öszvérét kantáron vezetve megkereste a Barada egyik ágát, a Torát, melyre csendes házak sűrű farostélyos ablakai és kertjei nyíltak, tett még néhány lépést, majd megállt egy alacsony, zöldre festett kapu előtt. A kezében tartott bottal hármat kopogott az ajtón és várt. Nem sokáig. A kövezeten lépések koppantak, és a kis kémlelőnyílás kinyílt: egy fehér szőr borította öreg arc jelent meg benne.

– Csak a csend erős… – suttogta az utazó.

A túloldalon az öreg köhintett, majd az ajtót kinyitva kijelentette: a többi csak gyengeség! Gyere be, és légy üdvözölve!

Thibaut egy kis, alacsony mennyezetű, döngölt föld padlójú helyiségben találta magát, melynek fehér falait keskeny szőnyegek borították. A kupolát élénk színű

oszlopok tartották, a közepén pedig kis nyílás látszott, melyen át távozhatott a pontosan alatta elhelyezett parázstartó füstje. Körülötte lapos párnákat rendeztek el, hogy kényelmesebb legyen a melegedés. Az egyik sarokban egy nagy, kovácsoltvas veretes ládában sárga gerincű könyvek látszottak.

A benti megvilágításban Thibaut jobban láthatta vendéglátóját: a turbán alatt szikár, görnyedt hátú öregember volt. Mielőtt hellyel kínálta volna, bizalmatlanul végigmérte látogatóját.

– Régen nem hallottam már ezt a mondatot – sóhajtotta. – Te pedig fiatal vagy. Ki vagy?

– Előbb mondd meg, az vagy-e, akit keresek: Rahim, a másoló?

– … a nagy szultán, Nur ed-Din titkára, Allah áldja meg százszorosan! A fia, a szerencsétlen Malik al-Adil nevében jössz, aki felől régen nem hallottam?

– Én sem sok hírt tudok róla, hacsak azt nem, hogy a bevehetetlen Aleppóba zárkózva nem adja át az öröksége maradványát Szaladinnak.

– Az a kurd sakál végül le fogja győzni. Nemrég tért vissza Damaszkuszba, miután nagy csapást mért a keresztény királyra, aki szegény uram utolsó szövetségese. Ha Szaladin elsöpri a leprást, övé lesz a frank birodalom, és Al-Adil megfullad…

– Éppen azért jöttem, hogy Balduin tudjon még harcolni.

– Frank vagy?

– Igen. A fegyvernöke vagyok, Thibaut de Courtenay, és az orvossal, Maimonidésszel akarok találkozni. Tudsz ebben segíteni?

– Segíthetek bejutni a palotába, hisz a gyanú engem még nem érintett meg fekete szárnyával, de azután…

Thibaut megértette: azután egyedül kell boldogulnia az ellenséges területen. Hogy segítsen Balduinnak nehéz keresztje cipelésében, mindenre késznek érezte magát, még a kínhalálra is, pedig tudta, hogy a törökök nagyon ügyesek ezen a téren. Az öregember tapsolt egyet, mire egy fiatal szolga lépett be egy nagy tálcával, rajta lepényekkel, mandulás süteményekkel, szőlővel és cukrozott sárgadinnyeszeletekkel. Azután ugyanaz a fiatal szolga réztálat és kancsót hozott, majd vizet öntött a tál fölé tartott kezükre. Végül egy finom szalvétával leültek, és csendben ettek, ahogy illik. Amikor végeztek, az öregember pihenni küldte Thibaut-t.

Este, jóval azután, hogy a minaretek tetejéről a müezzinek imára szólították a híveket, Rahim köpenybe burkolózott, és felébresztette vendégét. Hideg volt az éjszaka, és valamivel kevesebben voltak a sötét utcákon, melyeken haladtak. Csak a szűk, boltíves járatok átszőtte bazárban maradt némi élet, de a két férfi elkerülte útban Nur ed-Din egykori palotája felé, melyen most Szaladin sárga lobogója lengett. A palota, mely egyaránt épült védelmi rendszernek és egy kifinomult úr örömeinek szolgálatára, bástyák, kupolák és kertek különös egyvelege volt, amolyan kis világ, melyben tisztviselők, szolgák és rabszolgák tették a dolgukat. A rabszolgákat a lábukon cipelt vas különböztette meg a többi cselédtől… Mivel nem volt muzulmán, a szultán orvosa a palotán belül egy távol eső pavilonban lakott, melyet az utcától csak a kert fala választott el. Alacsony ajtó nyílt a falban, mely előtt gyakran betegek sokasága tolongott, akik mind a csodatévőnek tartott orvos kezelésére vágytak. Szaladin nem ellenezte, hogy orvosa gyógykezeléssel és tanácsokkal lássa el legalacsonyabb rangú alattvalóit is. Ez mindig nagy mozgolódással járt, és általában őrök terelték mederbe a tömeget, de a kései órán már senki sem volt ott, az esti ima mindenkit vallásos kötelességére szólított.

– Bent is van őrség – magyarázta az öreg másoló –, de elvezetnek a zsidó orvoshoz, ha azt mondod, hogy Bar Jakubtól, egy bejrúti kollégájától hozol üzenetet.

– Levelet? És ha megkérnek, hogy mutassam meg? Nincs nálam levél.

– Dehogy nincs. Magam írtam meg héber betűkkel, és tettem a kabátodba, míg aludtál.

– Mi áll benne?

– Hogy Bar Jakub szeretettel üdvözli, és neked nagy szükséged van a gyógyítására.

Légy nyugodt: odavezetnek a zsidó orvoshoz. Most magadra hagylak, mert figyelmeztettelek: a szerepem itt véget ér! Védenem kell magam, hogy hasznára lehessek Al-Adil gazdámnak, Allah száz áldása hulljon fejére…

– Nem vársz meg? Sosem találom meg a házad… sem az öszvérem. Gyalog menjek el?

– Ha elmész egyáltalán! Ha így lesz, menj a karavánszerájba, melyet a kapunál láttál, ahol beléptél Damaszkuszba. Az egyik unokatestvéremé, Abu-Jajáé. Mutatkozz be mint kereskedő, és megkapod az öszvéred. Ha nem térsz vissza, az enyém lesz a jószágod!

Ezekkel a megnyugtató szavakkal a magas, görnyedt alak sietve beleveszett a tömegbe. Látszott, hogy türelmetlenül várja, hogy leléphessen a színről. Kellemetlen érzést hagyott hátra Thibaut-ban. Nem attól félt, hogy elárulják, hisz elég lett volna beszélnie, hogy az öregember ugyanolyan súlyos helyzetbe kerüljön, mint ő maga, de ha ilyenek voltak a cinkosok, akikkel a keresztények rendelkeztek az iszlám világban, nem sok jót remélhettek. Mégis kénytelen volt beérni ennyivel, és bátorságát összeszedve tüzes imával fordult védőszentjéhez, majd megindult az alacsony ajtó felé, és bekopogtatott.

Meglepetésére könnyebb dolga volt, mint gondolta, és rövid kérdezz-felelek után a kis őrhely egyik embere nyomában találta magát egy kis árkádsor alatt, mely egy udvart fogott körül, ahol egy cédrus-fa tárta szét széles ágait. Thibaut vezetője ököllel bezörgetett egy faragott ajtón, mely kinyílt, és egy szürke ruhás férfit fedett fel, aki egy mellette álló ezüstlámpás fényénél pergamenre írt. Thibaut – bár tíz éve volt már, hogy a zsidó orvos megvizsgálta Balduint – habozás nélkül felismerte a magas homlokot a kis sapkával, a durva szálú hajat, a nagy és érzékeny orrot a dús szemöldök alatt, mely sötét szempár fölé borult. Ő volt az, Maimonidész Mózes, és a fiatalember magába fojtotta megkönnyebbült sóhaját.

Eközben az orvos elvette a levelet, melyet az őr nyújtott felé, akit egy kézmozdulattal elküldött. Elolvasta és letette, majd felállt, és komótosan szemügyre vette a látogatóját:

– Azt írják, beteg vagy. Nem látszol annak.

– Nem vagyok az, és valaki más szenved, talán lelkében még inkább, mint testében.

– Beszélj világosabban! Először is ki vagy? Mindenesetre zsidó nem… és a ruhád ellenére arab sem…

– Frank vagyok. A nevem Thibaut de Courtenay, és a jeruzsálemi király fegyvernöke vagyok.

Hirtelen fény villant a cordóbai tekintetében:

– A leprás! Nagyon rosszul lehet, hogy ide merészkedtél a halálos ellensége házába.

Már nem hat az orvosság?

– Egyetlen uncia sem maradt belőle, és a magvakért Afrikába küldött karavánok nem tértek vissza. Most már gyorsan terjed a betegség.

– Nem úgy fest!

A gúnyos hang a küszöbről érkezett, de Thibaut-nak nem kellett visszafordulnia, hogy kitalálja, ki áll ott: elég volt a látvány, hogy Maimonidész mélyen meghajol.

Megfordult, és Szaladint látta maga előtt.

A meglepetés elszorította a torkát, és képtelen volt megszólalni. Csendben hajolt meg előtte. A szultán közelebb lépett, valós, nem túl magas, de a fehér turbán megnyújtotta méretéhez képest hatalmas árnyékot rajzolva a falra. Leült a könyves ládákkal teli helyiség sarkában álló, párnákkal bélelt díványra… Arannyal átszőtt, elöl felhasított barna ruhát viselt, mely látni engedte finom csizmás lábát. Kemény tekintete a fiatalembert méregette:

– Kivel akarod elhitetni, hitetlen kutya, hogy a gazdád olyan beteg, hogy az én orvosomtól koldul segítséget? Velem nem fogod: nem olyan rég láttam harcolni. Tehát mit keresel itt?

– Semmi mást, mint amit mondtam! – jelentette ki Thibaut, akinek a harag visszaadta magabiztosságát. – Egy lovag nem hazudhat: sosem hazudok! Ahogyan nem is koldulok. Ami a királyomat illeti, a vitézsége és Istenbe vetett hite felülkerekedik a testi szenvedésén, amikor eljön a csata ideje, de már a páncél súlya is fájdalmat okoz számára… Te, akinek egészséges a teste, nem értheted meg.

– Azt mindenesetre értem, hogy nekem nem érdekem segíteni neki, hogy jobban legyen, és ha az Istene lehetővé teszi, hogy így felülmúlja önmagát – elismerem, jól harcol! –, semmi szüksége más segítségre! Be kellene érned azzal, hogy imádkozol érte… De akaratlanul is eszembe jut, hogy most én győztem, és leromboltam a szép várat, melyet a „beteg” merészelt építtetni a fegyverszünet ellenére…

– Egyetlen fegyverszünet egyetlen záradéka sem tiltja az építkezést és a felkészülést a jövőre.

– Én nem így látom a dolgokat. Ami téged illet, valami azt súgja, hogy bár azt állítod, hogy sosem hazudsz, biztosan van még sok minden, amit elárulhatnál nekem.

Például azt, hogyan jutottál el ide.

– Álöltözetben, mint láthatod…

– Ez egyértelmű, de kellett legyen segítséged. Én pedig pontosan erre a segítségre vagyok kíváncsi. Ezért…

Tapsolt, mire két őr lépett be, és megragadta a felháborodott és dühös Thibaut-t.

Maimonidész megpróbált közbelépni:

– Felséges uram, mindig bölcsen cselekszel, de most zavarba hozol. Egy orvos, aki kiszolgáltatja azt, aki életét kockáztatva felkeresi őt, hogy gyógyszert vigyen beteg testvérének, becstelen és rossz ember! Csendesítsd el haragodat, kérlek, és engedd, hogy visszatérjen az urához, aki egészen bizonyosan nagyon, nagyon beteg…

– Annál jobb! A legjobb ellenség a halott ellenség. Te pedig nem szolgáltattál ki senkit. Én kerestelek fel bejelentés nélkül. Tehát megnyugodhatsz!

– Nem tudok! Ez a fiatalember úgy jött el hozzám, hogy nem titkolta a nevét, sem a posztját. Nem próbált becsapni…

A párbeszéd folytatása Thibaut számára elveszett, mert a fekete őrök minden szelídség nélkül elvonszolták a kerteken, majd egyre kevésbé szép udvarokon át, egészen egy magas és sötét toronyig, mely a palota és a város határánál állhatott. Két emelet mélységbe taszigálták egy meredek és csúszós lépcsőn, majd egy cella sötétségébe lökték. Nem kötözték meg, hisz ahogy napfelkeltekor megállapíthatta, az alacsony és erős ajtón kívül nem volt más nyílás, mint egy szűk kis négyzet a hatalmas kövek közé ékelve, melyen egy gyermek sem fért volna át, s ezt is két vasrúd zárta le.

Ott felejtették…

Legalábbis így érezte, ahogy napok és éjszakák, majd újabb napok és éjszakák teltek el anélkül, hogy bárkit is látott volna a szudáni fogláron kívül, aki fekete volt, akár az éjszaka, és hatalmas izmoktól duzzadt. Naponta egyszer ő hozott egy tál csicseriborsós gyökérlevest, egy darab kemény kenyeret és egy kis kancsó vizet. Talán néma volt, mert sosem felelt egyetlen kérdésre sem, melyet a fogoly az általa ismert összes nyelven feltett. Mintha meg sem hallotta volna.

Kezdetben néha éjszaka zajosan kinyílt az ajtó, felébresztve a foglyot, aki a falba faragott kőpadon aludt. Ilyenkor hevesen dobogott a szíve, mert azt hitte, érte jönnek, hogy a kínzókamrába vigyék, mellyel a szultán megfenyegette, de semmi nem történt: egy fegyveres férfi lépett be egy fáklyával, melyet szinte az orra alá tartott, egy percig gúnyosan nevetve elnézte, majd távozott, és Thibaut bár szégyellte, megkönnyebbülten rogyott le kemény és hideg fekhelyére. Azután csak a foglárt látta, és lassanként eluralkodott rajta az elkeseredés, majd hamarosan a reménytelenség, amikor gondolatai Balduin felé szálltak. Nemhogy a lepra nem hátrál meg, de annak az eltűnése, akit testvérének tekintett, tovább növeli szenvedését. Ráadásul a gyakran borzalmas étel és a bezártság következményeként Thibaut érezte, hogy elhagyja az ereje, hiába igyekezett mindent megenni és annyit mozogni a szűk térben, amennyit csak tudott. Előfordult, hogy teljes testében rázta a tehetetlen düh. Megszakadt szívvel gyűlölte Szaladint, akiről tömjénezői azt állították, lovaghoz illő lélek lakozik benne, miközben damaszkuszi palotájában kéjesen nevet az ellenfele agóniáján, akit pedig állítólag becsül. Ó, bárcsak inkább a kard megszokott súlyával a kezében, a nap dicsőséges sugarai alatt, harcban halhatna meg, ahelyett, hogy lassan elemészti a börtön mélye, ahol talán hamarosan táplálni is elfelejtik, és soha többé nem nyílik ki az ajtó… Talán le is pecsételik az ürülékétől bűzlő sírkamrája ajtaját.

A szerencsétlen teljesen elvesztette időérzékét.

Mégis egy este, amikor éppen végigfektette sajgó testét a kövön, hogy az egyre kevésbé gyógyító álmot várja, belépett a fekete foglár, súlyos kezét a vállára tette, és olyan könnyedén talpra állította, mintha kisgyermek lenne. Azután az ajtóra mutatott, mely mögött Thibaut két őr görbe kardjának csillogását látta. Megindultak, ismét megtéve az ide vezető út egy részét… mikor is volt?

A kihallgatásokhoz szolgáló nagy galériára vezették, ahol úgy érezte, tömeg van, mert mindenfelé színes turbánokat látott. A helyiség mélyén egy szőnyeggel borított emelvényen Szaladin ült egy rövid lábú, arany tálcaféleségen, melyet kis balusztrád vett körül. Keresztbe tett lábai látni engedték a trónszéken fekvő sötét bársonypárnát.

Gyönyörű, bíborszínű brokátruhát viselt nagy, sötétebb árnyalatú csigamotívumokkal, melynek ujját a felkaron két széles aranyhímzés szorította össze. A fekete, csillogó ékkővel díszített turbán még sötétebbnek mutatta telt, piros arcát, melyen a csüngő

bajusz kihangsúlyozta a szája sarkában húzódó megvető ráncot. A hatalmas csillárok és arannyal díszített üveglámpások fényében, melyek az emelvényt vették körül, úgy ragyogott, akár egy isten.

Az őrök a lába elé lökték Thibaut-t: térdelve, arccal a márványkövezetnek, melyet a trón előtt egy darabon nem borított szőnyeg. Gyengesége ellenére nem tűrte a méltatlan bánásmódot, és felállt, ruha-ujjába törölve az orrából szivárgó vért. Ekkor meglátta, hogy még egy fogoly van mellette, egy magas, ősz hajú és szakállú, arrogáns tekintetű férfi, akit azonnal felismert, bár most nem piros keresztes nagy fehér köpenyét viselte: Odon de Saint-Amand volt, a templomosok nagymestere. Thibaut elszégyellte magát, mert Saint-Amand, bár régebb óta volt fogságban, mint ő, jobb állapotban volt láncai ellenére. Talán egészségesebb volt a börtöne? Nem maradt ideje végiggondolni a kérdést, mert megkezdődött a párbeszéd a szultán és a templomos között:

– Gondolkoztál a vezírem javaslatán?

– Nem emlékszem, hogy bármit is javasolt volna. De felelj! Mit tettél a testvéreimmel?

– A testvéreid a próféta – százszor legyen áldott a neve! – legádázabb ellenségei, és nem terhelem velük a börtöneimet, ezt te is tudod: meghaltak. De te, aki mindannyiuk ura vagy, te nagy kereskedelmi értéket képviselsz…

– Nem többet, mint ők. Mindannyian Krisztus szegény lovagjai vagyunk.

– Ugyan! A rended mind között a leggazdagabb. Gazdagabb, mint sok király. Ezért felajánlom, hogy váltságdíj fejében kiadlak. Mondjuk…

– Ne fáradj a számolással! Egy templomos nem adhat más váltságdíjat, mint kését és övét, akár a nagymester, akár egyszerű lovag. Ez a szabály. Hiába kérsz, semmit sem kapsz, és nem látod viszont a követeidet.

Szaladin barna szemében harag villant, de tökéletesen ura volt önmagának, és csak akkor engedett szabad utat indulatainak, amikor úgy látta jónak.

– Nézd meg ezt a lovagot! Ismered? A templomos megvonta a vállát:

– Természetesen. A király árnyéka, a Courtenay fattyú. Csak azt nem értem, mit keres itt. Nem foghattad el harcban, mert sosem távolodik el a királyától.

– Maga fogatta el magát. Gyógyszerért jött az orvosomhoz, melyre az urának szüksége van.

– A soha meg nem érkező karavánok? – nevetett fel kegyetlenül az öregember. –

Tudom, hisz én magam gondoskodtam róla, hogy ne érkezzenek meg… Nyugalom, te taknyos! – tette hozzá a felbőszült Thibaut felé, akit az őrök alig tudtak lefogni, annyira magánkívül volt. – Semmi rosszat nem akarok annak a szerencsétlennek, hisz tiszteletet parancsol a vitézsége. Igazi hős, de a templomosoknak, akik nem ismerik el a királyokat, nincs mit kezdeniük egy hőssel, aki Jeruzsálem trónján haldoklik. Egyedül a rendre kellene bízni a Szent Sírt és a várost, melyet megszentel jelenlétével!

– Balduinnak halála után lesz örököse!

– Egy néhány hónapos csecsemő, aki talán nem él sokáig? Ami pedig a nőket illeti, csontjuk velejéig romlottak, és nagy szégyen lenne, ha ők viselnék a koronát. Isten nem engedné meg! Csak a templomosok uralkodhatnak!

Szaladin hirtelen felemelte a hangját:

– Lépjen közelebb, Plivani úr, akit a tripoliszi gróf küldött hozzám! Úgy tűnik, Rajmund herceg, aki bölcs és kormányzáshoz értő ember, osztja a nagymester véleményét, de nem ugyanazok az indokai.

Egy gazdagon öltözött férfi lépett szemmel látható habozással a trónhoz. Jóképű, negyven körüli ember volt a dúsgazdag kereskedő, akinek az apja hosszú évek óta élt Tripoliszban, és akinek tanácsait III. Rajmund nagy becsben tartotta… Láttára Saint-Amand vadul felnevetett:

– Senki előtt nem titok, hogy Rajmund a trónt akarja, és azt hitte, a régenssége koronázással ér majd véget. A régenssége, melyért megölette Milon de Plancyt, aki előtte töltötte be a posztot. Mindenki tudja azt is, mennyire ajnározza ezt a kereskedőt: annyira, hogy feleségül adott hozzá egy nemes kisasszonyt, akit a templomos rend udvarnagya, Gérard de Ridefort testvér kívánt nőül venni, amikor a Szentföldre jött, hogy vagyont szerezzen. A szépség szerette őt, de ez a… kereskedő –

köpött ki Saint-Amand – nagyon vonzó érveket vonultatott fel: felajánlotta, hogy a kisasszony testsúlyával azonos mennyiségű aranyat fizet érte… és Lucie de Botron signora Plivani lett! Felesleges megkérdezni, mit keres a férje Damaszkuszban!

Rajmund az ördöggel is szövetkezne, hogy király legyen!

Most Szaladinon volt a nevetés sora:

– A Próféta szakállára, mindez igazán szórakoztató. Most távozzon, messire Plivani, majd később tárgyalunk. Előbb a nagymesterrel végzek. Tehát, Odon de Saint-Amand, megmondod, mennyi váltságdíjat érsz?

– Már megmondtam: a kést, melyet már elvettek tőlem, és az övemet, melyet itt látsz.

– Ha visszautasítod az ajánlatom, kínhalált halsz. Az öregember teljes magasságában kihúzta magát, és megvető mosoly ült ki arcára:

– Így is, úgy is meghalok. Tégy kedved szerint. Isten embere vagyok, és Istenhez térek meg, bármilyen legyen is az út!

Gyors volt, iszonyatosan gyors. A szultán intésére két férfi ragadta meg a templomost, aki nem ellenkezett. Lemeztelenítették sebhelyek tarkította felsőtestét, és térdre kényszerítették. Saint-Amand imába merült. Mögé lépett egy hóhér széles pengéjű, görbe karddal. Az első csapás mély sebet ejtett a nyakán.

Fel sem nyögött, csak előreesett, miközben vére a fehér márványkövezetre folyt. A második csapás lemetszette a fejét, mely Thibaut lábához gurult, aki belesápadt a látványba. Szemét a szultánra szegezve szélesen keresztet vetett. Azt hitte, ugyanez a sors vár rá is, ám Szaladin intett, és elvezették.

Ezután az idő visszatért nyomasztó és monoton múlásához, olyannyira, hogy a fogoly már nem is érzékelte. Teltek a napok, az éjszakák, mind egyformán, a börtön zajainak és a keskeny kis ablakon beszűrődő fény változásának ritmusára. A cella még mindig ugyanolyan mocskos volt, de az étel valamivel jobbnak tűnt. Ő, nem sokkal, de a bedobott kenyér kevésbé volt penészes, a leves kevésbé híg. Még az is előfordult, hogy húsdarabok, igazi húsdarabok, nem csak nyesedékek úsztak benne. Thibaut olyan nyomorúságos állapotban volt, hogy már ezt a kevéske változást is érzékelte, és valamivel kevésbé gyengének érezte magát. Időről időre, mindig éjszaka, nagy zajjal nyílt az ajtó, és feltűnt a foglár, mögötte a kint maradt fegyveresekkel. A fogoly szíve heveset dobbant ilyenkor a gondolatra, hogy ha nem is kínzásra – ha Szaladinnak kérdései lettek volna, mostanra elvesztették sürgősségüket! –, legalábbis a kivégzésére viszik. Nem félt a haláltól, néha kívánta is, csak azért imádkozott, hogy ne nagyon lassan érje el, és egy frank lovaghoz illő méltósággal fogadhassa. Az ajtó azonban mindig visszazárult, Thibaut pedig a kőágyra rogyott homályos, sajnálatra emlékeztető

érzéssel. Minden jobb lett volna, mint itt maradni ebben az odúban!

Végül egy éjjel nem zárult vissza az ajtó. Kivezették, és fölkísérték a csúszós lépcsőn. Az őrei között

Thibaut kihúzta magát, némán imádkozott, s felkészült rá, hogy szembenézzen a rá váró eseményekkel. Különös helyre vitték: egy apró, ablaktalan helyiségbe, melyet a mennyezetről lelógó rézlámpás világított meg, s melynek falait és padlóját sötétvörös szőnyeg borította. Nagy, még sötétebb foltokat látott rajta. Felszólították, hogy készüljön a halálra, és magára hagyták…

Baljóslatú hely volt, s még baljóslatúbbak voltak a foltok, melyek csakis vértől származhattak, de Thibaut mindazok után, amiken keresztülment, ereje végére ért.

Annyi képzelőereje még maradt, hogy kitalálja, a helyiség nem a pihenést szolgálja –

hacsak nem az örök nyugodalmat –, de annyira fáradt volt, annyira átjárta az iszonyat és az elkeseredés, hogy csak egyetlen dolgot érzett: hogy a szőnyeg, akár foltos, akár nem, puha a talpa alatt. Megpaskolta, és süppedősnek találta. Annyival puhább volt, mint a kőpad, melyen eddig aludt, hogy először térdre rogyott, majd teljes testében elnyúlt, és régóta nem tapasztalt mély álomba merült. Nem érdekelte, mi történhet vele: csak aludni akart és felejteni, és arra vágyott, hogy fel se ébredjen arra, amikor a másvilágra küldik.

Amikor azonban órákkal később kinyitotta a szemét, azt hitte, máris a paradicsomba érkezett… Kárpitokkal és selyempárnákkal teli díványon feküdt egy galérián, melynek nagy, íves ablakai egy kertre néztek, ahol almafák nőttek, akár egy gyümölcsösben. Ezzel egy időben csodálatos, nagyon is földi illat simogatta meg az orrát: zöldfűszerekkel sült bárány illata, mely eszébe idézte, mennyire éhes.

Felkönyökölt: mellette egy alacsony asztalon nagy réztál állt különféle ételekkel, köztük báránysülttel. Csakhogy a tálca túlsó oldalán ott volt Szaladin is, egy hasonló díványon ült, és őt nézte. Thibaut-nak szinte elment az étvágya.

– Nem haltam meg? – kérdezte csalódottan.

– Dehogy. Előbb egyél! Majd később beszélünk. Egy rabszolga lépett oda a kézmosáshoz szükséges felszereléssel. Thibaut végrehajtotta a szertartást, majd hatalmasakat harapva nekifogott az illatos sültnek. Olyan lázasan, hogy a szultán csitítani próbálta:

– Ne túl gyorsan és ne túl sokat. Az éhezés után nem szabad sietni.

Thibaut igyekezett megfogadni a tanácsát, de túl sok finomság volt előtte, és szinte mindent megevett, majd felhajtotta a kancsó bort, mely a lakomát kísérte. Azután eszébe idézve Guillaume de Tyr leckéit a keleti udvariasságról, hatalmasat böfögött.

Vendéglátója elégedetten figyelte.

– Régóta vagyok éhes? – kérdezte Thibaut.

– A ti számításotok szerint majdnem tizenkét hónapja. Mint láthatod, közeleg a tavasz.

A templomos véres halálára visszagondolva Thibaut elfojtotta remegését:

– Miért hagytál életben?

– Mert csodálom a bátorságod. Haboztam, hogy próbára tegyem-e, de az, aki a szőnyeges szobában olyan nyugodtan alszik, hogy a kedvenc párducom szuszogása és közeledése sem zavarja meg, csak bátor lehet.

– Sovány az érdemem – jegyezte meg megvetően a fiatalember. – Hónapok óta alig alszom, és olyan fáradt voltam! A pokol tornácán is elaludtam volna.

– Nem. Amikor az emberben ott a félelem, az uralkodik felette, undorító szaggal tör elő belőle, melyet mindig felismerek. Holnap elmehetsz.

Thibaut-t szorongás töltötte el.

– Ez azt jelenti… hogy a királyom meghalt… vagy haldoklik?

– Nem. Még él. És elviheted neki, amiért ide jöttél. Maimonidész parancsot kapott, hogy készítse el a balzsamot, és csomagoljon magvakat.

– Rendelkezik mindazzal, ami kell?

Szaladin élénk tekintete elfátyolosodott egy fájdalmas gondolatra:

– Igen. Egyiptomban könnyebb beszerezni, és akár hercegi, akár nem, egyetlen család sem védett az átkozott betegségtől – sóhajtotta anélkül, hogy részletekbe bocsátkozott volna. Thibaut meg sem próbálta faggatni, hisz a szultán máris folytatta.

– Holnap tehát elutazol. Fegyverszünetet kötöttünk. A magam részéről tiszteletben kívánom tartani: Egyiptomnak szüksége van rám, és visszamegyek oda. De addig is szeretném, ha megtennél nekem egy… szívességet!

– Szívességet? Én neked? Csak két urat szolgálok: Istent és a királyomat!

– A kettő nem zárja ki egymást. Ha el tudod hozni nekem, amit hosszú évek óta keresek, és természetesen, ha a tieid nyugton maradnak, és tiszteletben tartják a fegyverszünetet, hagyni fogom, hogy a királyod békében uralkodjon és haljon meg. És talán azt is, hogy békében nőjön fel a nővére gyermeke.

– Mit kívánsz?

– Hogy találd meg nekem a Próféta pecsétjét. Ne nézz rám ilyen rémülten! Engedd, hogy elmagyarázzam: a hedzsra negyvenedik évében, mely az ötvenhatodik a ti Krisztusotok születése után, meghalt Otmán ibn Affan, a harmadik kalifa Mohamed –

áldott legyen a neve! – és Omar után. Mekkában született, melynek az első olyan fontos személyisége volt, aki az iszlám hitre tért. Az Omejádok családjához tartozott. A Próféta – áldott legyen szent neve! – két lányát vette feleségül egymás után.

A szultán ezután elmagyarázta, hogyan választották ki Otmánt Ali, a Próféta másik veje ellenében, hogy a nagy Omar kalifa utóda legyen, aki azzal, hogy Mezopotámiát, Szíriát, Palesztinát és Egyiptomot elhódította a perzsáktól és Bizánctól, megteremtette az iszlám birodalmat, mielőtt egy perzsa rabszolga, Firuz meggyilkolta volna a medinai mecsetben. Az utóda, Otmán Ali Aisa vádjainak célkeresztjében találta magát. Aisa Ali felesége volt, és a Próféta kedvenc társának, Abu-Bakrnak a lánya. Az asszony azt állította, hogy előnyben részesítette a rokonait, és megtartotta magának a hatalmas zsákmány egy részét, melyet Perzsiában, Afrikában és Kis-Ázsiában szereztek. Végül az egyik pribékjével megölette. Otmán nagy balszerencséje azonban, amiért nem tudta legyőzni vádlóit, az volt, hogy már nem volt birtokában a gyűrű, Mohamed Pecsétje, melyet Gábriel angyaltól kapott az egyik éjszakai látogatásán.

– Ellopták tőle? – kérdezte Thibaut.

– Nem. Mielőtt kilehelte lelkét, épp annyi ereje maradt, hogy elárulja az egyik emberének, elvesztette egy kútban…

– Egy kútban? No de miért nem kerestette meg?

A szultán fenséges arca ritka mosollyal ragyogott fel, melytől egy csapásra megváltozott, és meglepően nyájasnak látszott.

– Talán nehéz kiadni egy ilyen parancsot, és még nehezebb teljesíteni egy csata közepén. Nem sokkal később elkövetkezett a gyilkosság, így nem maradt ideje visszatérni a helyszínre, hogy rabszolgákat eresztessen le a mélybe.

– Legalább arra maradt ideje, hogy elárulja, hol van az a kút? Ezrével lehetnek kutak az egykori birodalmában. Talán…

– Jeruzsálemben van. Csak ennyire maradt ideje, ennyit árult el annak, akinek kiöntötte a szívét abban a reményben, hogy az majd továbbadja a hallottakat a fiának.

Az az ember sietve menekült el Medinából a Tigris partjára, Takritba, ahol születtem.

Az őseim közé tartozik, és a legendássá vált titok apáról fiúra öröklődik. Az apám azonban a hit embere volt, és nem törekedett hatalomra. Bagdadba emigrált, és az akkori kalifa szolgálatába állt, majd Baalbek kormányzója lett, ahol szufi kolostort alapított. A szufik mélyen hívő muzulmánok, akik az iszlám aszketikus kezdeteihez térnek vissza. Ezen az iskolán nevelkedtem, és ezért akarom követni az ideálját, az emberi lélek tökéletesítését…

– Akkor a szultánság helyett miért nem vagy imám? – gúnyolódott Thibaut.

– Sokkal jobban elérhetném a célom a Hívek vezetőjének legfőbb posztján. De ezt a posztot egy olyan ember foglalja el, akit sokkal jobban érdekelnek a kertjei és a költői, mint az iszlám dicsősége. Ezért akarok kalifa lenni a kalifa helyett! Ehhez kell a gyűrű. Hozd el nekem, és a frank királyságra hosszú békés időszak vár, amilyen azelőtt volt, hogy a szeldzsukok 1071-ben elsöpörték az ország felett uralkodó bizánciakat és megszerezték Jeruzsálemet.

– És megesküdnél, hogy ha megkapod a gyűrűt, soha többé nem próbálod visszaszerezni Krisztus királyunk városát?

– Amíg élek? Bizonyosan nem, de tudnod kell, hogy előbb vagy utóbb Jeruzsálem újra a miénk lesz, mert a Próféta – százszorosan legyen áldott a neve! – azt írta:

„Dicsőség annak, aki szolgáját éjjel a szent Mecsettől a nagyon távoli mecsetbe küldi, melynek szentélyét megáldottuk.” A nagyon távoli mecset – Al Aksza – az, melyet egykor Omar kalifa építtetett fel, s melyet az első keresztes király a palotájául választott, mielőtt a templomosok lakhelye lett volna, ahol a lovaikat tartják! – tört ki Szaladinból hirtelen a megvetés átitatta harag.

– Ha nem hozod el a gyűrűt, melyen a szent Mohamed kézjegye látható, visszafoglalom Jeruzsálemet!

Thibaut szomorúan felnevetett, töltött egy kevés bort, és megitta:

– Miért nem indítod útnak máris a csapataidat? Tudod, hány kút van Jeruzsálemben? És azt beszélik, vannak köztük felmérhetetlenül mélyek is. Talán ha százával veted beléjük a rabszolgáidat, megtalálod a gyűrűdet, de én egyedül vagyok…

– Hamar feladod! Pedig fiatal vagy, és az ajánlatomnak fel kellene szítania a bátorságodat…

– Nem mondtam, hogy nem próbálom meg, sőt, mindent meg fogok tenni, hogy megtaláljam a pecsétet. Isten segedelmével talán sikerül is. Milyen az a gyűrű?

Gondolom, arany?

– Rosszul gondolod – vetette oda megvetően Szaladin. – Ami Allahtól – a Nagytól, a Megbocsátótól, a Mindenhatótól, százszor áldott legyen a neve – ered, nem lehet hasonló a földi királyok kincseihez: a gyűrűt egyetlen smaragdból faragták, és az ég tüze égette bele a Nevet. Az iszlám hívei, legyenek bár szunniták, síiták vagy bármi mások, mind térdet hajtanak a viselője előtt. Én pedig az akarok lenni, hogy Perzsiától Maghrebig senki se vitassa többé a hatalmam!

Beszéd közben felállt, fölébe emelkedett az őt hallgató frank lovagnak, a palotája kereteinek, Damaszkusz falainak és a tengereknek, a hegyeknek, a sivatagoknak.

Tekintete diadalmas fényesség felé révedt, melynek előjeleit máris megízlelhette.

Thibaut hallgatott, tiszteletben tartotta álmodozását. A szultán hamar visszatért a földre, és természetes hangon folytatta:

– Holnap elmész – jelentette ki. – Megkapod az orvosságot, és mást is… arra az esetre, ha túlságosan előrehaladott lenne a betegség. A lepra okozta halál borzalmas dolog, melyet saját szememmel láthattam. Maimonidész ad neked egy elixírt, mely megédesíti a véget.

– Köszönöm a nagylelkűséged, de ismerem a királyomat: sosem egyezne bele, hogy megédesítsék a szenvedését, éppen ott, ahol Krisztus megváltó kínhalált halt…

– Azért csak vidd el neki… és tolmácsold a tiszteletemet! Igaz is, majdnem elfelejtettem: Jeruzsálemben aggódnak Ramla uráért, Balduin d’Ibelinért, aki a foglyom. Váltságdíj fejében kiadom. Kétszázezer dinár.

Thibaut beleremegett a hatalmas számba:

– Az Ibelinek gazdagok, de ennyit sosem tudnának kifizetni. Ez királyi váltságdíj!

– Királyként is bántam vele – gúnyolódott Szaladin. – Sürgetett, hogy tűzzek ki váltságdíjat, hogy hazamehessen, és feleségül vehesse Sybilla hercegnőt, aki állítólag várja. Tehát kitűztem – sóhajtott fel Szaladin, nem nézve a beszélgetőtársára, aki nehezen értette, hogy lehet az, hogy Szaladin az álmok fellegei után úgy alkudozhat, akár egy bazári kereskedő.

– Még mindig itt van?

– Nincs. A szavát adta, hogy kudarc esetén visszajön, ezért elengedtem Bizáncba, ahol az állítása szerint a Bazileusz kifizeti a váltságdíjat… De bevallom, szívesen megismerkednék egy nap azzal a hölggyel, akinek a szépsége ekkora őrültségre ragadtat egy férfit! Az unokatestvéred, ha jól tudom?

– Igen, és valóban nagyon szép. Csakhogy nincs szíve, és félek, ezt Ramla is tapasztalni fogja…

– Az az ember, aki hagyja, hogy egy nő irányítsa, aki akkora hatalmat ad egy nőnek, hogy az leláncolja minden gondolatát és cselekedetét, nem méltó arra, hogy férfinak nevezzék… még kevésbé királynak! Pihenj még egy keveset, mert holnap hosszú lesz az út – tette hozzá Szaladin kezét a fogoly vállára téve.

– Szinte barátként bánsz velem, felség – lepődött meg Thibaut.

– Mert felmérhettem, milyen értékes ember vagy.

– És mert reméled, hogy elhozom neked a gyűrűt. Bolond kell legyek, hogy beleegyeztem!

– Nem. Jobban kell szeretned az uradat, mint saját magadat. Ha a király tiszteletben tartja a fegyverszünetet, érvényben marad, ameddig csak él!

VII. fejezet

Tűz a torony tetején

Az út utolsó kanyarulata után Jeruzsálemet megpillantva Thibaut tudta, hogy utolsó leheletéig, utolsó csepp véréig szeretni fogja a várost. Egy magas fennsíkon emelkedett az ég és a Hinnom vízmosásai között, újjáépített ciklopszfalaival hatalmas aranygömbre hasonlított a csak rá jellemző áttetsző, tiszta fényben. A Júdea sivár hegyeiben megtett nehéz út után csodálatos látványként tárult elé a harangok, tornyok, teraszok és szépséges kupolák sokasága: baloldalt a Templom kék kupolája, melyet a török megszállók idejében Omar-mecsetnek hívtak. Jobboldalt a Szent Sír-bazilika aranykupolája, mögötte a Dávid-torony erőteljes körvonalával, a királyi toronyéval, melyen szabadon lengett a lobogó, mosolyra fakasztva az érkezőt: istennek hála Balduin még itt van, még él! Minden csillogott, ragyogott a meleg napsugarakban, akár egy Krisztus dicsőségére felajánlott korona, és Thibaut elragadtatott szívvel szállt le a nyergéből, majd térdre ereszkedett az út kövén, hogy hálát adjon mindenek teremtőjének. Lágy, fényes, reményekkel teli idő volt a feltámadás városában. Miért ne támadhatna fel Balduin is?

Olyan boldoggá tette, hogy elhozta a fellelhetetlen orvosságot, hogy azt hitte, minden lehetséges, miközben lova utat tört magának a város élettel teli utcáin.

Olyannak látta Jeruzsálemet, mint mindig is, sokszínű forgatagával, mely a napszaktól vagy az éppen ünnepelt szent fontosságától függően hol szószátyár volt, hol zsoltárokba mélyülő. Voltak szentek, akiket csak bizonyos kerületek ünnepeltek, másokat az egész város. A hazatérő azonban nem maradt észrevétlen: régóta ismerték a király fegyvernökét, gyermekkori társát, és neve megelőzte az utcákon és a tereken:

– A Courtenay fattyú! Visszatért! A törökök nem ölték meg!

Megszólították, gyümölccsel, süteménnyel kínálták – egy lány virágot dobott felé.

Mosollyal mondott köszönetet, de csak ment tovább. A hír elérte a fellegvárat is, és a vasrács felemelkedett anélkül, hogy szólnia kellett volna. Az udvarokba érve körülvették, mindenfelől kérdésekkel ostromolták: mindenki híreket akart, hogy ő

mesélhessen a legtöbbet a városi tavernákban. Eszükbe sem jutott, hogy itallal kínálják, vagy megkérdezzék, hogy van. Thibaut senkinek sem válaszolt: az első beszámolóval a királynak tartozott.

– A király – jegyezte meg valaki – szinte el sem hagyja már a szobáját, csak a tanácsba vagy a kápolnába megy.

– Annyira beteg? Akkor honnan hallatszik az énekszó, a hegedű hangja, ünnepség zaja?

– Az anyakirálynétól! Bált ad Henri de Champagne gróf és Courtenay herceg tiszteletére, akik nemrég érkeztek…

– Velem! – kiáltotta Guillaume de Tyr, aki a gyorsabb haladás érdekében papi ruháját két kézzel felemelve futott elé. – Ne tartsátok fel a kíváncsiskodásotokkal, ostobák! Menjetek a dolgotokra!

Ahogy Thibaut elé ért, az őrök és szolgák máris szétrebbentek. A férfi egy pillanatig elnézte tanítványát, örömkönnyek gyűltek a szemébe, és meghatottan ölelte magához a csodálatos visszatérőt.

– Istennek legyen hála, Thibaut! Végre te vagy az! Hol voltál? Mi történt veled?

– Szaladin foglya voltam. Damaszkuszban. Nem tudták? Igaz, nem kértek értem váltságdíjat, hisz nem harcban fogtak el.

– Sőt, titokban tartották, hogy fogoly vagy. Damaszkusz egyetlen érdeklődésünkre sem felelt. De gyere a királyhoz! Ó, istenem, milyen boldog lesz!

– Annál is inkább, mert végre meghoztam az enkobát. Hogy van?

– Nem tudom, milyen volt, amikor elutaztál, de amikor nyugatról visszatérve viszontláttam, sokként ért a látvány. Marietta szerint a betegség látható jelei nem sokat terjedtek. Mindig is bízott a visszatérésedben, és azt állítja, hogy a lepra visszafojtja a lélegzetét, és megvárja, hogy meghozd azt, amivel harcolhatunk ellene. A láz azonban gyakran gyötri a királyt.

– Mit keres itt Champagne gróf és Courtenay herceg, akiknek a zenészek játszanak?

– Keresztesek, akik a helyüket akarják megtalálni a nap alatt azzal, hogy negyvennapos zarándoklatot tartanak, remélve, hogy közben kardélre hányhatnak néhány hitetlent. Csalódottak, hogy fegyverszünet van. Champagne gróf, I. „Liberális” Henrik a francia király, VIII. Lajos sógora. A másik, Courtenay nem rokonod: VI., Kövér Lajos legfiatalabb fia, és azért viseli a te nevedet, mert a hűbérbirtok utolsó és nagyon gazdag örökösnőjét vette feleségül, és hercegnői rangra emelte. Cserébe felvette a nevét és címerét. Sötét, kegyetlen és arrogáns ember, de az apád, az udvarnagy nagyra becsüli: remekül megértik egymást…

Ahogy megindultak a Balduinhoz felvezető lépcsőn, Thibaut meglepetten tapasztalta, hogy lantzenét hall, melyet végtelenül lágy női hang kísér. A kancellár mosollyal felelt a szemében tükröződő kérdésre:

– Nagy változásokat fogsz tapasztalni. Vannak közöttük egészen sajnálatosak, sőt gyűlöletesek is, de… amit hallasz, talán az Úr vigasztalása Szűz Mária közvetítésével.

Valóban, a látvány, mely a szolga keze nyomán kinyíló ajtó mögött elé tárult, meglepően bájos, szinte irreális volt, s ezt a hangulatot erősítette a földön álló füstölőből áradó mirha illata. Balduin fehér árnya, aki elfátyolozott arccal, magas támlás karszékén hátradőlve, kesztyűs kezét a térdén nyugtatva ült, szép kontrasztot alkotott a zenész lány kecses alakjával, aki vidám, világos piros ruhájában egy párnán foglalt helyet a leprás bekötözött lába mellett. Furcsa, de szép volt a kép, és beragyogta az őszinte szerelem, mely Ariane hangjában és tekintetében tükröződött… Úgy ült a pusztuló férfi mellett, ahogyan Magdolna a kereszt lábánál: a test nyomorúsága eltűnt egy emlék káprázatos fényében, mely vakká tette.

A kancellár és kísérője beléptére a lány boldogan felkiáltott:

– Messire Thibaut! Ó, látja, édes uram, visszatért önhöz!

Balduin a mankóját keresve megpróbált felállni. Thibaut máris a térdénél termett, és megpróbálta kivenni az arcot a fátyol alatt, mely most már vastagabb volt. Balduin eközben előrehajolt és spontán mozdulattal átölelte a visszatérőt. Hangjában könnyek érződtek, ahogy megszólalt:

– Áldott legyen az Úr, hogy megengedte, viszontlássalak! Azt hittem, meghaltál.

– Pedig itt vagyok, felséges királyom, és készen állok a szolgálatára! Sőt, hoztam enkobát is…

– Tényleg? Attól tartok, késő, barátom, túlságosan fáradt vagyok…

– Soha nem késő. Ön olyan remekül tud küzdeni! Együtt indulunk újra csatába.

Nem javaslat volt ez, még kevésbé kérdés, sokkal inkább az akarat kinyilvánítása.

Thibaut újra a báty volt, mint annak idején a kilencéves fiú mellett, akit lesújtott a betegsége. Támogatást keresve körbepillantott, és tekintete Ariane-on állapodott meg, aki félrehúzódott.

– Hogy kerül ide? – tolult ajkára szinte akaratlanul is a kérdés, majd azonnal folytatta is: – És hol van Isabelle, úgy értem, a hercegnő, akinek szolgálója volt?

– Ne illesd szemrehányással – avatkozott közbe Balduin. – Ha valaki azt érdemel, hát én vagyok az, mert nem volt erőm elküldeni, amikor visszatért a palotába. Te nem voltál itt, és senki nem tudta megmondani, visszatérsz-e valaha. Ariane könyörgött, kérlelt… nekem pedig olyan nagy szükségem volt egy kis gyengédségre! Ezért beleegyeztem, hogy itt maradjon, azzal a feltétellel, hogy sosem láthat fedetlen arccal.

Mariettával lakik, és elmegy, amikor megkérem rá. Ahogyan most is megkérem.

A lány felé fordult, aki mosolyogva megcsókolta kesztyűs kezét, majd a beteg pillantásától követve távozott.

– Gyávának találhatsz – sóhajtotta a király –, de tudod, ha valaki oda jut, ahová én, csodálatos azt hallania egy ilyen szép lánytól, hogy szereti. Az anyám is ezt mondja, de őt nem úgy szeretem, ahogy Ariane-t… Énekel, beszél, és a betegség elszunnyad.

– És – bocsássa meg a kérdést – nem szenved ettől a közelségtől… a teste? Egykor ettől tartott!

– Tudom, de Isten megkönyörült rajtam, és kioltotta bennem a vágyat.

Felfedeztem, hogy létezik olyan szerelem, melyben egy életen át csak nézzük, hallgatjuk azt, akit szeretünk, és nem kérünk tőle mást, csak azt, hogy jelen legyen. Azt hiszem, Ariane is ugyanezt érzi. Amit egy bizonyos éjszakán elszenvedett ebben a palotában, undorral töltötte el.

– Istennek legyen hála! – felelte gyengéden Thibaut. – Ha már felidézte azt az éjszakát, mely hatalmas veszélyt fedett fel számára… megszűnt volna? Már nincs ok félelemre?

– Igen. Az anyám biztosított róla. Ismét a védelmébe vette Ariane-t.

– Az… édesanyja?

Thibaut-nak a meglepetéstől a szava is elakadt. Guillaume de Tyr ezt kihasználva közbeszólt:

– Hagyd egy kicsit pihenni a királyt! – tanácsolta. – Majd én elmagyarázom. Sok minden megváltozott ebben a palotában és a Jeruzsálemi Királyságban… ahogyan a világban is, ahol gyors egymásutánban meghalt a francia király, VII. Lajos, Manuel Bazileusz, a barátunk, és III. Sándor pápa.

Enyhe kifejezés volt, hogy sok minden megváltozott, és Thibaut hamarosan lesújtva tapasztalta, egyéves távolléte alatt mekkora pusztítást hoztak a változások megszokott környezetébe. Jeruzsálem most is ugyanolyan szép volt, de úgy, mint egy gyönyörű gyümölcs, melyet belülről kukacok rágnak: felfalják a tápanyagait és megrohasztják a húsát. A legszembetűnőbb példát Heraclius szolgáltatta.

Fontosságától eltelve tért vissza a zsinatról, és sikerült megszereznie, amire régóta vágyott: a pátriárka székét, mely Amaury de Nesle halála után üresen maradt.

Guillaume de Tyr erőteljes tiltakozása ellenére, melyet az érintett sosem bocsátott meg neki, gond nélkül kinevezték, hiszen a háttérből az anyakirályné irányította a csatát.

Agnès, bár öregedett, új szeretőt talált magának, ám továbbra is szenvedélyes gyengédséggel viseltetett Heraclius iránt: ostromolta Balduint, aki éppen betegsége egyik legsúlyosabb rohamával küszködött. Agnès igazi anyai gondoskodással vette körül, és a király egy pillanatra újra szomorú kisgyermek lett, akit a gyengéd anya elringat. Beleegyezését adta a botrányos választásba, melyre a Szent Sír kanonokjai kényszerültek, részben a király parancsára, részben a Jocelin de Courtenay vezette fegyveres nyomás hatására a választás pillanatában. Voltak olyanok is, akiket megvásároltak…

Azóta Heraclius betöltötte a várost pompájával és túlzásaival. A szeretője, Paque de Rivery, a nabluszi kereskedő felesége aktív segítségére volt ebben, és egyre hosszabban időzött a pátriárka palotájában.

Agnès nem látott ebben semmi kivetnivalót, lekötötte legújabb szerelme, melynek később katasztrofális következményei lesznek a királyságra nézve. Nem közvetlenül azonban: a szerencsés kiválasztott – természetesen – nagyon szép férfi volt, vitéz a harcban és a szerelmi csatározásokban, s nem volt ostoba sem. Amaury de Lusignannak hívták, ősi poitier-i családból származott, melyről úgy tartották, Meluzin tündértől ered. Évekkel azelőtt érkezett a Szentföldre, hogy teljesítse fegyveres zarándoklatát, és feleségül vette Ramlai Balduin, Sybilla örök kérője első házasságából származó lányát.

Nem jellemezték olyan mesterkedések, mint Heracliust vagy Jocelin de Courtenayt. Mint a királyt, őt is az utódlás kérdése foglalkoztatta, mellyel valószínűleg hamarosan szembe kell nézni: az örökös egy kisbaba. Védelmezőre van szüksége, hogy fel tudjon nőni, tehát Sybillának férj kell, aki tetszik neki, és aki egyben természetesen vitéz lovag is… ha nem is túl intelligens, ez pótolja a hiányosságokat.

Guillaume de Montferrat özvegye is férjet akart. A „vőlegénye” távolléte szerinte túlságosan hosszúra nyúlt, és örömmel fogadta Amaury öccsének felbukkanását: Guy de Lusignanét, aki kétségkívül kora legszebb férfija volt, és bátyja hívására érkezett Jeruzsálembe. Elszédítette a tüzes fiatalasszonyt, aki a karjaiba omlott, és késedelem nélkül a szeretője lett. Ezután nyíltan kijelentette, hogy hozzá szándékozik menni, hogy ő legyen a király, ha valamiféle szerencsétlen véletlen folytán a fia meghalna, és az ő fejére szállna a korona, ahogyan azt az öröklés törvényei előírják.

Amauryt magát is meglepte a siker, hiszen el sem tudta képzelni, hogy a gyermek király nagybátyjánál magasabb rangra juthat, és csak nevetett:

– Ha Guion király lesz, akkor én Isten leszek! – jegyezte meg a kancellárnak, akivel jó viszonyban volt. – Az Úr segedelmével azonban a gyermek élni fog, remélem, és nem jutunk el idáig!

Mindenesetre a házasságot megkötötték, és nem volt visszaút. Azon a napon Guy de Lusignan megkapta Jaffa és Askalon grófságát, és az ifjú pár szenvedélyes nászútra indult a jaffai palota pálmafái alá.

Ahogyan Heraclius megválasztásakor, Guillaume de Tyrnek most sem volt szíve kimondani a véleményét Balduinnak. Egy másik esemény sokkal jobban nyugtalanította: megint csak Agnès hatására, aki heteken át ügyesen adagolta a mérget, Balduin megneheztelt Tripoliszi Rajmundra, akit Agnès azzal vádolt, hogy türelmetlenül várja a halálát, hogy Jeruzsálemre rontson, és megszerezze magának a koronát.

– Rajmund gróf ideutazott az esküvőre, de parancsot kapott, hogy távozzon. Nem alaptalanul dühösen bezárkózott tibériási kastélyába – fejezte be Guillaume de Tyr sóhajtva –, és bevallom, ez nagyon nyugtalanít. Főként azért, mert azt mutatja, mekkora befolyásra tett szert Agnès szegény királyunk felett. Folyamatosan azt duruzsolja, hogy Rajmund tárgyalásokat folytat Szaladinnal, és mondjuk ki nyíltan, elárulja a királyt. A visszatérésed új reményekkel tölt el…

– Ágnest talán tisztánlátóvá teszi a gyűlölete: tudja, Damaszkuszban, a szultánnál láttam az egyik emberét, signor Plivanit, akit nagy megbecsüléssel fogadtak…

– Ó! – jegyezte meg szemmel láthatólag meglepetten az érsek. – És ebből arra következtettél, hogy Rajmund a saját ügyei előmozdítására használja fel a fegyverszünetet, és bizonyos értelemben kibékül Szaladinnal?

– Mi mást gondolt volna a helyemben? Ugyanazon a napon történt, amikor a templomosok nagymesterének feje a porba hullott. Igaz is, ki lépett a helyére?

– Arnaud de Torroge, egy idős és bölcs ember, akinél nem kell Odon de Saint-Amand – Isten fogadja be a lelkét! – szélsőségeitől tartanunk. Még az ispotályosokkal való szinte mindennapos összezörrenések is megszűntek. Végre! Látod, ha nagyon keresünk, csak sikerül jó hírt is találnunk – jelentette ki, és indulni készült a kápolna felé. Thibaut-nak azonban még voltak kérdései.

– Még egy pillanatra, kérem, nagyuram! Megígérte, hogy elmondja, hogy került Ariane a királyhoz, ráadásul Agnès áldásával.

– Ó, nincs sok mesélnivaló. Annyit tudok, hogy egy este, az esküvői ünnepségek után eljött a palotába, egyenesen a király anyjához. Azt nem tudom, mit mondtak egymásnak, de Agnès személyesen vezette Ariane-t az urunkhoz, és a saját szemeddel láthattad, hogy állunk…

– Igaz, igaz! No de miért hagyta el Isabelle hercegnőt? És miért éppen az esküdt ellenségéhez ment? Ennek semmi értelme…

– Ezt, fiam, tőle kellene megkérdezned. Nekem fogalmam sincs!

Guillaume de Tyrnek hirtelen furcsán sietős lett, és Thibaut arra gondolt, hogy a szent férfiú talán éppen a diplomatáknak oly fontos művészetet gyakorolta, melyet az erkölcs csúnyán elítél: a hazugságot. Szívesen tovább faggatta volna, de tudta, hogy ha a kancellár-érsek hallgatni akar, a legkegyetlenebb kínzás sem tudná szóra bírni.

Kérdés, hogy miért hazudott. Thibaut úgy döntött, megfogadja a tanácsát, és megkérdezi a lányt, akit a hátsó udvarban talált: Mariettának segített kiteregetni a mosott ruhát.

Megszokott kedvességével és a boldog mosollyal fogadta, mely úgy tűnt, állandó arckifejezése lett, ám amikor a fiatalember – igaz, nagyon óvatosan – a visszatéréséről kérdezte, elfordította a tekintetét, és beletemetkezett a ruháskosárba:

– Egyszerű volt – vonta meg a vállát. – Képtelen voltam tovább távol élni tőle.

Tehát elhagytam Nabluszt…

– Senki nem tartotta vissza?

– Senki. Miért tették volna?

Az ő viselkedése sem volt természetesebb, mint a kancelláré, és Thibaut elvesztette a türelmét:

– Azt hittem, barátok vagyunk! – vetette oda haraggal, vegyes keserűséggel –, és úgy bánik velem, mint egy távoli ismerőssel, mint egy kellemetlenkedővel. Egy éve senkiről nem tudok semmit, és talán jogom van ennél valamivel több hírre. Történt valami maga és Mária királyné között?

– Az égvilágon semmi. Mi történt volna? Mondtam, azért jöttem vissza, hogy a király mellett legyek.

Tudtam, hogy rosszabbra fordult a betegsége, és képtelen voltam elviselni a gondolatot.

– És helyesnek tartotta, hogy egyenesen Agnès asszonyhoz menjen az ellenségétől, aki befogadta magát? Szerintem ez elég méltatlan dolog, nem?

Ariane fülig pirult, és könnyben úszó szemmel nézett fel a fiatalemberre:

– Ha vissza akartam jönni a palotába, muszáj volt hozzá fordulnom. Végül is ő jött el értem az apámhoz! Ráadásul az emberek és a dolgok megváltoznak egy év alatt, és a királyné és a hercegnő sajnálat nélkül fogadták az elutazásom! Most pedig hagyjon, és ne zaklassa a királyt se a kérdéseivel! Így is elég boldogtalan! Érje be annyival, hogy újra elfoglalja mellette a helyét. És vésse eszébe, hogy nagyon beteg, és bizonyára soha többé nem harcolhat!

– Csak ő parancsolhat nekem! – csattant fel dühösen Thibaut. – És ha már a helynél tartunk, maradjon meg a magáén! Ha jól tudom, nem vette feleségül!

Felesleges kegyetlenség volt a kirohanása, és rögtön meg is bánta, de túlságosan büszke volt ahhoz, hogy bocsánatot kérjen. Hisz mindannak ellenére, amit Ariane mondott, az a kényelmetlen érzése támadt, hogy nincs meg a helye, melyet egykor elfoglalt, amikor csak Mariettával ketten osztoztak Balduin közelségében. Igaz, senki –

a legkevésbé a király – nem vonta meg tőle a kiváltságát, hogy a királyi hálószobában aludjon, de hamar ráébredt, hogy az most már a nők birodalma. Már visszatérte másnapján ezt kellett tapasztalnia. Joad ben Ezrán kívül, aki azonnal odasietett, hogy ismét megkezdje a beteg kezelését a meghozott orvossággal, négy nő váltotta egymást Balduin mellett: Marietta és természetesen Ariane, valamint Tekla, az örmény szolgáló, akit Thibaut nem ismert, és főként Agnès, aki naponta többször is eljött, és eddig soha nem tanúsított gyengédséggel vette körül a fiát. Balduin vigaszt merített belőle, és észre sem vette, hogy az anyja gátlástalanul kihasználja meggyengült ellenállását, és előretolja bábuit a politika sakktábláján, előnyöket és javakat szerez hűséges embereinek, miközben diszkréten megpróbál félreállítani mindenkit, aki támadást jelenthet a hatalmára, ha a halál elvégezte munkáját. Így történt, hogy éppen akkor, amikor a válságos időszakban Balduin alig volt eszméleténél, és jóváhagyta Heraclius botrányos kinevezését, az anyakirályné és fivére, az udvarnagy felkérték Adam Pellicorne-t, hogy költözzön máshová, azzal az ürüggyel, hogy éjszakára csak teljesen megbízható emberek maradhatnak a király mellett. Ő pedig nem volt az, hiszen a gyűlöletes emlékű flandriai gróf hadseregével érkezett. Amikor pedig a roham elmúltával a király érdeklődött felőle, azt felelték, hogy elment, és nem tudják, mi lett vele… Habozás nélkül elhitte.

– Sajnáltam – sóhajtott fel Balduin –, mert te hoztad el hozzám, és a bizalmába avatott, de nem lepődtem meg igazán. Magasrendű küldetéssel érkezett a Szentföldre, és bizonyára a miatt a küldetés miatt távozott.

– Beszélhet nekem erről a küldetésről?

– Nincs hozzá jogom, Thibaut. Meg kell értened. Csak ő…

– Pedig amikor elmentem, azt mondta, majd elmeséli. Talán egy nap visszatér?

Thibaut nem igazán hitt benne. Barátsága a nála tíz évvel idősebb férfi iránt hirtelen, egyszerűen és spontán módon született, és sosem képzelte volna, hogy egy ilyen vidám társ olyan titkot őrizhet, melyet vele nem oszthat meg, a királynak azonban elárulja. Bizonyos értelemben jó volt így, hisz urának vallotta meg a titkot, de a fiatalember akaratlanul is arra gondolt, hogy az igazi barátság, a testvériség, mely a csatákban és a halál közelségében szövődik, olyan szálakkal köti össze az embereket, melyek között a bizalom a legerősebb. Adam azonban talán még túl fiatalnak találta, hogy mindent megosszon vele. Thibaut ugyanakkor pontosan tudta, hogy ő habozás nélkül, sőt örömmel megosztaná vele a terhet, melyet Szaladintól való szabadulása óta cipel: Mohamed pecsétjének felkutatását, mely egy jeruzsálemi kútban pihen.

Balduinnak természetesen nem szólt róla. Úgy érezte, a picardiai lovag kikezdhetetlen józan eszével az ügylet vagy méltó lenne a megfontolásra, vagy – és ez volt a valószínűbb – besorolódna a lehetetlen küldetések közé, melyek nagyrészt nevetségesek, s melyeket a hercegek szoktak kitűzni előre is tudva, hogy soha senki nem fogja a teljesítésükkel keresztezni a terveiket. Szaladin végül is értésére adta, hogy előbb vagy utóbb megszerzi Jeruzsálemet, és ez ellen senki nem tehet semmit.

Adam eltűnésétől még terhesebb lett az új, zavaró és fojtó hangulat, melyben Thibaut vakon tapogatózott. Igaz, Balduin szíve nem változott meg. Éppen ellenkezőleg: megható hálát tanúsított a fegyvernöke iránt a gyógyszerért, melybe kapaszkodott, és mely minden reménységgel ellentétben kezdett eredményt hozni: csökkent a láz, és lassan visszatért a király ereje. Ennek köszönhetően a hősies fiatalember ismét megjelenhetett a tanácsban, hangot adhatott akaratának, és végre uralkodhatott, de közben hosszas pihenésekre volt szüksége. Már nem vadászott, nem járta lóháton a környező dombokat, és Szultán csak azért nem unatkozott az istállóban, mert Balduin parancsára Thibaut visszatérése előtt Roger Le Dru, a királyi istálló főlovásza különös odafigyeléssel foglalkozott vele, és ügyelt rá, hogy kielégíthesse mozgásigényét. Balduin kérésére azután Thibaut váltotta fel, aki a szép telivér napi gyakorlatoztatásában némi megnyugvást talált háborgó lelkének. Egészen addig a reggelig, amikor abban a pillanatban, amikor Roger felnyergelte a számára, Jocelin de Courtenay lépett a nagy istállóba, és megindult feléjük azzal a nehézkes járással, mely néhány hónapja jellemezte. Egy pillantást sem vetett a fiára, és lekicsinylő hangján a főlovászhoz fordult:

– Látom, Szultánt nyergeled! Remek, éppen érte jöttem.

Thibaut azonnal közbelépett, és örömmel állapíthatta meg, hogy egyéves fogsága alatt megnőtt, és most már az udvarnagy fölé magasodik:

– Senki nem használhatja a király lovát… hacsak nem ő maga adott rá engedélyt.

Az pedig meglepne!

– Miért? Nem vagyok a nagybátyja, s egyben a királyság udvarnagya? Állj félre!

– Szó sem lehet róla. Felséges királyunk rám bízta Szultánt, hogy tehermentesítse kissé Le Dru mestert. Egyébként sem ülhetne fel rá: túlságosan nehéz, nem bírná el magát! Levetné a hátáról.

Nem tette hozzá, hogy úgy látja, Jocelin túl rossz fizikai állapotban van ahhoz –

sárga, megvastagodott

volt a bőre, szeme pedig vérben úszott –, hogy uralja a csodálatos jószág tüzes természetét.

– Még mindig jobb lovas vagyok, mint te valaha is leszel, te tejfelesszájú! – vetette oda a férfi gúnyos mosollyal. – Egyébként pedig nem én ülök föl rá, hanem az új lovászom, Géraud de Hulé: úgy lovagol, akár egy isten!

– A lányos arcával és az antilopszemével? – nevetett fel Thibaut, aki már látta a bájos fiút az udvarnagy mellett. – Lovagolhat akár úgy is, mint maga Szent György személyesen, akkor sem érintheti a király lovát sem maga, sem ő!

– Ostoba! Jobban tennéd, ha igyekeznél megbékélni velem. A királyodnak már nincs sok hátra, és szükséged lesz a védelmemre, ha meghal.

– Nincs szükségem a védelmére sem most, sem a jövőben! A kardom mindig elég lesz. Ami pedig Balduin urunk állapotát illeti, fogadjunk, hogy hamarosan újra ő üli meg Szultánt!

– Hogy lovagolna? Kéz és láb nélkül, hisz azt beszélik, már nincs neki! Te mindig is álmodozó voltál!

– Én, álmodozó?

– Igen, te. Hát nem arról álmodtál, hogy herceg leszel, feleségül veszed az urad húgát? Úgy hallottam, neked is ígérte.

Thibaut megvonta a vállát:

– Nem tudom, kitől szerzi a híreit, nagyuram, de ha fizet értük, tudja meg, hogy meglopják. A király soha nem ígért nekem ilyesmit!

– Akkor annál jobb. Legalább nem okoz bánatot neked a közelgő házassága. Sok víz lefolyt a folyón a távolléted alatt, és a szépséges Isabelle-nek megszólalt a szíve…

éppen abban az irányban, amelyikben Agnès és én kívántuk.

– Rébuszokban beszél. Kihez megy hozzá és mikor?

– Mikor? Nem most rögtön: még meg kell győzni az exkirálynét, Máriát és a királyt is, de ő nem sokat tehet…

– Megmondja végre, hogy ki az illető? – kérdezte a fiatalember, és minden igyekezetével azon volt, hogy elrejtse a benne dúló vihart.

-Az ifjú Onfroi de Toron, Étiennette de Châtillon asszony fia. Sybilla és Lusignan esküvőjén találkoztak!

– Csak nem azt akarja elhitetni velem, hogy Mária királyné elhozta az esküvőre?

– Nem ő, hanem a férje, Balian d'Ibelin, aki parancsot kapott rá… a királytól! Agnès igazságtalannak tartotta, hogy a szerencsétlen gyermeket mindig távol tartják az udvartól, és örömet kívánt szerezni Étiennette asszonynak, a barátnőjének. Meg kell hagyni, nem volt könnyű kierőszakolni a királyi parancsot, de Balduin olyan beteg volt, hogy siettettük a szertartást, nehogy a gyász meghiúsítsa. A gyönyörűséges Isabelle tehát eljött. Találkoztak Onfroival, és a szerelem gondoskodott a többiről. Az a két fiatal bolondul egymásért. Igaz, szebb párt képzelni sem lehetne, és nehéz volt szétválasztani őket. Isabelle-nek a bethániai kolostorban kell kivárnia, míg az édesanyja beleegyezését adja, ami már nem késhet sokáig, a fiú pedig visszatért Kerakba, hogy folytassa lovagi feladatait a mostohaapja mellett. Egyébként nem hiszem, hogy nagy hasznára lenne Renaud-nak, mert bár szép, mint egy görög isten…

igaz is, hasonlít rád egy kicsit… sőt, nagyon is, hisz idióta!

– Én nem vagyok idióta! – vetette oda dühödten Thibaut. – Isabelle pedig sosem szeretne egy idiótát.

– Pedig ezt teszi! Onfroi épp arra képes, hogy egy lant húrjait pengesse, és szerelmes dalokat dúdoljon, de egy karddal már nem tudna bánni. Bájos kis nyámnyila!

– Nyámnyila? A vitéz főparancsnok unokája? – jegyezte meg megvetően Thibaut. –

Alig hiszem! És Renaud de Châtillon nem szól semmit?

– Kímélni akarja a feleségét, hiszen rajta keresztül az övé a birtok, és Onfroi szerelme végül is az ő politikáját szolgálja… és a miénket. Most már a szerencsétlen leprás minden örököse a kezünkben van. Nos, ideadod azt a lovat?

Thibaut éppen válaszolni készült, hogy szó sem lehet róla, de Roger Le Dru magára vállalta a feladatot.

– Minden tiszteletem ellenére, udvarnagy úr, míg király urunk él, senkinek sem engedem, hogy elvigye egy lovát. Különösen nem Szultánt! Ez a kötelességem!

– Ugyan! Egy kicsit előbb vagy egy kicsit később! Én tudok várni. Mindig is tudtam.

Rosszindulatú nevetése végigzengett az istálló gerendái alatt.

Három perccel később Thibaut felpattant Szultánra, és elvágtatott a bethániai úton. Ha Isabelle már nem őt, hanem valaki mást szeret, a szemébe kell mondania.

Ismerte apja álnokságát, és nem hitt fenntartások nélkül a szavának. A férfi, akitől egykor az életet kapta, úgy tűnt, most azt tűzte célul maga elé, hogy megmérgezze ezt az életet. Nagy sikerrel járt, hisz megveszekedett harag lüktetett Thibaut mellkasában, ahogy a kolostor kapujában leugrott a nyeregből, és megrángatta a csengőt. Elhagyta azonban a harag, ahogy bevezették az illatos fűszerekkel beültetett csendes kertbe, ahol magas ciprusok szegélyezték a kolostor hűs galériáját. Olyan béke honolt itt, hogy minden durvaság, még a lélekben dúló is, szentségtörés lett volna, és Thibaut érezte, hogy elcsitul a fájdalma.

Nem Isabelle sietett azonban hozzá. Személyesen az apátnő volt az, akinek fehér ruhája és fekete fátyla közeledett felé a kakukkfüvet, levendulát, majorannát söpörve. A nyakában lógó nagy aranykereszt jelezte a rangját, és Thibaut szinte meglepetés nélkül ismerte fel a szigorú fehér gallér felett nem Yvette anya, hanem Elisabeth de Courtenay, nevelőanyja vonásait. Feltörő szeretetében a nyakába ugrott volna, de az asszony olyan méltóságteljes volt új posztján, hogy inkább térdre ereszkedett és fejet hajtott előtte:

– Nagytiszteletű anyám…

Elisabeth élénk mozdulattal felsegítette, és magához ölelte:

– Fiam! Isten megadta, hogy viszontláthatlak, és örökké hálás leszek, ahogyan örökké a bocsánatát kérem, hogy túl hamar elsirattalak. Hogy vagy? Megnőttél… és érettebb lettél. Ilyen kegyetlen volt a fogság?

– Semmiség volt ahhoz képest, ami itt várt: a királyom olyan emberek kezében van, akik máris az örökségén osztozkodnak… ráadásul, amit Isabelle-ről hallottam…!

Bocsásson meg, anyám, először önt kellett volna kéretnem, de…

– De őt akartad látni. Nem fogod, mert ő nem akar látni téged.

– Miért?

– Azt hiszem, szégyelli magát.

– Miért? Az új szerelemért, mely, azt beszélik, a szívébe költözött, s engem távol taszít tőle? Tehát igaz?

– Kitől tudod?

– Az… udvarnagytól. És micsoda kárörömmel mesélte el!

– Képtelen vagy az apádnak nevezni? Bevallom, nekem is nehezemre esik fivéremként gondolni rá, ahogyan nővéremként a király anyjára. A Courtenay-k olyan fenségesek, olyan nemesek voltak egykor, és most… Miért van, hogy éppen a legnagyobb, de egészen bizonyosan a legtisztább Courtenay szenved a legborzalmasabb kórtól? Isten útjai kifürkészhetetlenek…

– Anyám, könyörgök, egy pillanatra felejtsük el a királyt, és beszéljen Isabelle-ről!

– Mit mondhatnék? Hogy sajnálja, hogy hagyta, hogy a szíve a fiatalemberhez szálljon? Téged ez nem vigasztalna. Ahogyan az sem, hogy a bocsánatodért esedezzen.

Olyan fiatal! És még fiatalabb volt, amikor neked ígérte magát. Gyerekszerelem volt, melyet az idő gyakran elsöpör…

– Nem mindig, anyám, nem mindig! Tudom, hogy az én szerelmem sosem huny ki, és szeretni fogom, amíg csak élek… De nincs többé jogom megőrizni ezt.

Hirtelen mozdulattal leszakította nyakából a vékony láncot, melyen az Isabelle-től kapott gyűrű függött, és Elisabeth kezébe adta:

– Ezzel a gyűrűvel visszaadom a szabadságát. Csak arra kérem, hogy ne adja oda a másiknak!

Ismét térdre ereszkedett, megfogta anyja fehér ruhájának szegélyét, megcsókolta, majd az apátnő szomorú tekintetétől kísérve futva elmenekült. Elisabeth azt hitte, csupán múló gyermekszerelemről van szó, s most azt kellett látnia, hogy mélységes fájdalmat okoz egy érett férfinak.

A kolostort elhagyva Thibaut leereszkedett a Cedronhoz, és miután kikötötte Szultánt, leült egy fűzfa alá. Szerette ezt a helyet, és gyakran eljött a puszta örömért, hogy nézze a víz csobogását, és belemerüljön azzal az érzéssel, hogy mind a test porát, mind a lélek mocskát lemossa magáról. A fájdalom napján azonban a víz semmit sem tehetett, képtelen volt eloltani a haragból, szenvedésből és féltékenységből született mérgezett tüzet, mely belülről emésztette. Eletében először sírt…

* * *

Villámként érkezett a hír: a fegyverszünet ellenére Renaud de Châtillon nekilátott régóta dédelgetett tervének, hogy bosszút álljon az aleppói börtönben elsenyvedett tizenhat évért: összeszedte a csapatait, és behatolt Arábiába. Hedzsasz felé indult, hogy elfoglalja Mekkát. Meg akarta semmisíteni az iszlám szent helyeit, össze akarta törni a Kábát, a fekete követ, mely felé minden évben zarándokok sokasága tart, a Haramban, a medinai mecsetben akarta megitatni a lovát, ahol a Próféta élt, imádkozott és tanított. A zarándokútvonalat követte, mely Petrán, Hizsmán és a Nefud sivatagon át a Teima oázishoz, „Mekka előszobájához” vezet.

Már majdnem célhoz ért, amikor elértek hozzá a rossz hírek. Kairóban, ahová visszatért, Szaladin iszonyattal szerzett tudomást Renaud tervéről, és munkához láttak postagalambjai: utasítást vittek Faruk sahnak, az unokaöccsének, Damaszkusz kormányzójának, hogy indítson azonnal hadjáratot a Holt-tenger keleti partjának javíthatatlan ura ellen. Faruk feldúlta Châtillon földjét. Ezt megtudva Renaud dühödt szívvel letett a tervéről, és visszafordult, hogy megvédelmezze a birtokát. Nem találta meg Faruk sahot, aki már visszavonult muzulmán földre, de Keraktól nem messze összetalálkozott a nagy karavánok egyikével, melyek több száz méter hosszan fűzik sorba a kincseket, embereket és teherhordó állatokat, szőnyegeket, parfümöket, szöveteket és fűszereket szállítva. Minden törvényt, minden megállapodást félresöpörve Renaud rájuk rontott, lemészárolta a férfiakat, elhurcolta a nőket és a gyerekeket rabszolgának, és zsákmányul ejtette a teljes rakományt, mely mintegy kétszázezer bizánci arany értéket képviselt.

Szaladin most az egyszer türelmes volt, és Balduinhoz fordult igazságtételért, aki a

„királyi hivatásában” mindig tanúsított erővel utasította Renaud-t, hogy az adott szó nevében adja vissza a zsákmányolt javakat és a foglyokat.

Renaud a túlságosan magabiztos emberek szemtelenségével azt felelte, szó sem lehet róla, és ha a király azt akarja, hogy visszaadja, amit elvett, jöjjön el, és vegye el maga.

A választ Szaladin vállalta magára: seregével elhagyta Kairót, és megszállta Transzjordániát. Amikor a sárga lobogók megjelentek a horizonton, Renaud megértette, hogy túl messzire ment, és elveszett. Ekkor felment a Krak kerek tornyának tetejére, és parancsot adott, hogy gyújtsanak hatalmas tüzet, és éjjel-nappal táplálják…

Jeruzsálem falainak magasáról az őrszemek észrevették a máglyát, és értesítették a királyt. Balduin nem habozott: segélykérés volt ez, a testvére annak a tűznek, melyet ő

gyújtatott a Dávid-tornyon Montgisard előtt. Magához hívatta Amaury de Lusignant, és megparancsolta, hogy szedjen össze akkora sereget, amekkorát csak tud:

– Maga mellett leszek az élén!

– Felség – tiltakozott a főparancsnok –, ez lehetetlen. Vagy nem bízik bennem?

– Tökéletesen megbízom önben, de Renaud lovag egy nap segített megmenteni a királyságot, és nem hagyhatom magára akkor sem, ha ő a hibás. Nyugodjon meg, jobban vagyok. Oda kell mennem. De hogy ne aggódjon, kocsin megyek, és csak az ellenség közelébe érve szállok nyeregbe!

Semmi nem tántoríthatta el. Átadta a kormányzást sógorának, Guy de Lusignannak, hogy őrizze a várost távollétében, és helyet foglalt egy erős lovak vontatta kocsiban. Thibaut Szultán nyergében lovagolt mögötte: egyszerre töltötte el öröm, hogy a király Maimonidész orvosságának köszönhetően jobban van, és aggodalom, hogy mi lesz, ha az iszlám harcosainak közelébe érve Balduin megkéri, hogy segítse nyeregbe. Bár meg sem merte fogalmazni a kérdést, Balduin válaszolt rá:

– Nagyon egyszerű: majd felkötözöl. Készíttettem egy elöl és hátul megmagasított nyerget, melyhez erős bőrszíjak tartoznak. Azok majd megtartanak.

– No de hogyan fog harcolni?

– Igaz, a bal kezemen nincs már ujj, de a karom még megtartja a pajzsot. És istennek hála a jobb kezemben még tudom forgatni a kardot.

– Felség, ez őrültség!

– Azt hiszed? Az erővel, melyet neked köszönhetően visszakaptam, Istent és a királyságot kell szolgálnom. A katonáim élén a helyem, és az utolsó leheletemig megpróbálom vezetni őket. Talán a Mindenható kegyesen megadja, hogy lóháton haljak meg, egy nyílvesszőtől vagy egy lándzsától eltalálva. Ez az utolsó álmom.

Irtózom a gondolattól, hogy ágyban szétrohadva haljak meg.

Balduin azonban ez alkalommal nem találkozott az ellenséggel. Szaladin elkerülte a csatát, átmenetileg sorsára hagyta Renaud-t, és Damaszkusz felé sietett, hogy a frank hadsereg mozgását kihasználva megtámadja Galileát. Átkelt a Jordánon, elfoglalta Beizant, és megostromolta Belvoir erődítményét, mely a názáreti utat védte. Balduin azonban visszafordult és utána indult.

A hadsereg éljenzésétől kísérve Belvoir előtt újra megjelent csapatai élén a fehér fátyolmaszkos lovag király. Ismét a páncélingét és sisakját viselte, melyet a muzulmán seregektől kölcsönzött fehér kendő védett a nap melegétől. És ismét megtörtént a csoda: az embereit megacélozta a bátorsága, és meggyőződésükké lett, hogy maga Szent György küzd a hősies leprás alakjában. Szaladin vereséget szenvedett, és visszavonult a Jordánon.

Ugyanakkor még nem dőlt el minden, és a szultán merész huszárvágásra szánta el magát: megszerzi Bejrútot, és ezzel elvágja a Jeruzsálemi Királyságot a tripoliszi grófságtól. Ennek érdekében átszelte Libanont, miközben egy egyiptomi flotta közeledett sebes gályákkal.

Balduin megsejtett valamit, és nem tért vissza Jeruzsálembe. Nagy, vörös és arany sátrában, mely pompás virágként ragyogott a galileai dombon a tábora közepén, várt…

Amikor kétsége sem maradt afelől, milyen célt követ az ellensége, útnak indult és Bejrút alá vágtatott, miközben parancsot adott minden keresztény hajónak, hogy siessen a fenyegetett városhoz. Olyan gyors volt a közbelépése, hogy Szaladin ismét meghátrált, ám sajnos mindent feldúlt útja mentén. Balduin diadalmasan vonult be Bejrútba, melynek lakói hősiesen ellenálltak. Még ahhoz is volt ereje, hogy üldözőbe vegye Szaladint, aki erőit ismét Aleppó és Moszul, a két utolsó város ellen fordította, mely makacsul hűséges maradt Nur ed-Din utódaihoz. Mivel a köztük és a frank királyság között megkötött szerződéseket sosem bontották fel, Balduin tiszteletben tartotta őket, és ismét meghátrálásra kényszerítette a szultánt, aki ezután bezárkózott Damaszkuszba. A leprás király szinte boldogan, hogy Isten ismét megáldotta a fegyvereit, Tyrbe vonult, hogy ott ünnepelje a karácsonyt egykori nevelőjével, aki ilyenkor minden évben félretette a kancelláriát, hogy újra csak a régi föníciai város érseke legyen. Azonban a vitéz lovagjai körében eltöltött szeretetteljes ünneplés helyett, melyben azt remélte, megmártózhat a lelke, és új erőt meríthet harcához, olyan kegyetlen, olyan váratlan csapás érte, hogy kis híján újabb lázroham tört rá.

Miután áthaladt a félszigeten elterülő nagy bíborgyapjú és cédrusfa kikötő

kapuján, és fogadta a tömeg tisztelgését, mely a megszokottnál hűvösebbnek tűnt, megindult a tiszteletet parancsoló székesegyház felé, ahol egykor az apja feleségül vette Komnenosz Máriát. Arra számított, hogy a küszöbén a papság élén szeretett Guillaume-ját találja ragyogó mosollyal és kitárt karral. Mindössze egy maréknyi feszengő pap várta, akik nem mertek a szemébe nézni, és nagy bánatba merültek arany és ezüst ruhájuk alatt. Mégis behívták a templomba misét hallgatni. Balduin visszautasította:

– Hol van Guillaume nagyúr? Hol az érseketek? – kérdezte olyan kemény hangon, hogy a többiek még inkább zavarba jöttek. – Beteg talán?

A fődiakónus előrelépett:

– Nem beteg, de… nagyon rossz az állapota. Tegnap óta nem hagyta el az érseki palotát. Legalábbis egyelőre nem…

– El kellene hagynia?

– Kénytelen lesz, felség. Kénytelen lesz…

– No de miért, ha szabad kérdeznem?

A fődiakónus szinte a pánik határán, idegesen pillantott a koronás fantomra, akit gyaloghintó-féleségen szállítottak, és alig bírt megszólalni:

– A… kiközösítési bulla tegnap este érkezett. Azóta… nem láttuk a…

Nem találta a megfelelő szót, de nem is számított, hisz a hangja beleveszett a királyt kísérő lovagok felháborodott kórusába. Balduin lecsendesítette őket:

– Kiközösítési bulla? Ki bocsátotta ki? Még nem választották meg az új pápát, és ha igen, más dolga is lehet, mint hogy ekkora igazságtalanságot kövessen el! Nem is beszélve arról, hogy időbe telne, míg megérkezik a bullája.

– A nagytiszteletű pátriárka bocsátotta ki a nevében!

– Heraclius? Milyen jogon? Kinek képzeli magát? Beszélni akarok Guillaume érsek úrral – tette hozzá Balduin erősen hangsúlyozva a címet.

A palota üres volt, hideg és baljóslatú… mindenki elhagyta, ahogyan az egy kiközösítéssel sújtott házhoz illik. Guillaume-ot a kápolnában találták. Szerzetesi csuhát viselt, arccal a földnek feküdt a kövezeten, keresztbe font karral az üres tabernákulum oltára előtt, felborult, kialudt gyertyák között. Annyira lesújtotta az aljas ítélet, hogy szinte eggyé vált a fekete márvánnyal. Mintha nem is élt volna a félelmetes magányban.

– Mindenható isten! – zokogott fel Balduin. – Mindenki maradjon kint! Egyedül megyek! Egyedül! Segíts, Thibaut! A karodat! A mankómat…

A fegyvernök máris kiemelte székéből. Akár karban is vihette volna, hisz az egykori izmok semmivé olvadtak, Balduin azonban még ép kezével megragadta a mankót, és odabicegett a mozdulatlan testhez. Lerogyott mellé, miközben Thibaut felemelte Guillaume-ot, aki elaludt a balsors súlya alatt, miután egész éjjel imádkozott Istenéhez, akitől eltiltották. Egy pillanattal később együtt sírtak a királlyal egy ölelésben, melyben ott érződött a hosszú évek alatt szövődött szálak minden ereje.

– Bocsásson meg – könyörgött Balduin –, bocsásson meg, drága mesterem, öreg barátom, bocsásson meg, hogy bűnös gyengeségemben megengedtem, hogy az a szörnyeteg, az a méltatlan pap, az a csaló megszerezze a hatalmat, mellyel megtörhette önt!

– Nem az ön hibája, gyermekem… hanem azoké, akik ki merészelték használni a betegségét. Heraclius gyűlöl engem, mert szembe mertem helyezkedni a megválasztásával. Most bosszút áll.

– Isten embere nem áll bosszút – szólt közbe Thibaut –, ő azonban sose volt az.

Mivel vádolja önt, nagyuram, hisz indok nélkül senkit sem lehet kiközösíteni?

– Megsértettem a becsületét azzal, hogy elé álltam, és nyilvánosan megvádoltam, hogy elősegítette Isabelle hercegnő elrablását a bethániai kolostorból.

– Isabelle-t elrabolták Jeruzsálem kapujából? – kiáltott fel Balduin. – Kicsoda?

– Egy maréknyi fegyveres, akiket személyesen Renaud de Châtillon vezetett.

Nyugodjon meg, az apácákat nem molesztálták, és a házat nem érte baj. Valójában, felség, a húga örömmel hagyta, hogy elrabolják – tette hozzá Guillaume keserűen –, és nagy hibát követtem el, amikor beleavatkoztam valamibe, amit az egyház elleni támadásnak véltem, valójában azonban csak szerelmi ügy volt.

– Egy kolostor kapujának a betörése mindig szentségtörés, és ha Heraclius védelmébe vette, azzal megbocsátotta ezt a botrányt. Őt kellene kiközösíteni, nem magát! Számot kell adnia! Ön továbbra is a királyság kancellárja marad.

Guillaume de Tyr felállt, és Thibaut segítségével felsegítette a királyt is: két oldalról támasztották a vállát:

– Ön is tudja, hogy ez lehetetlen, felség! A Jeruzsálemi Királyság nem olyan, mint a többi, és a pátriárkának nagyobb hatalma van, mint a királynak, hisz Istent, szent földünk igazi uralkodóját képviseli. Számomra nem marad más, mint a sivatagban vezekelni, amíg csak a Mindenhatónak úgy tetszik.

– Nem! Ezt nem engedhetem! Igazságtalanság lenne!

– Muszáj lesz – felelte szomorú mosollyal Guillaume. – A pátriárka képes lenne önt is kiközösíteni!

Ebben a pillanatban a kápolna bejáratánál maradt néhány báró közül egy magas, délceg templomos vált ki, és odalépett a szinte összeölelkezett három férfihoz. Jacques de Mailly, a templomosok marsallja volt, aki a lovagok, őrmesterek és vadászok impozáns csapatát irányította, mely a király minden hadjáratában részt vett. Hite tisztaságához és elkötelezettségéhez harminc éve ellenére máris legendás vitézsége ért fel. Térdre ereszkedett Balduin előtt:

– Engedelmével, felség, az egész templomos rend és főképpen a nagymester véleményét szeretném tolmácsolni, mert szemernyi kétségem sincs afelől, mit mondana.

– Tegye, marsall, és legyen áldott, ha segíteni tud ebben az ügyben, mely oly fájdalmasan érint.

– A templomos lovagok, akik nem vettek részt a pátriárka megválasztásában, és egyedül szentatyánk, a pápa irányítása alá tartoznak, Krisztus köpenyének bemocskolásaként értékelték egy bűnöktől rothadó rossz pap kinevezését, akit minden jó ember elítél. Ugyanakkor nem áll hatalmunkban feloldani a felavatott pátriárka kibocsátotta kiközösítést. Egyedül a pápa teheti meg.

– Ezzel egyetértek – mondta Balduin. – Ezért is indítok követet azonnal őszentségéhez…

– Követet, akit megölnek, még mielőtt hajóra szállhatna? Bocsásson meg, felség, de jobbat is tehet. Az új pápa, II. Luciusz, akitől a római közösség továbbra is megtagadja a belépést az államába, bejelentette, hogy a zsinathoz fordul, melyet Veronában tartanak, a városban, melynek érseke volt. A nagymesterünk, Arnaud de Torroge néhány napon belül indul. A nevében azt javaslom, hogy Guillaume érsek úr kísérje el, és maga vigye el az üzenetet. A templomosok hajóján, a templomosok védelmében biztosan célba ér. És szerintem ezzel sokkal inkább szolgálná Isten dicsőségét, mint azzal, hogy éhen hal a sivatagban.

A széken, melyre visszaültették, a leprás nyomorék keze megremegett a felindulás alatt, mely tükröződött hangjában is:

– Áldott legyen, marsall úr, és önnel együtt a templomosok is, hisz kihúzzák a tüskét a szívemből, és reményt adnak annak, akit mindig is apámként tiszteltem. Az elválás kevésbé lesz kegyetlen. Jeruzsálembe érve magam kísérem majd a hajóhoz…

Két héttel később Akra kikötőjében Balduin és a bárói a partról figyelték, ahogy a templomosok hajója a hosszú evezők csapásai alatt távolodik, akár egy nagy százlábú a kék vízen. Azután a mólót elhagyva a templomos kereszttel díszített nagy vitorla felsiklott az árbocra. Már nem lehetett kivenni Guillaume de Tyr alakját, aki mellett védelmezőn ott emelkedett az öreg nagymester magas, szikár alakja hosszú fehér köpenyében. A fátyol alatt, melytől most már sosem vált meg, s mely egész testében takarta, a leprás király felzokogott, de körülötte sem a fiatal, sem az idősebb bárók –

Belin, Arszuf, Ashod, Engaddi és egyéb grófságok urai – nem titkolták felindulásukat.

Thibaut nyíltan siratta az elutazó férfit, és talán a lányt is, aki hagyta magát elrabolni.

Még a főparancsnok, Amaury de Lusignan is dühödten rágcsálta a bajsza végét.

Lelkében a kormányzat embere volt, és gyűlölte Heracliust. Nem annyira azért, mert továbbra is lassan megunt, idősödő szeretője kedvence maradt, sokkal inkább azért, mert botrányos életével besározta a Szent Sírt.

– Felség – szólalt meg –, megakadályozhatjuk, hogy az az ember még többet ártson? A pátriárkái palotában nyíltan együtt él a szeretőjével, azzal a Paque de Riveryvel, akit a nép csak pátriárkanének gúnyol!

– Megválasztották – sóhajtott fel Balduin –, és én is hibás vagyok ebben. Királyabb nálam a városban, és ha el akarnám mozdítani, engem is kiközösíthet… Menjünk! A hajó messze jár…

Valóban, a csillogó horizonton már csak egy kis fehér pont látszott, mely hamarosan eltűnik. A királyság elveszítette legbölcsebb tanácsadóját, és Balduin érezte, hogy sose látja viszont, hisz nyomorúságos teste már nem bírja sokáig, és közeledik a halál…

Sajnos egy olyan vérmérsékletű ellenféllel, mint Szaladin, Balduinnak szinte lovon kellett volna élnie. A következő tavaszon végül Moszul és a bevehetetlennek tartott Aleppó elesett a kormányzóik ügyetlensége miatt, akik talán túlságosan is számítottak a frank királyra, aki annyiszor a megmentésükre sietett már. Most már az egész muzulmán Szíria Szaladiné volt, aki Damaszkuszba ment, hogy kiélvezze diadalát. A nagy, csendes fehér város kitörő örömmel fogadta.

Balduin becsülete ezt nem tűrhette. Ismét hadba szólította báróit, és megindult Szephoria szökőkútjai felé. Hagyományosan itt gyülekeztek a keresztény urak Galileában, Názárettől északra, a tibériási úton. Sok évszázaddal korábban itt állt Jákob és Erzsébet háza, ahol Keresztelő János meglátta a napvilágot, és ahol Szűz Mária csodálatos várandósságának három hónapját töltötte. Minden megkeresztelt ember számára szent volt ez a hely. A lepra mégis itt taglózta le a fiatalembert…

Pedig diadalmas reggel volt, melyen Galilea dombjai, a Hermon hegy lankái új fűvel és mezei virágokkal teltek meg. Balduin azonban lázban égett. Nem akart engedni a betegségnek, összeszedte minden erejét, és azt akarta, hogy a fehér fátylas lovag még egyszer megjelenjen fegyveresei és harcostársai előtt. Abban a pillanatban azonban, amikor a nyeregbe emelték, hörgésszerű kiáltást hallatott… és Szultán lábához esett. Amikor levetkőztették, iszonyattal látták, hogy az egyik lába térdnél magától levált…

Azt hihették, közel a vég. A szerencsétlen betegre élete legsúlyosabb rohama tört.

Názáret kastélyában, ahová vitték, annyira végzetesnek tűnt az állapota, hogy oda sietett Agnès, Sybilla és a férje. Amíg még a király valamennyire eszméleténél volt, el kellett érni, hogy megnevezzen egy régenst a kis Balduin kiskorúsága idejére. Sybilla, aki máris anyakirálynőként látta magát, szokatlanul ékesszóló volt. Kihasználva sógora távollétét, aki a szephoriai kutaknál maradt a hadsereggel, sikerült meggyőznie a beteget imádott férje kiváló tulajdonságairól. Balduin alig ismerte Guy de Lusignant, a roham pedig elhomályosította a gondolatait, és hagyta, hogy rávegyék, hogy arra az ostoba alakra bízza a régensséget, akit a természet szokatlan szépséggel áldott meg.

Első ránézésre így volt természetes, hisz a haldokló egyidejűleg kijelentette, hogy a szokást követve maga mellé emeli a trónra a kis Balduint, aki utódja lesz majd. Miután ezt elérték, és a király valamivel jobban lett, Agnès megparancsolta, hogy vigyék jeruzsálemi palotájába, miközben az új régens csatlakozik a főparancsnokhoz a sereg élén. Ahogy a férfi gőgösen és arrogánsan megérkezett, a főparancsnok nem titkolta, mit gondol:

– Ha beleavatkozik az irányításba, a katasztrófába menetelünk – sóhajtotta. – Isten oltalmazza a királyságot!

A jövő hamarosan őt igazolta.

Eközben Jeruzsálemben, míg a város a nagy közös imádságoktól zúgott, és a Szent Sír-templomban a pátriárka, aki elragadtatva fogadta az események alakulását, hisz így elkerülhette az összecsapást a királlyal, miséket mondatott, melyek álszentsége csak sérthette az Urat, a fügés udvar feletti lakosztályban Balduin emberfeletti akaratával ismét felülkerekedett az emésztő kóron. Lement a láza, és visszanyerte tiszta tudatát és ítélőképességét. Az ágya mellett egymást váltó Thibaut, Marietta, Ariane, Joad ben Ezra és Agnès, akinek önzése mögül őszinte fájdalom sütött át, érték el a csodát. No de milyen áron! A király többé nem tudott felkelni, lába és karja felpuhult, szinte megvakult, és hullaszagot árasztott, melyet balzsamokkal, illatos vizekkel és arábiai füstölőkkel próbáltak elnyomni.

– Az eredményt látva eltűnődöm, igazunk volt-e, hogy mindenáron ki akartuk szakítani a halál karmaiból – mondta egy este Ariane-nak Thibaut, aki sokat gondolt a végső „gyógyszerre”, melyet Maimonidész-től kapott, amikor elhagyta Damaszkuszt. –

Megváltás lenne a gyengéd halál…

– Talán, de Balduin még nem kívánja, hiszen tudja, hogy a királyságnak még szüksége van rá. És nekem is, azt hiszem…

– Magának is? – mordult fel Thibaut. – Azt merészelné állítani, hogy még így, élő

halottként is szereti?

– Mindig is szeretni fogom, mert a lelkem megismerte a lelkét, és egymásnak születtünk. Az örökkévalóságban, ahol egyszer csatlakozom hozzá, örökre együtt maradunk. Ez a szerelem! A szerelem, melyet Isten elvár tőlünk.

Thibaut keserű irigységgel vegyes csodálattal nézte a lányt. Bárcsak Isabelle is így szerette volna őt! Mialatt teljes egészében ura szolgálatának szentelte idejét, sikerült távol tartania magától a hercegnő képét, de most megerősödve tört rá ismét, és megmérgezte álmait. Mi többet tudhatott nála az az ismeretlen fiú, hogy Isabelle mindent megtört, mindent feladott, mindent elárult, olyannyira, hogy még azt is hagyta, fegyveres férfiak szállják meg szeretett kolostorát, hogy elvigyék a Moab sivatagba, ahol megélheti új szerelmét? Erre nem talált választ. Nem sokkal később mégis magyarázatot kapott.

Eközben a javíthatatlan Renaud de Châtillon nem maradt tétlen. Mivel a királyság határvonalainak védelmével bízták meg, nem vett részt a legutóbbi északi hadjáratban.

Ez azonban nem jelentette azt, hogy semmit sem csinált. Éppen ellenkezőleg: egész egyszerűen újra szövögetni kezdte terveit az iszlám szent városaival, Mekkával és Medinával kapcsolatban, ez alkalommal azonban mind a szárazföldön, mind a tengeren el akarta vágni a zarándokútvonalakat. Ennek érdekében hagymázas tervet dolgozott ki: megszerzi a Próféta holttestét, egy ládába teszi, és elviszi Kerakba, ahol a muzulmánok csengő aranyak fejében nézhették volna meg, busás jövedelmet biztosítva a Jordánon túli területek urának.

A tengeri ellenőrzés biztosítására Renaud nem habozott hajókat ácsoltatni, melyeket darabokban, teveháton szállítottak Akabába. Ott összeállították és vízre bocsátották őket a Vörös-tengeren az egyiptomi és hedzsaszi partok felé: megtámadták a muzulmán hajókat, feldúlták a kikötőket, megakadályozták a karavánok útnak indulását, és leállítottak minden kereskedelmet, ami nem Renaud hasznát szolgálta, aki soha nem látott pompával kívánta megülni mostohafia, Onfroi de Toron és Jeruzsálemi Isabelle hercegnő esküvőjét…

Az őrült vállalkozás természetesen elbukott, és a pompa nem éppen olyan lett, amilyennek Renaud szánta.

* * *

A moabi Krak, melyet negyven évvel korábban építettek kemény, vörös és fekete vulkáni kövekből, hatalmasan és nyugtalanítóan emelkedett a fennsíkon, melynek koronája és kikezdhetetlen védelmi bástyája volt, s mióta Renaud volt az úr, állandó fenyegetést jelentett a Szentföld és a Vörös-tengert a mediterrán vidékkel összekötő

karavánutak számára. Egy gigantikus, mindössze néhány lőréssel ellátott, lobogókkal teli négyszögletes torony alkotta fő elemét, mely fenyegető ujjként meredt a völgy felett a kék égre. Innen indultak ki az erős falak, melyeket további tornyok szabdaltak.

Ezek fogták közre a vár életét: a víztárolót, mely az ég kékjét tükrözte, az istállókat, a hátsó és első udvarokat, a dísztermeket, ahol azon a napon a mesés lakomára készültek, melyen nemsokára a gyakran messziről, akár Jeruzsálemből érkezett nemes vendégek foglalnak majd helyet. Pompás ünnepséget terveztek, mely teljesen felforgatta a kastély életét. Mindenfelé szolgák szaladtak, zenészek hangolták hangszereiket, és a hatalmas konyha úgy zúgott, akár egy felbolydult méhkas.

A hölgyek lakosztályában Isabelle az udvarhölgyek segítségével felöltötte a pazar, arannyal átszőtt korallszín brokátruhát, melyet este a férje ágyába lépve vet majd le. Ez volt a jele az átmenetnek a gyermekkor gondtalan napjaiból az asszonyi élet felelősségébe, de legfőképpen a szerelemről szőtt magányos álmokból a testi valóságba.

A valóságba, melyet alig tizenöt éves teste vágyott, hiszen a férfi, aki oda vezeti, szíve választottja volt, s egyben a világ legszebb lovagja. Isabelle tudta magáról is, hogy nagyon szép, mindenben méltó a vőlegényéhez, és az öltöztető lányok egymással versengve áradoztak a párosukról és a nászúkból születendő gyermekekről.

Első pillantásra beleszeretett Onfroi-ba. Kissé meglepett volt ez az első pillantás, mert nagy hasonlóságot fedezett fel Thibaut de Courtenay-val, akit addig szintén szeretni vélt. Mint a fegyvernök, Onfroi is barna hajú és szürke szemű volt, Onfroi tekintete azonban, igaz, még csak tizenhét éves volt, csak életörömtől, simogató gyengédségtől csillogott, míg a fattyúéban néha az acél hideg villanása látszott. Azután Onfroi beszélt hozzá, elragadó dolgokat mondott, szép szerelmes dalokat énekelt, és amikor Isabelle engedélyezte az első csókot, selymesen lágy volt az ajka, akár egy rózsaszirom. A hercegnő nem értette, hogyan történt, hogy egy csapásra megszűnt szeretni Thibaut-t, hogy testestül-lelkestül Onfroi-nak ígérje magát, elviselje anyja haragját, a mostohaapja, Balian szomorúságát, aki nemes és vitéz lovag volt, és akiben igazi apára talált, Ariane bánatát, aki nem értette, hogyan változhat meg ilyen hirtelen a szerelem, és elhagyta őt, hisz ez a szerelem eltávolította királyi fivérétől, és természetes ellenfelei táborába állította.

Néha azonban még gondolt Thibaut-ra, de olyan régen nem látta már, hogy végül elhalványodott a képe. Valójában kényelmes volt ez a feledés: ezért nem volt hajlandó viszontlátni a kolostorban, ezért nem is próbálta megpillantani. Gondolataiban furcsa módon Onfroi ellen vétett volna ezzel. Nem véletlenül volt félig bizánci…

A kisasszonyok csodálatos ékszerekkel díszítették, aranyos árnyalatokban csillogó, hosszú barna haját mellére hulló vörös fátyollal borították, melyet széles, igazgyöngyökkel, gyémánttal és rubinttal kirakott aranypánttal rögzítettek. Hirtelen azonban félbeszakadt vidám csacsogásuk. A toronyból teli torokból elharsogott kiáltás visszhangzott végig a kastélyon:

– Riadó! Riadó! Jönnek a törökök!

Ez volt az igazság. A sárga és fekete lobogók alatt muzulmán harcosok özönlöttek a kastély és Kerak városa felé, melyet egy zúgó felett átívelő kétlyukú híd kötött össze egymással. Szaladinnak elege lett Renaud próbálkozásaiból, és hadsereggel, ostromgépekkel vonult ellene.

A Krakban hatalmas riadalom támadt, kivéve a várúrnál, aki miután megvizsgálta a helyzetet, kiadta a parancsait: először is rombolják le a kastély és a város közötti összeköttetést, mivel az első csapás a várost éri majd. Azután torlaszolják el a Krak kapuit, és ne nyissanak utat a védelmet kereső városiaknak.

– Így időt nyerünk, hogy jobban felkészülhessünk – jelentette ki –, és először is megüljük az esküvőt, mintha mi sem történt volna. Istennek hála elég raktárkészletünk van, hogy hosszú ideig kitartsunk.

– Normál időszakban talán – vetette ellene a felesége –, de sok vendégünk van…

– Akik mind védők lesznek, hiszen nem tesszük ki őket. Ami a fia házasságát illeti, minden készen áll, és nem látom okát, miért halasztanánk el. Álljon fel a menet, és induljunk a kápolnába!

– Drága uram, tudja, milyen hatalmas sereg közeledik? Nem titkolom, hogy aggódom…

– Rosszul teszi. A kastély minden másnál erősebb. Sokáig kitarthat egy hadsereg ellen. Különben is segítséget hívunk.

– Kit? A király szinte már halott!

– Ha ő nem is tud eljönni, majd ideküld valakit! A szavát adta. Különben is vannak barátaink Jeruzsálemben. Máglyát rakatok a nagy tornyon.

Ezután megtartották az esküvőt, az eltervezett pompával, ám igencsak nyugtalan jelenlévőkkel. Isabelle öröme megfakult, ahogy a pap összefont kezük felett elmondta az áldást, az Isten dicsőségét hirdető énekesek hangját elnyomta a borzalmas lárma, mely a külvárosokból szállt fel, ahol a mamelukok lemészároltak mindenkit, akinek nem sikerült elmenekülnie vagy menedéket találnia a városban. Onfroi ügyet sem vetett rá. Akár maga az ördög kopogtathatott volna az ajtaján, akkor is egyszerűen csak boldog lett volna, és szélesen mosolygott újdonsült feleségére.

A lakomáról azonban hiányzott a vidámság. Mindenki azon tűnődött, elég erős-e a kastély, hogy megvédje őket a muzulmánoktól. Különösen az asszonyok, hiszen a férfiak közül sokan inkább a csatát választották volna, de a ház ura mindenkit megnyugtatott: a vár készleteivel hónapokig kitarthatnak.

Étiennette asszonynak támadt egy ötlete, melyet a férje megkérdezése nélkül azonnal meg is valósított: megparancsolta néhány szolgának, hogy egy kosárba készítsenek össze ételeket és italokat, a lakoma egy részét, és elküldte őket Szaladinhoz üdvözletével és egy levéllel együtt, melyben emlékeztette a szultánt arra az időre, amikor egyszerű kapitányként a moabi Krak foglya volt. Fogoly, akivel meglehetősen jól bántak, hiszen akkoriban igencsak udvarias volt a viszony keresztények és muzulmánok között, és aki a karjára ültetve sétáltatta a kislányt, aki Étiennette volt akkor. Ezeknek a pillanatoknak az emlékére kérte, hogy ne rontsa el a fia esküvőjét a király húgával. A szultán kikérdezte a szolgák vezetőjét:

– Tudod, hogy a kastélynak melyik részében található a nászszoba, vagyis melyik lesz az ifjú házasok lakrésze?

A férfi a kápolnához legközelebb álló épületre mutatott.

– Mondd meg a nemes hölgynek, hogy a múlt emlékére, mely kedves nekem, a fia nyugalomban élheti meg a nászéjszakáját: ma éjjel nem fordítom arra a toronyra a katapultjaimat és az ostromgépeimet!

Az éjszaka ezután valóban olyan békés lett, mintha egyetlen hadsereg sem ólálkodna a vár körül, amikor azonban kivilágosodott, Szaladin, miután nagy sárga sátra előtt a felkelő nap felé fordulva elmondta imáját, kiadta a parancsot a támadásra.

Nyolc erős ostromgép kezdett hatalmas köveket lőni a várra, miközben az íjászok olyan sűrű nyílzápor alá vették a falakat, hogy szinte képtelenség volt kiemelkedni mögüle és viszonozni a lövéseket.

Eltelt néhány nap, és bizonytalanságot hozott a díszruhás vendégeknek, akik már az esküvő másnapjától kimért fejadagokat kaptak, hogy spóroljanak a készletekkel.

Akik tiltakoztak, azt a választ kapták, hogy örüljenek, hogy nem zavarták ki őket a falakon túlra, mint felesleges éhes szájakat. Isabelle felfedezte, hogy szépséges férje gyengéd szerető, és elvarázsolt percekben részesíti, de a legkevésbé sem ég a vágytól, hogy a vár védelmére siessen.

– Elsősorban önt kell megvédenem, drága királynőm, és ehhez maga mellett kell maradnom.

Isabelle gondolatait hamar elterelték az újabb simogatások. Mégis előfordult, hogy a hősies leprás húga azon tűnődött, vajon a bátyja… vagy valaki más képes lett volna-e ennyire elfeledkezni arról, hogy egy ostromlott várban a lovag helye nem a felesége hálószobájában van, bármennyire friss házasok is… Onfroi azonban olyan szép volt, és olyan gyönyörűen beszélt a szerelemről!

Jeruzsálemben eközben az őrszemek észlelték a Krak segélykérését. Összeült a tanács, hogy eldöntsék, mit tegyenek, de fizikai gyengesége ellenére a király senkinek nem engedte, hogy helyette uralkodjon, legkevésbé a sógorának, akinek hamar megítélhette bizonytalanságát és teljes alkalmatlanságát a kormányzásra. A tanács ezt akkor értette meg, amikor a lovagteremben hirtelen megjelent a hordszékféleség, melyben Balduin a palotában és a városban közlekedett. Figyelemre méltó volt a jármű: két óriás néger vitte, és fekete volt a fátyol is, melybe a leprás burkolózott, halotti szobor benyomását keltve. Nem sokáig tartott a vita:

– Kiadtam a parancsot, hogy gyújtsanak tüzet a Dávid-torony tetején. Így a krakbéliek tudhatják, hogy a segítségükre sietünk.

– No de felség – próbált közbelépni Heraclius –, éppen azt vizsgáltuk…

A fekete szobor felé fordult:

– Ki merészel vizsgálatról beszélni, amikor azt mondom: „akarom”? Összehívjuk az embereket, és indulunk.

A pátriárka gúnyos mosolyt engedett meg magának: azt hitte, semmit sem kockáztat, mert azt beszélték, a király gyakorlatilag megvakult.

– Ön nem mehet, felség! Nincs abban az állapotban…

A következő pillanatban hátrahőkölt, mintha találat érte volna. A király hangjában csengő megvetés felért egy ökölcsapással:

– Bármilyen legyen is az állapotom, Isten segedelmével még harcba tudom vezetni az embereimet. Ami magát illeti, Heraclius, törődjön egyszer az életben azzal, ami magára tartozik! Imádkozzon, ha még képes rá!

– De felség…

– Megmondtam! Uraim – tette hozzá a tanács többi tagjához fordulva –, Renaud de Châtillon megsegítette a királyságot Mongisard előtt a Dávid-torony tetején égő tűz hívására. Megesküdtem, hogy bármit is tegyen, viszonzom a tettét, ha bajba kerül. Ez becsület kérdése, bár a pátriárka nem ismeri e szó jelentését!

* * *

Másnap a hadsereg, melynek élén a beteget szállító kocsi haladt, elérte először Segort a Holt-tenger déli csücskénél, megállt egy kis időre, míg megitatták a lovakat, és megpihentek a talpasok, majd folytatta az utat Moab földje felé, mely egykor nagyon gazdag volt cukornád–, gabona– és gyümölcsültetvényeivel, s ahol azonban ma a pusztítás széles barázdái látszottak. Balduin a lázzal küzdött, és két oldalról mindig támogatta Thibaut és Balian d'Ibelin, aki szinte fanatikus rajongással vette körül királyát, akiben vértanúságot szenvedő szentet látott. Végre látótávolba kerültek a Krak fekete falai, de Szaladin sárga sátra nem volt sehol, és az északi horizontot ellepő

sűrű porfelhő jelezte, hogy az ostromlók összecsomagoltak és elmenekültek.

Megtudva, hogy a leprás király ellene indult, Szaladinra sötét gondolatok törtek: a fiatal király, akit régóta haldoklónak mondanak, és aki mégis mintha természetfeletti erővel bírna, lenyűgözte és megfélemlítette. Úgy döntött, inkább későbbre halasztja a bosszúját a Krak bajkeverője ellen… Ennek ellenére Damaszkuszba visszaérve elfogadta a díszruhát, melyet az új kalifa küldött neki.

Krak városában, ahol a lakosok a kocsija nyomát csókolták, Balduint diadalünneppel fogadták. A fátyol ismét fehér lett, nehogy túlságosan megindítsa a nép képzeletét. Renaud de Châtillon és Étiennette asszony térdre ereszkedve várták, a hölgy hálakönnyekkel szemében, melyeket a király a tőle megszokott jósággal fogadott, és melyeknek köszönhetően a javíthatatlan férj elkerülhette az egyébként jogos haragot. Azután Isabelle lépett évek óta nem látott fivére elé férje karján. Ő is térdet hajtott a furcsa fehér fátyolalak előtt, akiből tömjén és mirha füstje szállt fel, mintha csak az újszövetséget kívánná megpecsételni. Végtelenül gyengéd és szeretetteljes volt a hang is:

– Ha boldog, Isabelle, nincs mit megbocsátanom. Mindig is drága kis húgocskám volt, és szeretném, ha megölelhetném. Bár ez lehetetlen, tudnia kell, hogy a boldogsága mindig is sokkal többet számított nekem, mint a politika követelményei.

Egyszerűen csak azt reméltem, máshol találja meg…

A fiatal feleség lehajtott fejjel, könnyes szemmel hallgatta. Most felemelte az arcát, és tekintete összetalálkozott Thibaut-éval. A fegyvernök annyira megváltozott, hogy Isabelle alig tudta elfojtani kiáltását. Az emlékeiben élő fiatal lovag még a kamaszkor jegyeit mutatta, most azonban egy férfi állt előtte, egy férfi, aki szenvedett. Még magasabbnak tűnt, mint a múltban, a büszke arc vonásai elmélyültek, megkeményedtek, lebarnultak a csatamezők napsütésében. A mélységes kétségbeesés, mellyel őt nézte, rettenetes szépséget kölcsönzött neki, és Isabelle képtelen volt elfordítani a tekintetét a szürke szempártól, melyet oly gyengédnek ismert, most azonban kemény volt, akár a kő…

Gondolatban azzal mentegette szerelme elfordulását, hogy Onfroi hasonlít kissé Thibaut-ra, de ha létezett is ez a hasonlóság, csakis a képzeletében, és amikor újra a férjére tekintett, szinte megdöbbentette, mennyire mesterkélt, ahogy hálás köszönetet mond királyi sógorának. Igaz, még nagyon fiatal volt, hisz éppen annyi idős, mint Thibaut volt a szerelme idején, de a hercegnő érezte, hogy az évek múlása nem fogja közelebb hozni a csodálatos és hallgatag lovaghoz, akit azt hitte, már régen elfelejtett.

Képtelen volt tovább elviselni a jelenlétét, mely kegyetlen megbánást ébresztett fel benne, felzokogott, és visszafutott a kastélyba. Onfroi gyengéd szavakkal, és mivel félreértette, és Balduin rossz állapotának tudta be az elkeseredését, elkerülhetetlenül ügyetlen vigasztalással sietett utána, de a hálószobájuk előtt zárt ajtóba ütközött.

– Hagyjon, kérem! – felelt szólítására sírós hangon a hercegnő. – Bocsásson meg, de muszáj egyedül maradnom.

A fiatalember megvonta a vállát, és duzzogó beletörődéssel csatlakozott azokhoz, akik vendégségbe érkeztek az esküvőre, de egy ostrom fogságában találták magukat, melyben az életük is veszélybe kerülhetett. Ittak, koccintottak, énekeltek örömükben, de mindenkinek csak egy vágya volt: hazamenni!

Harmadik rész

TEMPLOMOS!

VIII. fejezet

A lovagok háza

A jeruzsálemi királyok temetkezési kápolnájában, a Szent Sír oldalában a márványlap lezárta IV. Balduin meggyötört testét a papok komoly éneke, az asszonyok zokogása és a tömjén füstje mellett, mely a földre állított négy nagy füstölőből szállt fel sűrű oszlopokban. Azután minden elcsendesedett, és lassan távoztak a résztvevők: elsőként a pátriárka a Szent Kereszttel, azután fehér gyászfátylában az elhunyt anyja és nővére, az előbbi bottal támogatva testét, melyet meggörnyesztett a hasába nyilalló fájdalom, az utóbbi egyenes háttal és büszkén, kézen fogva vezetve a kis Balduint, ötéves fiát, aki V. Balduinként trónra lép, és másnap megkoronázzák. Mögöttük haladt a régens, III. Tripoliszi Rajmund a királyság nagyjainak és a katonai rendek, a templomosok és az ispotályosok nagymestereinek élén. Őket követték a többiek.

Egyetlen ember maradt…

Sárga viaszú gyertyák égtek a sír körül néma, mégis élő őrséget állva, hisz lángjaik életre keltették a mozaikokat és a boltívek aranydíszeit, és megtáncoltatták a hosszúra nyúlt árnyékokat. Thibaut letérdelt az új márványlap mellé, és ráfektette a kezét, ahogyan sokszor fektette a mártír király ágyára is a tágas, hűvös szobában, a fügés udvar fölött. Így próbált még egy kicsit vele maradni. Olyan üresnek tűnt hirtelen a világ!

Tegnap még itt volt a palota nagytermében, ahová vitette magát, hogy a bárók előtt haljon meg, akiknek jelenlétéhez ragaszkodott utolsó óráiban. Megcsonkított teste egy kemény hordágyon feküdt, fekete fátyollal takarták le, fejére töviskoronát tettek, ahogy kívánta. A vak, de emberfeletti akarattal bíró haldokló elmondta végakaratát a férfiak és nők tömegének, akik csak a halálát várták, hogy vérszomjas farkasokként vessék magukat a királyságra. Mégis csendben hallgatták, szent rémület vett erőt rajtuk a még mindig szép hang hallatán, mely mintha a túlvilágról érkezett volna: holnap megkoronázzák a gyermeket, és nagykorúságáig mindenki engedelmességgel és hűséggel tartozik Rajmund grófnak, akit Balduin visszahívott, amikor látványossá vált Guy de Lusignan tehetetlensége, jelentéktelensége és alkalmatlansága. Megparancsolta a báróknak, hogy esküdjenek fel rá. Mindenki engedelmeskedett, bár csak foghegyről és gyűlölettel a szemében. De megtették. Azután eljött a halál, olyan lágyan, hogy csak abból vették észre, hogy nem hallják többé a hangját…

Thibaut-val is közölte végakaratát, de a szobája meghittségében.

– Vedd feleségül Ariane-t – mondta –, mert veszélyben lesz, ha meghalok. Tudom, kit szeretsz, de tőle már semmit sem remélhetsz, és tudod, mennyire fontos nekem Ariane. A feleségedként védelmet élvez majd.

A fájdalomtól feldúlt lánynak azt mondta:

– Íme, a férjed! Mostantól őt kell követned. Majd ő vigyáz rád…

Ariane azonban szokatlan határozottsággal visszautasította. Most először mondott ellent szerelmének.

– Egy asszonynak szolgálnia kell a férjét, én pedig nem akarok más urat, mint Isten urunk. Bocsáss meg, hogy nem teljesítem az akaratod, drága felség! Szeretnék belépni az ispotályos apácák közé, hogy a betegeknek szenteljem az életem. Így örökre hű

maradhatok hozzád!

– Nem érdemlek meg ekkora szerelmet, de vigasz számomra, hogy Istenre bízhatlak…

Ahogy a lány eltávolodott kissé, hogy friss vizet hozzon, Balduin magához intette Thibaut-t:

– Te magad kíséred majd oda, fivérem, de a feladatod nem ér véget ennyivel…

Féltem őt… Esküdj meg, hogy vigyázol rá… a távolból. És… Isabelle-re is!

– Esküszöm!

A király halálát követő éjszaka Ariane eltűnt a palotából hűséges Teklájával.

Marietta nem tudott magyarázattal szolgálni. Ő is készülődött, hogy visszatérjen Askalonba, ahol volt egy kis háza és egy unokahúga. Thibaut úgy gondolta, a lány biztosan szívesebben ment el egyedül a kolostorba, és nem nyugtalankodott. Éppen elég volt számára a saját bánata, és végig kellett gondolnia a jövőjét, hiszen nem volt mása, csak a lova és a fegyverei. Kóbor lovag lesz, mint oly sokan? Igaz, a királyság régense szívélyesen felajánlotta, hogy a szolgálatába veszi, de Thibaut, bár elismerte államférfiúi tehetségét, nem szerette annyira Tripolisz grófját, hogy hűséget és lojalitást esküdjön neki. Nem tudta elfelejteni a Szaladinnal és emírjeivel fenntartott ügyes titkos kapcsolatokat, és óvakodott a férfitól…

Sokáig ott maradt, térdepelve a hideg márvány mellett, mely a keze alatt átmelegedett, és fájdalmasan arra gondolt, hogy közeledik a húsvét, a feltámadás ideje, de Balduin nem támad fel többé. Homályosan választ remélt a még meg sem fogalmazott kérdésére, amikor egy erős kéz megszorította a vállát. Hátrafordult, és egy templomos lovagot látott maga mögött. Beletelt néhány pillanatba, míg felismerte benne a több éve eltűnt Adam Pellicorne-t.

– Nem maradhat itt – szólította meg a picardiai. – Aki itt nyugszik, és akinek hősi lelke mostanra az örök dicsőség ruháját öltötte fel, nem akarná. Az életre kell gondolnia. Önmagáért, természetesen, de leginkább Isten szolgálatára.

– Senkit sincs kedvem szolgálni többé. Istent sem, azt hiszem! Igaz is, hol volt ennyi évig? Én fogságban voltam, de magának nem kellett volna a királyunk mellett maradnia?

– Ahhoz az kellett volna, hogy megengedjék. Menekülnöm kellett, hogy életben maradjak… vagy legalábbis hasznos lehessek még. El kellett hagynom Jeruzsálemet, és menedéket kerestem…

– A templomosoknál, ahogy a ruhájából látom? Belépett közéjük…

– Már korábban is templomos voltam… régóta. De ne maradjunk itt! Ez a hely túlságosan szent az emberek dolgaihoz, és sok mindent kell elmondanom.

Thibaut örült, hogy viszontlátja a barátját, akiről azt hitte, örökre eltűnt a szeme elől, és elindult vele. Felébredt a kíváncsisága is, egyértelműen bizonyítva, hogy nem áll készen a teljes lemondásra. Végül is csak huszonhat éves volt, és fiatal ahhoz, hogy a halál felé forduljon, kivéve, ha karddal a kezében, a csatamezőn várta.

A két férfi elhagyta a Szent Sír-templomot, melyet a papok másnapig bezártak, hogy senki ne zavarja meg őket az elhunyt lelki üdvéért folytatott imáikban, és megindultak a Füvek utcája felé, mely a naptól védő boltíveivel olyan volt, akár egy alagút. Itt sorakoztak a gyümölcs– és fűszerárusok boltjai, de a gyász napján minden üzlet zárva tartott, nem valamiféle parancsot, hanem az egyhangú népakaratot követve. A város négy kerületének lakói, akár frankok, örmények, görögök vagy zsidók voltak, siratták a fiatal, rendkívüli királyt, akinek hősiessége mindenkiben csodálatot ébresztett – még Szaladinban is, akiről azt beszélték, máris sajnálta a lovagias, emelkedett szellemű ellenséget, akiben néhányan Krisztus megtestesülését látták. A bezárt boltok ellenére a levegőben ott lebegett a fahéj, a bors, a kakukkfű, az alma, a datolya, a sárgadinnye és minden más megszokott árucikk illata. Ugyanilyen elhagyatott volt a Templom utca is, melynek végén a nagy sétatér nyílt, ahol a rend háza állt, valamint a frissen felépített temploma és a kápolnája, mely egykor a Harám esz-Serif, egy régi mecset volt, ahogyan maga a kolostor is.

A kolostort Al-Akszának – a távolinak – hívták, és az első keresztesek királyi palotának használták, mielőtt II. Balduin újjáépítette volna a nagy erődítményt, melynek a Dávid-torony alkotta a központját. A másik, kerek és kupolával fedett tornyot Omar kalifa építtette az Angyal szikla köré: a templomosok Szűz Máriának szentelték, mint minden templomukat. Pellicorne errefelé irányította lépteiket. Széles lépcsők vezettek ide, ahol leülhettek az árnyékban anélkül, hogy bárki megzavarta volna őket.

Útközben egyetlen szót sem szóltak, talán, mert illetlenség lett volna a beszéd a bánatába burkolózó, néma városban. A teraszon könnyű szél fújt, magával hozva a palesztin mezők és dombok tavaszi virágainak illatát: a krókuszét, a vadliliomét, a kardvirágét és a kökörcsinét, az árvácskáét és az aszfodéloszét. Itt nyugodtan beszélgethettek: senki nem hallhatta őket. A napsugár megcsillant a Szűz Mária-templom csúcsának nagy arany keresztjén… Thibaut-t kérdések gyötörték:

– Miért hozott ide? Máshol nem beszélhettünk volna? Csak egyszer jártam itt, a király megkoronázásakor.

– Azért jöttünk ide, hogy itt is maradjon! Ez az egyetlen hely Jeruzsálemben, ahol biztonságban van. Ha a palotában maradt volna, mostanra a legsötétebb cella mélyén ülhetne, ahonnan reménye sem lehet, hogy valaha kikerül. Ezért mentem el magáért.

Nincs többé ura, ne felejtse el, és az udvarnagy még a leprás király emlékét is el akarja törölni, akitől annyira félt. Mindennek el kell tűnnie, és az asszonyoknak, akik szolgálták, igazuk volt, hogy elmenekültek.

– No de hogyan? Nem az udvarnagy a régens, hanem a tripoliszi gróf, aki nem akar rosszat nekem, éppen ellenkezőleg.

– Tudom. Felajánlotta, hogy lépjen a szolgálatába, és Courtenay éppen ezért akarja eltüntetni. Egyetlen esélye van, hogy megmeneküljön előle, barátom: hogy templomos lesz!

– Szerzetes-katona? Ahhoz elhivatottság kellene, bennem pedig nincs.

Adam letépett egy fűszálat, mely két kő közül nőtt ki, és rágcsálni kezdte:

– Barátom – mondta –, meglepné, hányan lépnek be a rendbe mindenféle elhivatottság nélkül, különféle okokból, melyek között a leggyakoribb az, hogy az életüket akarják menteni. Még a bitófától menekülő elítéltek is vannak közöttünk, hiszen a rend templom, tehát menedék. Elég, ha elfogadja a szabályzatot azzal a feltett szándékkal, hogy betartja. Meg tudjuk tartani a titkokat. Minden titkot!

Túlságosan új, túlságosan váratlan volt mindez Thibaut számára ahhoz, hogy vonakodás nélkül igent mondjon. Igaz, ragaszkodott az életéhez, de a szabadság még vonzóbbnak tűnt.

– Ha már a titkoknál tartunk – morogta –, talán beavathatna a magáéba. Aznap, amikor elmondta, hogyan juthatok be Damaszkuszba, azt ígérte, később majd

„elmagyarázza”, és a király mindent tud.

– Nem az én hibám, hogy el kellett halasztani a magyarázatot… néhány évvel –

felelte Adam a mosollyal, melyet Thibaut egykor oly megnyugtatónak talált. – Most már bőven van rá időnk: a Templom kebelében senki sem fogja keresni. És remélem, elfogadja, hogy itt marad.

– Halljuk előbb a történetét.

– Körülbelül tizenöt évvel ezelőtt kezdődött. Az apám megesküdött, hogy elzarándokol a Szentföldre, s éppen indulni készült, amikor egy baleset véglegesen ágyhoz szögezte: leesett a lóról, és olyan szerencsétlenül sérült meg a háta, hogy lebénult a lába. Komoly hátrány a jeruzsálemi úthoz. Az utazásnak azonban nem az lett volna az egyetlen célja, hogy tisztelegjen a szent helyek előtt. A laoni püspök, akinek rokona és bizalmasa volt, rá bízott egy titkos, de nagyon fontos üzenetet az unokatestvérének, Philippe de Millynek, akit nemrég neveztek ki a jeruzsálemi templomosok nagymesterének az illusztris Bertrand de Blancfort helyén…

– Philippe de Milly? A Krak hölgyének rokona?

– Az apja. Picardiai nemesi családhoz tartozott, mely Szíriában – akkoriban Nabluszban – élt, és feleségül vette a Jordánon túli vidék örökösnőjét, ám gyengéden szeretett Isabelle felesége halála után templomosnak állt. De térjünk vissza az apámhoz és a püspök üzenetéhez! Mivel a balesete miatt nem tudta elvinni, a püspök kieszközölte számomra – akkoriban léptem be a Laon melletti Puiseux parancsnokságához – a rendkívüli engedélyt, hogy helyettesítsem. A rendet érintő

kérdésről volt szó, de én természetesen semmit sem ismertem belőle, és közölték velem, hogy rejtjelezve van. Tehát elindultam a Szentföldre. Ott Philippe de Milly nehezen viselte a nagymesterség súlyos terhét, és az alkalmat megragadva elkísérni készült I. Amalrich királyt Bizáncba,

a hatalmát pedig átruházta későbbi utódjára, Odon de Saint-Amand-ra. Tehát nagyon rosszkor érkezett az üzenetem, és mivel Philippe de Milly semmit sem tudott a Templom titkairól és kódjairól, közölte velem, hogy nem érti a püspök levelét.

Mivel azonban illett válaszolnia, rábízott minket, engem és az üzenetet, a legöregebb tisztjére, egy élemedett korú testvérre – akire egyébként utaltak is a levélben –, aki az utolsó élő volt a nyolc lovag közül, akik egykor elkísérték jeruzsálemi küldetésére Hugues de Payns-t, aki azután az első Nagymester lett. Gondemare testvér kora egyik legbölcsebb embere volt, és ismerte a Templom minden titkát. Bár nagyon öreg volt már, amikor megismertem, a szelleme semmit sem veszített élénkségéből és elmélyültségéből. Gond nélkül megfejtette a püspök levelét. Azután mélyen gondolataiba merült, és megkért, hogy hagyjam magára. Később visszahívott, és magamról kérdezett. Eleinte bizalmatlan volt, de azután megkedvelt, és igyekezett betömködni a lukakat a tanulmányaimban, melyek az íráson és az olvasáson nem igazán terjedtek túl. Amikor pedig már teljesen biztos lehetett felőlem, elmesélt egy különös történetet.

Mint minden templomos, akár növendék is, tudtam – vagy tudni véltem –, mik voltak a rend kezdetei: Clairvaux-i Bernát, aki százada legegyetemesebb szelleme és talán legnagyszerűbb embere volt, összegyűjtött kilenc lovagot, és a Szentföldre küldte őket, hogy megvédelmezzék a szegény zarándokokat, akiket mindig megtámadtak és kifosztottak a szent helyeken. Akkoriban II. Balduin uralkodott itt, aki azelőtt Bourg-i Balduin volt, majd Edesszai Balduin, és Bouillon Gottfried unokatestvére. Energikus, nagy uralkodó volt. Szívélyesen fogadta a kilenc lovagot, és a saját palotájában szállásolta el őket, az egykori Al-Aksza mecsetben, melyből nemrég költözött át a citadellába, a Dávid torony-köré épített palotába.

– Ha az volt a feladatuk, hogy megvédelmezzék a zarándokokat Jeruzsálem és mondjuk Jaffa vagy Caesarea között, furcsa gondolat, hogy a végcélhoz költöztették őket, nem pedig a kiindulási ponthoz, a két kikötőhöz. Mindössze kilenc ember ilyen nagy távolságokra, tizenhét mérföldre az egyik irányban, több mint húszra a másikban? Nem sok.

– Valóban, de a küldetés mögött egy másik, hallatlanul fontos rejtőzött. A rendházunk, az egykori mecset, melyet itt lát, a Nagy Templom alapjain emelkedik, melyet egykor Tyrusi Hiram épített Salamon királynak. A templomot 70-ben felégettette a római Titusz, majd 134-ben, a zsidók lázadása után földig rombolták.

Titusz elragadta a templom kincseit, de nem találta meg a legjelentősebbet, a frigyládát, melyben a törvénytáblák voltak, melyeket Isten adott Mózesnek a Sínai-hegyen, egy még távolabbi múltban. Clairvaux-i Bernátot egyetemes tudása arról győzte meg, hogy a Titusz korabeli zsidók elásták a frigyládát a Templomuk alapjaiba, azután így vagy úgy lepecsételték a helyét. Az „alázatos és rettenetes” szerzetesnek, aki előtt a királyok is meghajoltak, a tudása még nagyobb lehetett, mint a hírneve, hisz Hugues de Payns és az emberei megtalálták a frigyládát, és sikerült Franciaországba vinniük, természetesen II. Balduin király cinkos segítségével…

– Franciaországba? Franciaországban lenne? No de hol?

– Azt nem tudom, ahogyan sokan mások sem. Csak a harminc éve elhunyt Clairvaux-i Bernát és egy maroknyi hűséges embere tudta, de annyi biztos, hogy a küldetést sikerrel teljesítették. Clairvaux-i Bernát maga jelentette be bizonyos értelemben a troyes-i zsinaton, melyet – ilyesmire azelőtt sosem volt példa – 1128-ban a Templomos Rend hivatalos megalapítására hívtak össze. Azt írta a Regula előszavában:

„Jót cselekedett velünk Isten Asszonyunk56 és Megváltó Krisztusunk, aki barátait szólította Franciaország és Burgundia határvidékén…” Más szóval a küldetés sikerült.

Normál körülmények között a dolognak ennyiben kellett volna maradnia, amikor azonban megfejtették a láda héber szövegét, felfedezték, hogy a főpap és a segédei még ügyesebbek voltak, mint képzelték, hisz nem Isten szavai álltak ott, hanem egyszerűen egy részlet a Zsoltárok könyvéből. Igaz, Isten dicsőségére, de semmi több!

– Hogy lehet? Kivették a táblákat a frigyládából?

– Pontosan. Úgy gondolták, és nem ok nélkül, hogy ha a rómaiak megtalálják a ládát, benne faragott írásos kövekkel, nem kutatnak tovább. Az igazi táblákat pedig elvitték máshová.

– Természetesen nem tudjuk, hova?

– Nos, nem! A püspök rejtjelezett levelében éppen azt kérdezte, Jeruzsálemben nincs-e valami elképzelésük arról, hol lehetnek a táblák. Sajnos még Gondemare testvér sem tudta, és néhány hónap itt-tartózkodás után visszaküldött Európába egy újabb, saját kezűleg írt levéllel. Visszatértem tehát Puiseux-be, de a történet befészkelte magát a gondolataimba, és nem hagyott nyugodni. Annyira nem, hogy miután néhány évig gondolkodtam mindazon, amit az öreg templomostól megtudtam, vissza akartam jönni a Szentföldre, hogy folytassam a kutatást. Könnyű volt visszatérni: elég volt kérnem, hogy átküldjenek, de szabad is akartam lenni. A templomos testvérek azonban mindig kettesével járnak. Visszamentem tehát Laon püspökéhez – Gérard de Mortagne-nak hívták –, és ő mindent eltervezett számomra. Ekkor fedeztem fel, hogy sokkal nagyobb a hatalma, mint képzeltem: a rendnek van egy titkos hierarchiája, melynek egyik feje volt… és még mindig nagyon szerette volna megszerezni az igazi táblákat. Elhagytam tehát a parancsnokságot az engedéllyel, hogy ide utazzak, és mivel a flandriai gróf éppen indulni készült, más vermandois-i lovagokkal együtt csatlakoztam hozzá. Felruháztak azonban egy titkos méltósággal is, mely lehetővé tette, hogy kedvemre járjam a szentföldi templomos házakat: látogató voltam, aki bárhová bemehet, bárhol kutathat. A többit már tudja, hisz Belinben találkoztunk…

– Nem egészen! Miért lépett Balduin király szolgálatába? így el kellett távolodnia a kutatási területétől.

– Kevésbé, mint gondolná, hisz a palotában ott van a Dávid-torony, melynek nem tudni, hol van a sírkamrája. Gondemare testvér véleménye szerint pedig lehetséges, hogy kapcsolat van a táblák és az ismeretlen kripta között. Nagyon érdekes volt tehát számomra a palota, és azt hiszem, végigkutattam minden pincéjét, árkát és föld alatti 56 Talán a Mi Asszonyunk kifejezést helyettesíti Szent Bernátnál.

járatát. Azután – Adam Pellicorne mostanáig békés és kiegyensúlyozott hangja hirtelen érzelemmel telt meg, és elfojtott zokogás tükröződött benne –, bevallom, hogy őszintén csodáltam és megszerettem ezt a hősies fiút, ezt a koronás vértanút, aki lóháton élte meg agóniáját. Éles fogú vadállatok között kellett járnia a kálváriáját. Így a táblák kevésbé tűntek fontosnak számomra, mint az, hogy őt védelmezzem, és szerény lehetőségeimhez mérten segítsem akaratában, hogy mindenkiért és mindenki ellenében uralkodjon. Mindent elmondtam neki arról, ki vagyok, és a végsőkig mellette maradtam volna, ha nem üldöznek el. Így azonban visszamentem a Templomba. Annál is szívesebben, mert Odon de Saint-Amand nem volt ott többé. Egy olyan természetű

ember, mint ő, bármennyire látogató voltam is, az első pillanattól kezdve pórázon tartott volna. Nos, barátom, most már mindent tud. Döntenie kell a jövőjéről. Az a jövő, melyet én ajánlok egy mindenható rend védelmében, vagyis az Úr törvényeinek felkutatása méltó rá, hogy elkötelezze magát mellette? Thibaut felállt:

– Követem önt! – jelentette ki egyszerűen. – De felvesznek?

– Már fel is vették!

Ezzel Adam testvér megindult a tágas teraszon a fiatalemberrel, aki mostantól

„Thibaut testvér” lett.

* * *

Az új nagymester Arnaud de Torroge után a Templom udvarnagya, vagyis az eddigi második legfontosabb személyisége lett. Gérard de Ridefort volt, akinek nevét Thibaut először Szaladinnál hallotta Odon de Saint-Amand-tól. Az egykori kóbor lovag, a bosszúvágyó flamand csak mérgében állt be a rendbe, egy összecsapásban elszenvedett sebesülés véletlene folytán. A rend egyik gyengélkedőjén ápolták, ott maradt, és sokkal inkább ravaszsággal, mint bizonyított vitézséggel gyorsan haladt felfelé. Lelke mélyén egyetlen cél vezérelte: elég hatalmat szerezni ahhoz, hogy bosszút állhasson a tripoliszi grófon, egykori mesterén, aki, bár korábban neki ígérte, végül megtagadta tőle egy hercegnő kezét, akit azután egy pisai kereskedőhöz adott. Csak erre tudott gondolni.

Miután megválasztották, sokkal kevésbé törődött a kolostor belső életével, mint a királyi palota eseményeivel és az udvari intrikákkal. A bár fattyú, de előkelő nevet viselő új testvér érkezése, akiről mindenki tudta, hogy az egész Jeruzsálem által siratott király hűséges fegyvernöke volt, beleillett terveibe. Ráadásul a fiatalember sosem került túl közel Tripoliszi Rajmundhoz, akit IV. Balduin sokáig bizalmatlanul kezelt. Ridefort elég intelligens volt, hogy megértse, ha el ne is fogadja, a régensség csak Sybilla férjének hihetetlen tehetetlensége miatt jutott az ellenségének. Meg kellett fosztania tőle, akár a királyság árán is. Thibaut-t annál is gyorsabban felavatták, mert az elmúlt csaták megritkították a lovagok sorait.

Adam irányításával Thibaut belépett a szigorú szabályok szerint szerveződő, zárt világba, melyet azonban nem érzett félelmetesnek. Beteg királya mellett hosszú éveken át szinte szerzetesként élt. Minden más kolostorral ellentétben a templomosok, akik teljes valójukban csakis Isten szolgálatának szentelték magukat, mindenekelőtt katonák voltak, és bár szegénységi fogadalmat tettek, és egyénileg semmit sem birtokoltak, jobb felszerelésük volt, mint a leggazdagabb lovagoknak. Minőségi fegyvereket viseltek, és Thibaut gyakran megcsodálta lovas egységeik eleganciáját, a nagy, vörös kereszttel díszített köpenyeket, ahogy egy emberként harcoltak páros takaros lovaikon a híres fekete-fehér lobogó alatt. Fegyvereik ragyogtak, lószerszámaik bőrét mindig fényesre viaszolták. Csak szakálluk színe különböztette meg őket egymástól (a templomosok mind szakállt viseltek, és nagyon rövidre, szinte kopaszra nyírták a hajukat), amikor azonban a csatákban az orrvédős sisak fedte a fejüket, lehetetlen volt megkülönböztetni őket, hiszen nem voltak ismertetőjeleik.

Igaz, szerzetesi életüket az imák időpontjai szervezték szigorú rendben, de az élelmük – melynek egy részét mindig meg kellett hagyniuk a szegényeknek – bőséges és változatos volt, ahogyan az a fegyverforgatás nehéz mesterségéhez szükséges. A házuk, az egykori mecset, majd palota, csodálatos volt. Az istállók, talán a világ legszebb istállói, akár kétezer lovat is befogadhattak. És a Miasszonyunk-templomuk, melyet nemrég építettek fel a Szikladóm helyén, melyet kinőttek, a román tisztaság és a bizánci pompa modellje volt.

Adam egy héten át tanította Thibaut-t. A fiatalember azonnal kapott egy cellát a palota és a Templom között álló épületben, ahol a testvérek aludtak. Szűk volt, a bútorzatát egy zsámoly, egy láda és egy faágy alkotta szalmazsákkal, párnával és takaróval.

Miután felveszik lovagnak, kap egy szőnyeget vagy ágytakarót is57, ám számára, aki éveken át egy matracon aludt Balduin ágya lábánál, ez a kis szoba már szinte luxusnak tűnt.

Az őrmesterek – hat– vagy hétszázan voltak a háromszáz lovag mellett – együtt laktak hosszú termekben, ahol egymás mellett sorakoztak az ágyak.

A lovagi ház város volt a városban, volt saját csendőrsége, fegyverkovácsműhelye, vaskereskedése és lószerszámos műhelye, szíjgyártóval, posztóssal és díszítőkkel, valamint konyhája, borkészlete, péksége és baromfiudvara, sertéstenyészete és zöldségeskertje. Nem beszélve természetesen a gyengélkedőről és a rendkívül gazdag gyógynövényes kertről.

Végül eljött a nap, amikor a friss színekben ragyogó, több száz gyertya által megvilágított Templomban Thibaut térden állva, a két nyitott tenyerére fektetett Bibliával a kezében, a nagymester és a gyülekezet jelenlétében elmondta az esküjét, mely mostantól a Templomhoz fűzi, s mely csak az elmúlt napokban feltett, számos kérdés ismétlése.

– Szép testvérünk – kezdte a káplán –, az összes kérdésünkre, melyeket felteszünk, gondosan csak az igazat felelje, mert ha bármiben is hazudik, elveszítheti a házat, ahol Isten vigyáz önre. Tehát, szép testvér, hallja szavunkat. Fogadja-e Istennek és a 57 Fekete-fehér vagy csíkos takaró

Miasszonyunknak, hogy mostantól élete végéig engedelmeskedik a nagymesternek vagy bármely felettesének?

– Igen, uram, ha Isten úgy akarja.

– Fogadja-e Istennek és Szűz Máriának, hogy mostantól élete végezetéig szűzi életet él?

– Igen, uram, ha Isten úgy akarja.

– Fogadja-e Istennek és Szűz Máriának, hogy mostantól élete végéig semmiféle tulajdona nem lesz?

– Igen, uram, ha Isten úgy akarja.

Hosszú lista kötelezte Thibaut-t, hogy mindenben, mindenhol a rendet szolgálja, nem árt senkinek sem tanácsaival, sem tetteivel, és sosem hagyja el a rendet egy másik kedvéért, hacsak ki nem zárják.

Végül Gérard testvér, vagyis a nagymester, miután némán rövid imát mondott, bejelentette, hogy Thibaut-t felvették a Jeruzsálemi Templomos Lovagrendbe:

– Isten és Szűz Mária, Szent Péter, a római pápa és minden templomos testvérünk nevében befogadunk a ház minden jótéteményébe, mely azt érte a kezdetektől, és érni fogja a továbbiakban… és fogadjon be minket minden jótéteményébe, melyet cselekedett és cselekedni fog. Kenyeret és vizet ígérünk önnek és a ház szegény ruháját, és sok nehézséget és munkát.

A nagymester ezután az új testvér vállára borította a vörös keresztes fehér köpenyt, és a nyakánál megkötötte a zsinórját. Ezután a káplán testvér belefogott az „Ecce quam bonum et quam jucundum habitare fratres…” kezdetű zsoltárba, majd elmondta a szentlélek imáját, és az egész gyülekezet hangosan elimádkozta a Páter Nostert. Végül a Nagymester és a káplán a hűbéri tisztelgés csókjával pecsételték meg az ajkát…

Minden elvégeztetett, és Thibaut de Courtenay mostantól az erős és félelmetes testvériség tagja lett, mely csak Istent, a pápát és Szűz Máriát ismerte el urának, akinek védelme alá templomait helyezte, és elutasította minden földi uralkodó hatalmát, legyen az király vagy császár. Ami nem volt megvetendő.

A Templomból kilépve Thibaut-nak zúgott a feje. A szentély melletti káptalanteremben fogadta a gyülekezet gratulációit, miután közölték vele rengeteg – és kissé riasztó – feladatát és kötelességét. Adam testvér, aki – különleges kegyként, saját kérésére – lovaglétének társa lett, mivel a templomosok mindig kettesével jártak, csitítani próbálta riadalmát:

– Ne féljen! A regulát Clairveaux-i Bernát szabta meg, akit most már Szent Bernátnak neveznek: nagyon szigorú és rendkívül tiszta életű ember műve, de biztosíthatom, hogy azért vannak könnyítések…

– Biztos benne? Már kezdtem azon tűnődni, jól tettem-e, hogy hallgattam magára, és a rám leselkedő veszélyek nem lennének-e még mindig jobbak, mint ez a fojtogató regula. Legalább szabad levegőn lennék! És nem lennék köteles több száz imát mondani!

Adam olyan jó szívvel nevette el magát, hogy Thibaut is felderült:

– Szabad levegőben, ezt megígérhetem, nem lesz hiány! Ami pedig a szabályzat szigorát illeti, higgye el, hogy – legalábbis ebben a házban – ha tiszteletben tartja a lényeget, nincs mitől tartania. Nézze meg inkább a nagymestert. Tudja, ki a legjobb barátja?

– Honnan tudhatnám?

– Igaz. Olyan sokáig távol élt ettől a világtól! Nos, a kedves Heraclius.

– Tréfál?

– Nem, dehogy! Különben sem tréfás a dolog. Sőt, inkább szomorú, de a hasonló a hasonlót vonzza. Na, üljünk asztalhoz! Megszólalt a harang. Majd meglátja, ugyanolyan jó az étel, mint a palotában. Néha talán még jobb is…

Mielőtt felvették volna a rendbe, Thibaut a szobájában költötte el az étkezéseit, mintegy noviciátusa jeleként. A refektóriumba lépve azonban, melyet a templomosok továbbra is palotának hívtak, felkiáltott csodálatában: az erőteljes oszlopok által tartott boltívek alatt a tágas termet mindenütt az ellenségtől zsákmányolt és remekül karbantartott trófeák díszítették. Aranyozott sisakok, csillogó kardok és lándzsák, festett és cizellált, színes kerek pajzsok, aranyszín sodronyingek, zöld, sárga és fekete lobogók harmonikus egységekbe rendezve sorakoztak a falakon. A nádlevelekkel megszórt kövezeten fehér abroszos asztalok álltak, mint bármely palotában, és bőségesen szolgáltak fel a lovagok fegyvernökei. Egyedül a nagymester széke fölött elhelyezett nagy kereszt jelezte, hogy a pompás terem egy kolostor része. Valamint a benne uralkodó csend, mivel a regula megtiltotta, hogy az étkezések alatt beszéljenek, kivéve a nagymestert, ha vendégei voltak, ami gyakran előfordult.

Azután leborotválták Thibaut haját, ami, mivel a szakállának még nem volt ideje megnőni, egészen új, keményebb külsőt kölcsönzött neki. Majd megkapta a Templom kebelében neki járó javakat, azzal a kiegészítéssel, hogy nem ajándékról, hanem kölcsönről van szó, hiszen minden a rendé. Jogosult volt három lóra, mint minden lovag, egy fegyvernökre, akit nem tudtak adni mellé, a többiekéhez hasonló, vagyis nagyon jó minőségű fegyverre és egy teljes felszerelésre, melyben két ingtől és két nadrágtól kezdve minden megvolt, egészen egy üstig, melyben hadjárat idején főzhetett, és egy tálig, mellyel a lovai élelmét mérhette ki, páncélon, vas lábvérten és két kereszt alakban összeszegecselt lamellás arcvédővel ellátott sisakon át58.

Miután így mindent elrendeztek, az élet visszatért mindennapi kerékvágásába, kissé monotonon Thibaut számára, aki csatákról álmodott, hogy azokba fojtsa bánatát és szomorú gondolatait, melyek éjszakánként gyötörték a kis cellában, ahol nehezen talált nyugalomra. Azonban Tripoliszi Rajmundnak köszönhetően, aki újabb, négyéves fegyverszünetet írt alá Szaladinnal, a királyság békében élt, és igyekezett bekötözni a Balduin életének utolsó éveiben szerzett sebeket.

Amellett, hogy a jaffai utat biztosították a zarándokok számára, akik egész évben érkeztek a genovai, pisai vagy bizánci hajókon – a templomosok felfegyverzett vitorlásai biztonságosabb és olcsóbb utazást nyújtottak, mivel 58 Georges Bordonove: La vie quotidienne des Templiers Akrában volt a fő kikötőjük, ahol a legfelsőbb vezető, az Akrai Egység parancsnoka védelmezte a Szent Városba vezető utat –, a szerzeteskatonák szolgáltatták Jeruzsálem rendőrségét. Ispotályos testvéreik inkább a városlakók és az utazók egészségére ügyeltek, és a közfürdőket tartották ellenőrzés alatt. Így egy reggelen Thibaut és Adam két őrmester kíséretében békésen sétálgatott a fűszerpiacon: mindketten szerették a szegfűszeg, a szerecsendió, a fekete és fehér bors, a gyömbér, a kardamon, a kömény és a fahéj illatát. A Füvek utcájának sarkán kolduló öregasszony egyszer csak követni kezdte őket. Pontosabban befurakodott mellettük a tömegbe, megelőzte, és alaposan szemügyre vette őket. Lassan mentek, fogadták a kereskedők köszöntéseit, akiknek többségét Thibaut személyesen ismerte. Amikor a náddal fedett utca végére értek, az öregasszony elszántan a lábaik elé vetette magát:

– A mindenható Isten és Szűz Mária nevében, hallgassanak meg, nagyurak…

– Elég idős vagy, asszony, hogy tudd, nem osztunk alamizsnát az utcán – szakította félbe Adam. – Menj el a kolostorba, ahol nap mint nap megetetünk mindenkit, aki szükséget szenved.

– Nem kenyérre van szükségem, hanem segítségre. Arra van szükségem, hogy segítsenek megmenteni az úrnőmet. Hiszen ön Thibaut nagyúr, ugye? Először alig ismertem meg, de…

– Az vagyok, pontosabban most már Thibaut testvér. És maga… mintha már láttam volna…

– Az örmény Tekla vagyok, Ariane kisasszony szolgálója… – mondta, és hirtelen kitört belőle a zokogás. – Ó, lovag úr, ha barátságot érez még iránta, siessen a segítségére! Hosszú napok óta kutatom, hogyan segíthetnék, és most végre megtaláltam magát!

– Ariane? Mi történt vele? Nem az Ispotályos Nővéreknél van, ahogy tervezte?

– Nem. Éppen indulni készült, én pedig vele tartottam volna, amikor megérkezett az udvarnagy úr az őrökkel. Megragadták a szegény galambomat, és elvitték…

– Hova? Börtönbe?

– Nem. Nem a börtönbe, hanem a lepratelepre! Az udvarnagy azt mondta, hogy a néhai király lotyó-ja, vele hált és elkapta a betegségét… Ó, mindenható Istenem!

Esküszöm, hogy egészséges volt és tiszta, sosem osztotta meg a szerencsétlen királlyal az ágyát!

– Mit beszél? Oda küldte? No de milyen jogon? A rá törő felháborodásban Thibaut nem törődött az emberekkel, akik kezdtek kíváncsian köréjük gyűlni, Adam azonban nem hagyta figyelmen kívül őket. Megérezte, hogy a társa kész követni az asszonyt a lepratelepre, ezért megragadta a karját:

– Nyugalom! Uralkodjon magán! Maga templomos lovag, ne felejtse el, és nincs joga magánügyekbe avatkozni…

– Magánügy? Amikor arról van szó, akit a királyom szeretett? Aki neki szentelte az életét, és akit most egy nyomorult csúful és aljasul megaláz? Én…

– Semmit sem fog tenni! Befejezzük az őrjáratot, és nyugodtan megbeszéljük ezt az ügyet. Hol lakik, jóasszony?

Tekla keserűen felnevetett:

– Hol lakik egy koldus? Az ispotályosok kolostorának egyik árkádja alatt, más hozzám hasonló nyomorultakkal. Ott legalább kenyeret kapunk és némi védelmet…

– Jól van, most már tudjuk, hol találjuk meg. Most menjen! Épp eléggé magunkra vontuk a figyelmet!

Adam hangja nem tükrözött durvaságot, de határozott és meggyőző volt. Hirtelen felszáradtak az öregasszony könnyei. Megértette, hogy meghallgatásra talált, és megnyugodott arccal köszönt el tőlük, majd beleveszett az egyik utca hűvös árnyékába.

Thibaut is megnyugodott. Ádámnak igaza volt: egy hirtelen kitörés semmit sem használna a lánynak, akit Balduin özvegyének tekintett, és aki iránt testvéri gyengédséget érzett, mely a hatalmas szerelem iránti csodálatából született.

Miután azonban kőrútjuk végére értek, és visszafelé tartottak a rendházba, képtelen volt tovább hallgatni:

– Ugye nem képzeli, hogy ölbe tett kézzel fogom tűrni, hogy Ariane-t ilyen szörnyű

sorsra vetik? Hatalmas a szakadék aközött, hogy a palotában élt, a mélységes szerelemtől elvakultan egy csodálatos leprás mellett, és a között a nyomorúságos, lidérces világ között, melyet lárvák népesítenek be és embernek alig nevezhető

roncsok, akik lassan szétrohadnak, és nem kapnak más ápolást, mint a Szent Lázár-szerzetesek nevetséges kezeléseit. Kihozom onnan! Tartozom ennyivel a néhai királynak: mielőtt megkért, hogy vigyázzak Ariane-ra, azt akarta, hogy vegyem feleségül, hogy tisztes helyzetbe kerüljön. A lány nem akarta.

– Igaza volt, mert még rosszabb lenne a helyzet: önt bizonyára elérte volna egy semmiből érkező nyíl vagy kés… és Ariane mindenképpen a lepratelepre került volna –

jelentette ki Adam a tőle megszokott békés hangon.

– Lehet. Más megoldást kell keresnem. Először is… Minden további magyarázat nélkül sarkon fordult.

Adam megragadta bő, fehér köpenye szélét és visszatartotta:

– Nono! Lassan a testtel! Hova megy, kérném szépen?

– Maga szerint? – mordult fel Thibaut kihívóan.

– Éppen hogy oda nem mehet! Először is, mert nincs joga hozzá. Másodszor, mert ideje visszamenni. A Templom kolostor, nem pedig fogadó!

– A pokolba a Templommal! – vetette oda Thibaut lehalkítva a hangját, nehogy az őket kísérő őrmesterek meghallják. – Ha Ariane-nak szüksége van rám, nem habozhatok!

Adam akkorát sóhajtott, hogy a posztóárus napellenzőjéről, mely előtt éppen elhaladtak, felrebbentek a galambok.

– Szép kis templomost verbuváltam! De én mondom, visszajön a kolostorba, mégpedig most rögtön. Az esti étkezés után majd meglátjuk, mit tehetünk…

– Külön-külön a cellánkba zárkózva, mialatt azt várjuk, hogy hajnali kettőkor imára szólítsanak a kápolnába?

– Pontosan. Épp elég időnk marad, hogy az alváson kívül mást is tegyünk.

– Például elhagyjuk a kolostort? Hogyan? Szerintem elég jól őrzik…

– Igaz, igaz! És tilos éjszaka elmenni, kivéve a nagymester vagy Jeruzsálem parancsnokának határozott utasítására. Ha megszegi a szabályt, kizárják.

Hozzáteszem, ugyanilyen tilos éjszaka máshol elhagyni a kolostort, mint a kapun át.

Azért is kizárják!

– Nos, zárjanak ki! Kit érdekel!

– Ó, ne higgye, hogy ezzel jót tenne a szeretteinek. Ha kizárják, fiam, először jól elagyabugyálják az egész gyülekezet előtt. Azután elküldik egy még szigorúbb, bencés vagy Ágoston-rendi kolostorba, ahová élete végéig bezárják. Ha megpróbál megszökni, visszaviszik, méghozzá in pace… örökre. Ugyan, nyugodjon meg! – tette hozzá Adam csitító mosollyal. – Talán van rá mód, hogy ne a kapun távozzunk, és ne vegyenek észre.

– Honnan tudja?

– Azt hiszi, minden éjszakámat a fekhelyemen töltöm? Emlékeztetem, hogy küldetést kell teljesítenem. Tehát éjszaka kutatok, dolgozom…

– Meséljen! – lelkesedett Thibaut. – Felfedezett talán… egy ismeretlen kijáratot?

– Valami olyasmit, de most hallgasson. Megérkeztünk!

Ott állt előttük a Templom szigorúan őrzött bejárata a „Templomhegy” felé, a megerősített kapu, melyet Ravasz Kapunak hívtak.

Az esti étkezéskor Thibaut-nak a legkevésbé sem esett nehezére, hogy szinte teljes adagját meghagyja a szegényeknek. Nem volt éhes, és gondolatai Jeruzsálem falain kívülre szálltak a csendben, melyet alig zavart meg a testvér rekedtes hangja, aki ájtatos szöveget olvasott fel az erre a célra felállított szószéken.

A szépséges, törékeny Ariane-ra gondolt, és szemrehányást tett magának, amiért elfogadta az Adam Pellicorne által felajánlott védelmet, anélkül, hogy meggyőződött volna arról, a lány is biztonságban van… A Jocelin de Courtenay ellen érzett gyűlölettől remegett a keze, elszorult a torka, és nem engedett át élelmet, csak egy kevéske bort.

Képtelen volt megérteni, hogy lehet, hogy az udvarnagy – mennyire szerette volna elfelejteni a vérségi köteléküket! – még ennyi év után is üldözi a szerencsétlen lányt makacs megtorlásával.

Egy órával később szűk fekhelyén feküdt, és lassan beletörődött, hogy álmatlanul tölti az éjszakát, amikor hang nélkül nyílt a cellája ajtaja. Olajlámpása fényében – a templomosok mindig égve hagytak egy lámpást éjszakára, arra az esetre, ha riasztanák őket, hogy ne kelljen a sötétben tapogatózniuk a ruháik és a fegyvereik után – Adam rajzolódott ki előtte, akár egy fantom, és szája elé emelt ujjával jelezte, hogy hallgasson. Fekete őrmesterruhát nyújtott felé, ugyanolyat, amilyet maga is viselt. A fiatalember nem várt magyarázatra, felöltötte inge és zsinórral rögzített nadrágja fölé, melyet a regula szerint a templomos éjszakára is magán tart. Thibaut egy szempillantás alatt felöltözött, és cipőjét a kezében tartva megindult a barátja nyomában. A kései órán kihalt volt az egykori palota. A nagymester egyébként is távol volt, és a felügyeletet az elöljáró, Ernaut de Saint-Prix látta el, akiről mindenki tudta, milyen mély az álma.

A két férfi csendben, akár az árnyak, elérte a káptalantermet, mely valaha egyike volt a hét hajónak, mely a mecset hét kapujához kapcsolódott. Ebben a teremben egy kőfallal takarták el a mirhábot59. A terem végébe mentek, és jobb oldalon haladtak az egykori kápolna felé, melyet nemrég váltott fel az új templom. A román boltívet négy vastag oszlop tartotta, melyek főit, olajfaleveleket idéző durva faragások díszítették.

Adam kinyitotta lámpása ablakát, kiszabadítva a lángot, felemelte, majd kiválasztotta az egyik levelet és elfordította. Thibaut meglepetésére ajtó nyílt az oszlopban, egy lefelé induló lépcsőt fedve fel. Adam megindult rajta, és utasította társát, hogy csukja be mögöttük az ajtószárnyat.

A lépcső mélyen levezetett a föld gyomrába magas, alig faragott fokokkal, melyek nedvesen nagyon veszélyesek lettek volna, a szikla azonban, melybe vájták őket, tökéletesen száraz volt. Mivel nagyon kicsi volt a valószínűsége, hogy bárki meghallja őket, Thibaut megkockáztatott egy kérdést: – Hogyan fedezte fel ezt a lépcsőt? És hova vezet?

– Gondemare testvér mutatta meg, amikor először itt jártam. Egy galériához vezet, melyet a rómaiak vájtak a nyugati fal mentén. Egykor ezen át lehetett eljutni a Templomból az Antónia erődbe. Krisztus idejében így az itt lakóknak szemük és fülük lehetett a Szentély szolgálóira. A galéria több föld alatti járatot összekapcsolt, melyek nagy részét a zsidók eltorlaszolták a római korszak kezdetén. Valójában azonban a rómaiak építménye csak továbbvitte a Templom levitáinak rendszerét, melyet Heródes épített újjá, és mely csak a rendkívüli építmény bejáratára nyíló nagy lépcső ívéig vezetett. Ezt a kijáratot mutatom meg… sürgős szükség esetére, és hogy tudja, hogy el lehet hagyni a kolostort, és vissza is lehet térni anélkül, hogy észrevennék.

– Ezt fogjuk tenni?

– A legkevésbé sem! Ma éjjel csak megmutatom az utat arra az esetre, ha el kellene hagynia a házat… ha véletlenül nem vagyok itt… vagy már nem vagyok itt.

– Hogy érti? Nem szabadítjuk ki Ariane-t?

– Nem! Azért vezettem el ide, mert éreztem, hogy minden őrültségre képes – és a Templomban az őrültségek helyrehozhatatlanok, sőt halálosak lehetnek. Holnap, fényes nappal megyünk el a lepratelepre. Az a helyzet, hogy ismerem a Szent Lázár-szerzetesek rendfőnökét. Jó ember, aki bizonyára nem nézte jó szívvel, hogy egy egészséges lányt visznek el hozzá, méghozzá erőszakkal.

– Miért nem mondta előbb?

– Mert nem voltunk egyedül… és mert vissza kellett jönnünk. Jobb, ha a lehető

legkevésbé vonjuk magunkra a figyelmet, különösen, ha a szabályzat megszegésére készülünk.

Egy falba vájt lyuk előtt haladtak el, és Thibaut megkérdezte:

– Egy másik föld alatti járat bejárata?

59 Fülkeféleség, mely Mekka irányát jelzi, s mely előtt a muzulmánok imádkoznak.

– Igen. És nem is jelentéktelené. Legalábbis a múltban fontos volt: ennek a mélyén találták meg Hugues de Payns lovagjai a frigyládát egy befalazott pincében, mely pontosan a Szentek Szentje alatt terük el.

– És a törvénytáblák nem voltak benne?

– Nem. Azért vagyok itt, hogy megtaláljam őket.

– No de miért? Minden keresztény ismeri a szöveget, melyet a Mindenható láthatatlan keze vésett rá tűzbetűkkel.

– Nem tudunk mindent. Isten törvényt adott az embereknek, ez biztos, de van más is. A Genezisben az Örökkévaló azt mondja: „Mérettel, számmal és súllyal teremtettem a világot”, ami azt jelenti, hogy van egy olyan törvény is, mely az univerzum mozgását és összetételét irányítja, és ez a törvény rejtve van, az erkölcsi törvény szövegébe kódolva. Gondemare testvérnek ez volt a meggyőződése, és ő a föld egyik legnagyobb tudású embere volt. Aki el tudja olvasni a törvényt, óriási tudásra, s így beláthatatlan hatalomra tesz szert. Ezért van, hogy miután nagy nehézségek árán elrejtették a frigyládát, az akkori főpap és a levitái még mindig nem ítélték elégségesnek a védelmet, és kicserélték a táblákat egy zsoltárra, az eredetit pedig elrejtették… Isten tudja, hol!

– Talán Jeruzsálemen kívül? Egy másik szent helyen, mely beleveszett a sivatagba?

– Meglepne, ha lett volna rá idejük. Gondemare testvér is úgy gondolta, hogy itt kell lenniük valahol a Mória hegy gyomrában, ahol Bölcs Salamon temploma emelkedett. Csak azt kellene tudni, hol. Ezt kutatom, mióta el kellett hagynom az udvart. Sok éjszakát eltöltöttem a föld alatt. És bizonyára még sokkal többet el fogok…

Most megmutatom, hogyan mehet ki innen, aztán visszamegyünk, nehogy meglepjen a hajnali harangszó.

Thibaut kénytelen volt beérni ennyivel. Nem volt más választása, és Adam különben is azt mondta, hogy reggel elmennek a leprásokhoz. Már csak néhány órát kell várnia. Olyan csendben, ahogyan jöttek, a két barát visszasietett a cellájába…

Másnap Adam és Thibaut valóban elhagyták a kolostort, lóháton, és ez alkalommal őrmesteri kíséret nélkül. Éppen Szent Lázár, a feltámadott ünnepe volt, és gond nélkül engedélyt kaptak az elöljárótól, hogy elmenjenek a leprás király lelki üdvéért imádkozni a Szent Lázár várfolyosó mellett álló kolostor kis templomába. A falakon túl, a várost körülölelő nagy, kiszáradt vizesárkok mögött, egy kis dombon emelkedtek egy egykori perjelség szinte romos épületei, fekete tüskés sövénnyel körülvéve. Itt éltek azok, akiket a borzalmas betegség kitaszított a városból, hogy itt rohadjanak szét lassan. Joguk volt elhagyni a helyet, és koldulni menni, azzal a feltétellel, hogy sosem lépnek be az erődítménybe. Felbukkantak a várfolyosó mellett vagy feljebb, a Szent István-kapunál, vagy lejjebb, a Dávid-kapunál, melyek körülbelül azonos távolságra feküdtek nyomorúságos lakhelyüktől: alamizsnáért könyörögtek az arra járóknál, gondosan ügyelve rá, nehogy szélirányba kerüljenek. Egyik eltorzult kezüket előrenyújtották, míg a másikban kereplőt forgattak, vagy ha már nem volt ujjuk, azt kiabálták vagy nyögték: „tisztátalan!”… Vetettek nekik néhány pénzdarabot a melléjük letett fatálkába, és ez az alamizsna segített javítani kissé az élelmüket. Thibaut-nak mindig elszorult a szíve, amikor ezen az átkozott helyen járt, mert a királyát képzelte a szerencsétlenek rongyai alá. Most Ariane gondolata hajtotta. A Szent Lázár-szerzetesek

– akiknek kis kolostora a közelben állt – amennyire csak tőlük tellett, kettesével vagy hármasával gondozták a betegeket: egymást váltva húzták a vizet a kútból, és az élelem mellett, amennyire lehetett, ápolásban is részesítették őket. Szinte elviselhetetlen szag terjengett a környéken…

Adam ismerte a perjelt: idős ember volt, akinek arcán a világ minden szomorúsága ott tükröződött. Mint a társai, Justin testvér is tudta, hogy egy napon őt is eléri a betegség, vagy talán már el is érte, csak még nem mutatkozott meg. Hálásan fogadta a két férfit és a megrakott kosaraikat. Nem volt jó a termés, és az elkövetkező tél ínséggel fenyegetett. A kápolnába vezette őket, ahol mindketten hosszan, őszintén imádkoztak, mielőtt feltették volna a kérdést, mely ide hozta őket. Nem olyan választ kaptak, amilyet reméltek:

– Egy fiatal lány, akit az udvarnagy hozott ide a király temetésének napján?

Biztosíthatom önöket, hogy nincs ilyen. Senki nem jött ide sem aznap, sem a következő napokon. Különösen nem az udvarnagy úr kíséretében. Ő sosem marad észrevétlen – tette hozzá kis mosollyal. – Milyen az az ifjú leány?

Leírták neki, de a szerzetes lehajtotta a fejét:

– Csak harminc leprás van itt, akik némelyikének van gyermeke, akiken hamarosan megmutatkoznak majd a betegség előjelei. A testvéreim és én mindegyiküket ismerjük, és ha úgy gondolják, titokban, éjszaka érkezett ide a lány, tudniuk kell, hogy bár omladozik az épület, a kapu erős, és napnyugtakor mindig bezárjuk. Megnézik?

Felmérve, hogy ha igent mondanak, azzal kétségbe vonják az öreg szerzetes szavait, akiről tudták, mennyire jó ember, a két látogató nemet intett. Köszönetet mondtak Justin testvérnek, és az üres kosarakkal visszaindultak a Templom felé.

– Hova vihette? – szólalt meg végül Thibaut inkább magában, mint társához szólva. – És miért alkalmazott ekkora erőt, hogy a lepratelepre vigyen egy védtelen lányt, aki soha nem érkezett meg oda?

– Pontosan ezeken a kérdéseken tűnődöm én is – felelte Adam. – Sajnos – az őröket leszámítva, akiket az udvarnagy igénybe vett –, csak ő tudja választ…

– Akkor csak egyetlen megoldás van – mordult fel Thibaut, aki képtelen volt tovább féken tartani a haragját és az aggodalmát. – Meg kell kérdezni tőle!

Megfordította a lovát, és elvágtatott az udvarnagy palotája felé. Adam követte, és sikerült utolérnie:

– Elfelejti a regulát, melyet elfogadott? – kiáltotta a vágta szelében. – Csatán kívül egy templomosnak sosem szabad megtámadnia senkit, sem személyében, sem szavakban. Az ütés és a sértegetés tilos. Udvariasan kell szólnia hozzá!

Vad nevetés volt a válasz:

– Tudom! Udvariasan fogom intézni!

A haragja azonban nem talált célpontot. Jocelin de Courtenay nem volt a palotájában, Jaffába ment beteg húgához, unokahúgához és a kis királyhoz. Így Adam Pellicome, ahogy visszakísérte a nagyon borús, de lecsillapult Thibaut-t, titokban megkönnyebbülten felsóhajtott. A leghalálosabb ostobaság lett volna, ha szemtől szemben megtámadják a mindenható udvarnagyot, és őszintén hálát adott– az Úrnak és Szűz Máriának, hogy megkímélték a barátját. Egyelőre legalábbis, és ez a lényeg.

Ami a későbbieket illeti, nagyon odafigyel majd…

IX. fejezet

Sötét fellegek

Isabelle visszatért Nabluszba. Maga sem tudta, örüljön-e ennek. Minden olyan békés, olyan nyugodt volt itt, hogy még egy fecske röpte is eseményszámba ment!

Éppen az ellenkezője volt a moabi Kraknak, ahol mindennapos volt az izgalom és a durvaság. Ott, a sötét várban, mely a Jordán áztatta gazdag földek és a sivatag határán emelkedett, Renaud de Châtillon gondoskodott róla, hogy az övéi néha elcsigázó, de sosem unalmas életet éljenek. A vén briganti a Vörös tenger felől érkező karavánok lesésével töltötte az idejét, és nem törődve sem kiindulási helyükkel, sem úti céljukkal, a jó falatot szimatoló éhező farkas jókedvével vetette rájuk magát. Szétkergették a fegyveres kíséretet, levágtak néhány fejet, és kincsek újabb folyama áradt a kastélyba.

Ilyenkor napokon át ünnepeltek. Sokat ittak, néhányan az asztal alá részegedtek, és szeretkeztek, nem törődve a partner személyével. Így történt, hogy egy éjjelen Isabelle az apósa ágyában találta magát, miközben a férje a mértéktelenül nyakalt nehéz görög bort aludta ki.

Különös tapasztalat volt, nem olyan kellemetlen, mint amilyenre a lány számított.

Először is, mert ő maga is ivott, másodszor pedig mert Renaud, a durva, Renaud, a démon, Renaud, a fosztogató valóságos örvénybe rántotta tudós simogatásai és durvasága egyvelegében, mely szélsőséges, szinte ájulásszerű gyönyörben részesítette.

Amikor kijózanodtak, a lovag nem is próbált mentséget találni, egyszerűen kijelentette, hogy szereti, és őrülten kívánja, mióta csak Isabelle belépett a házba. Mit felelhetett volna a lány? Hogy szereti a férjét? Ez volt az igazság, de a majdnem hatvanéves vadember karjaiban töltött órák után Onfroi-val fakónak tetszett a szerelem.

Nehézzé vált az élet a kastélyban. Étiennette asszony, aki odafigyelt a férjére, már régen észrevette, mit érez a lovag az alig tizenhét éves, imádnivaló kislány iránt. Azon a híres éjszakán Renaud-nak csak azért sikerült kielégítenie vágyát, mert elintézte, hogy a feleségét reggelig bezárják. „Félreértés” volt, melyet egy cselédnek tulajdonítottak. A szerencsétlent megkorbácsolták, a baj azonban megtörtént.

Étiennette a szólást követve, mely szerint aki egyszer csalt, csal máskor is, megértette, hogy Renaud mindenre kész, hogy újra megízlelhesse a csodálatos testet, melynek lassan őrült rabjává vált. Képes megölni Onfroi-t, talán még őt magát is, hogy azután feleségül vehesse Isabelle-t.

Étiennette napokon át nem tudta, mit tegyen. Végül már azt kívánta, bárcsak elindulna a férje szokásos távoli hadjárataira, melyek kiváltották Szaladin haragját, és kétszer is veszélybe sodorták a kastélyt és a várost. Csakhogy ha útnak indulna, magával vinné Onfroi-t is, aki túlságosan félénk ahhoz, hogy ellenkezzen, és csak isten a tudója, mi minden történhetne a sivatag homokjában, ahol könnyű összetalálkozni egy kígyóval vagy skorpióval!

Így áldásként, a buzgó imáira adott válaszként fogadta a Jeruzsálemből érkező hírt: a kis Balduin, a hatéves király megbetegedett a jaffai palotában: ismeretlen kór támadta meg. Étiennette azonnal tüzet fogott:

– Lefogadom, hogy megmérgezték! A Courtenay-k meg akarják szerezni a koronát Sybillának!

– Ne álmodozzon! Agnès a nagyanyja, Sybilla pedig az anyja: nem tennének ilyesmit! – mordult rá Renaud.

– Maga nem tenné meg? – nevetett keserűen a felesége.

– De igen… de nem a saját véremmel!

– Mit tud maga erről?! Sosem volt képes utódot nemzeni. Sem Antiochiai Konstancának, sem nekem nem született magától gyermekünk, pedig mindketten anyák voltunk. Bárhogy is van, a koronának Isabelle-re… és a fiamra kell szállnia. Nincs vesztegetni való időnk: el kell küldeni őket Nabluszba Balian d'Ibelinhez. Biztos vagyok benne, hogy máris maga köré gyűjti a híveit, hogy Jeruzsálembe vonuljanak!

– Nabluszba? Amikor megtiltotta Isabelle-nek, hogy viszontlássa az anyját?

– Ennek semmi jelentősége sem lesz attól a pillanattól, hogy a trónra kerül. Onfroi majd emlékezteti rá, kinek köszönheti a koronáját.

– Akkor én is megyek! – jelentette ki Renaud.

– Maga? Az esküdt ellenségéhez? Épp elég lesz, ha a koronázás napján találkoznak.

Most inkább adjon erős kíséretet a fiatalok mellé, hadd induljanak útnak!

Így történt, hogy Isabelle viszontlátta az édesanyját és a Garizim-hegyet, ahol gyermekkora legszebb részét töltötte. Valamelyest örült, hogy újra rátalál a szép palotára, Nablusz tiszta vizére és kertjeire. Lelkesen fogadták őt is, a férjét is. Ahogyan Étiennette gondolta, Balian d'Ibelin egyetlen percet sem vesztegetett, hogy összehívja azokat, akiket megrémített a lehetőség, hogy a szeszélyes és hiú Sybilla követi a fiát a trónon. Sokan voltak így, köztük a régens is. Tripoliszi Rajmund kimentette magát a kis Balduin temetéséről, és a saját pártjabeliekhez csatlakozott. Súlyos hibát követett el, hisz ellenségei így kihasználhatták távollétét.

A romló egészségi állapotú Ágnesen kívül ellensége volt Heraclius pátriárka, Jocelin de Courtenay és a templomosok nagymestere, Gérard de Ridefort is. Különösen ez utóbbi. Végleg el akarta távolítani örök ellenségét a hatalomból. Egyetlen módot látott erre: a lehető leghamarabb megkoronázni Sybillát Jeruzsálem királynőjévé. Ez azonban nem volt magától értetődő. Először is, mert a bárók gyülekezete távolról sem volt teljes, hiszen sokan Nablusz felé vették az irányt. Másodszor, sokan kétségbe vonták Sybilla jogosultságát, mert bár ő volt az elsőszülött, egy eltaszított, köztudottan erkölcstelen asszonytól született, miközben Isabelle édesanyja királyné volt, amikor a világra hozta őt. Végül valakinek a megkoronázásához szükség van egy koronára is, a jeruzsálemit pedig a Szent Sír kanonokjai őrizték a királyi kincstárban. A kinyitásához három kulcs kellett: az első a pátriárkánál volt, a második a nagymesternél – idáig minden rendben volt –, a harmadikat azonban az ispotályosok nagymestere, Roger des Moulins őrizte, és a feddhetetlen, karakán normann nemes, a templomosok és Heraclius esküdt ellensége, megtagadta az átadását. Tripoliszi Rajmund tudta, hogy rá számíthat, és igyekezett összegyűjteni erőit Nabluszban, mely szokatlanul mozgalmas hely lett…

A nyugalom, mely Isabelle-t megérintette érkezésekor, nem tartott sokáig. Egymás után érkeztek a nagyurak zászlóikkal és embereikkel, akik betöltötték a várost és a palotát. Mindannyian tisztelettel és alázattal köszöntötték, a királynőjüket látták benne, és maga sem tudta, örüljön-e ennek vagy sem. Igaz, büszke lett volna rá, ha a fejére teszik apja és bátyja koronáját, de ahogy visszaemlékezett a nehézségekre, melyekkel Balduinnak meg kellett küzdenie, nem volt biztos benne, hogy alkalmas a feladatra. Még ha egy erős férfi lenne mellette, aki képes vállalni a problémákat, és hatékonyan ellenállna a szultán támadásainak! Szép Onfroi-ja erre képtelen lett volna.

Gyűlölte a tábori életet, nem szeretett nehéz páncélt viselni, és nem is titkolta kifinomult irodalmárhoz illő békés természetét.

– Nem édes és kellemes az életünk, szívem? Boldogok vagyunk együtt, mert minden pillanatomat önnek szentelem. Nincs elég erődünk és vitéz kapitányunk, aki meg tud védeni minket anélkül, hogy uralkodnánk egy nép lármája és haragja közepette, mely sosem tudja igazán, mit is akar? Mondja meg ezeknek az embereknek, hogy nem akar királynő len– ] ni, és menjünk vissza a Krakba!

– Gondolja, hogy jól fogadnának? Az édesanyja és Renaud nagyúr mindennél forróbban akarja, hogy mi j viseljük a koronát. Képesek lennének elzavarni, és 1 akkor hova mehetnénk?

– Toronba, a várkastélyba, melyet főparancsnok ősömtől örököltem a libanoni hegyekben. Emlék– j szem, gyerekkoromban jártam ott, gyönyörű hely, nem messze a tengertől…

Ezek a szavak elszédíthettek egy fiatal lányt, akinek mostanáig csupa mosoly volt az élete, bár a lelke mélyén egy kis hang azt súgta, Onfroi távolról sem hős, és talán nem tudná megvédeni, ha arra kerül a sor. Azonban Balian d'Ibelin, a megtestesült lovagi eszmény számára elfogadhatatlan volt.

– Dicsőséges őse mindig is szilárdan emelte magasba a főparancsnoki kardot –

jelentette ki nem válogatva meg a szavait. – Mélységesen szégyellné önt, Onfroi úr.

Megtagadná, ahogyan minden más becsületes ember is, hisz maga gyáva!

A fiatalember a sértésre mégiscsak válaszolt:

– Ugyanolyan vitéz vagyok, mint ön, nagyuram, de csak jogom van visszautasítani a trónt, ahol nem érezném jól magam, és a legkevésbé sem érdekel! Szépséges feleségem sem vágyik rá jobban.

– Mert maga nem engedi – avatkozott közbe Tripoliszi Rajmund. – De vésse az eszébe, hogy nem magát választjuk királynak, hanem őt királynőnek. Ha nem hajlandó nemes szívvel elfogadni az önre váró szerepet, egész egyszerűen elválasztjuk magukat, és olyan valakinek adjuk a királynő kezét, aki méltó rá! Maga nem az!

– Még gyermeket sem képes nemzeni neki, pedig már több mint két éve házasok! –

vetette oda Balian megvetően.

– Majd akkor lesz gyerekem, ha én akarom – üvöltötte a fiatalember magán kívül. –

Ami a koronát illeti, ha azt hiszik, a pátriárka majd a feleségem fejére teszi, csak vesztegetik az idejüket. Sosem lenne hajlandó rá!

– A betlehemi püspök leválthatja a méltatlan pátriárkát. Amint megérkezik, megválasztjuk Isabelle-t, hiszen sokan akarják őt királynőnek. A püspök ma estére itt lesz!

Valóban, az öreg prelátus és a kísérete néhány órával később a nép éljenzésétől kísérve megérkezett Nabluszba. Másnap, miután kipihente magát, összegyűltek a palota nagytermében, mindenki a maga helyén, a maga lobogója alatt, ahogyan egykor Jeruzsálemben. A bárók között ott volt mindenki, aki egykor Amauryt és Balduint becsülettel szolgálta: ők alkották a frank nemesség színe-javát. A terem végén egy üres trónus várta a lányt. A trón előtt pedig, mely mellett a püspök ült, ott állt Tripoliszi Rajmund.

Amikor mindenki megérkezett, kiadta az utasítást, hogy vezessék be a hercegnőt és a férjét.

Isabelle az exkirályné, Mária kíséretében lépett be, aki mintha támogatta volna.

Nagyon sápadt volt sötét ibolyaszín, merev, de ékszerektől csillogó bizánci ruhájában, melyet az alkalomra választott.

Vibráló éljenzés fogadta, de el sem mosolyodott. Anyjával előreléptek a püspökhöz, és meghajoltak, hogy áldását fogadják, azután Mária elengedte a lánya kezét, előbb azonban egy pillanatra megszorította:

– Bátorság! Meg kell mondani nekik!

Isabelle azonban felzokogott, és a kezébe temette az arcát. Képtelen volt megszólalni.

– Mit kell megmondani? – kérdezte felhős tekintettel Tripolisz grófja.

Mária átölelte Isabelle-t, hogy a vállán sírhasson, és tiszta, de felháborodástól csengő hangon megszólalt:

– Hogy az éjjel Onfroi úr titokban elhagyta a palotát, és Jeruzsálembe utazott.

Elment Sybilla hercegnőhöz, és közölte vele, hogy erőszakkal királyt akarnak csinálni belőle, de ő sosem egyezik bele… a védelmét kéri… és azt, hogy tekintse legjobb barátjának!

Az egybegyűlteken dühödt moraj futott végig, és mindenfelől kiáltások hangzottak. Mintha vihar szele söpörne végig a termen, megremegtetve a lobogók sokszínű selymét. A zűrzavar közepén Tripoliszi Rajmund egy pillanatra lehunyta a szemét a katasztrófa súlya alatt. Amikor újra kinyitotta, Mária királyné gyengéden kivezette a lányát. Isabelle szíve szinte kiugrott a helyéről a ruha gyöngydíszei alatt.

Belebetegedett a szégyenbe és a fájdalomba. Pedig az éjszaka keményen harcolt, hogy megakadályozza Onfroi gaztettét, mellyel kizárja magát az övéi közül, de hiába. A férje túlságosan félt! Isabelle nem tehetett többet, mint hogy megtagadja, hogy vele tartson.

Így is meg kellett esküdnie a keresztre, hogy nem fedi fel a szökést a másnapi gyűlés előtt, amikorra már lehetetlen lesz utolérni a férjét.

Amikor a terem valamelyest elcsendesedett, Tripoliszi Rajmund vette át a szót:

– Uraim, Sybillát megkoronázzák, ha nem tették meg máris, és mostantól mindannyian veszélyben vagyunk. Különösen én, akit mindig makacs gyűlölettel üldöztek a Courtenay-k és a nagymester. Elmegyek tibériási erődítményembe, ahol a feleségem és a négy fia tartózkodik, és nem mozdulok onnan. Isten óvja a királyságot, mely szintén halálos veszélyben van!

Később megtudták, hogy hazatérve a gróf titkos tárgyalásokat kezdett Szaladinnal arra az esetre, ha az új királynő megtámadná. Mégiscsak furcsa értelmezése volt ez a frank királyság javának. Rajmund azonban mindig is kiegyezéses politikát folytatott az iszlámmal – ahogyan a királyok is, amikor Aleppo vagy Moszul uralkodójának megvédéséről volt szó a hódítóval szemben! –, és volt néhány barátja az emírek körében, ám magatartása mégis árulásra emlékeztetett.

Jeruzsálemben nagy megkönnyebbülést keltett a jóindulattól csepegő és nyugodt életben reménykedő Onfroi de Toron megérkezése. Azonnal elvezették Roger des Moulins-hez, aki kitartott amellett, hogy nem adja ki a harmadik kulcsot.

– Nos, nagymester?! – vetette oda Jocelin de Courtenay. – Csak egy lehetséges királynő maradt, és önnek nincs többé oka ellenezni a megkoronázását.

Roger des Moulins nem válaszolt. Sarkon fordult, fehér kereszttel díszített nagy fekete köpenye ujjába rejtette a kezét, de egy perccel később visszatért. Arcán undorral az udvarnagy lábához dobta a kulcsot, majd ismét távozott. A kolostort elhagyva Courtenay hallotta, hogy az ispotályosok komoly hangja szomorú Misererét énekel…

Akarata ellenére is beleremegett.

A koronázásra szóló meghívók bejárták Palesztinát annak ellenére, hogy a leprás király végrendeletére alapozva a nabluszi bárók megtiltották a pátriárkának, hogy elvégezze a szertartást. Mégis megtette…

A több ezer gyertya fényében ragyogó Szent Sírtemplomban Heraclius a boldog és büszke Sybilla szőke fejére tette a koronát, melyre annyira vágyott. Amint megkapta, le is vette, és magához hívta a férjét:

– Uram, jöjjön, és fogadja el ezt a koronát, hiszen önnél jobb személyre nem is bízhatnám!

Guy de Lusignan letérdelt előtte, és az asszony csinos, gyengéd mozdulattal a fejére tette a súlyos aranykarikát. Az egybegyűltek éljenezni kezdtek.

Az első sorban Renaud de Châtillon haragja ellenére jó képet vágott a dologhoz.

Végül is ez a király, akit joggal tartott alkalmatlannak a feladatára, nem fogja zavarni.

Ott volt természetesen Gérard de Ridefort is. Buzgott benne a káröröm, máris a bosszút ízlelgette, mely hamarosan utoléri ellenségét, Tripoliszi Rajmundot.

– Ez a korona megér annyit, mint Lucie de Botron öröksége! – morogta a foga között.

Az udvarnagy sötét örömmel figyelt. A jövőben semmi sem áll mohósága útjába, és máris tervezgette a földeket és kincseket, melyekkel megajándékoztatja magát. Hisz Sybilla neki köszönhette a szép koronát, melyre oly büszke volt. Ő mérgezte meg a kis Balduint, hogy megfossza a régensségtől Tripoliszi Rajmundot.

Az érzéki, epekedő és szélsőségesen kacér Sybilla túlságosan lusta volt anyának: nem is siratta meg a fiát, ellentétben Agnès-szel, akinek szívén a gyermek halála igazi sebet ejtett, ő azonban már nem számított. Titokzatos betegség kínozta, melyet talán valamelyik alkalmi szeretőjétől kapott el, és helyzetébe beletörődve csak arra vágyott, hogy kövesse az unokáját. Sybilla nem törődött vele, ujjongott, és szemmel látható örömmel viselte a koronaékszereket és a királynőséget, melynek csakis külsőségei érdekelték. A komoly ügyek untatták, és „Guion”-t megkoronázva nemcsak szerelmét bizonyította, de egyben át is hárított a vállára minden gondot. Jocelin de Courtenay tudta, hogy bár az új király vitéz a csatában, majdnem ugyanolyan ostoba, mint Onfroi de Toron. Szép napok várnak tehát egy éles eszű és vállalkozó szellemű férfira.

Miután Sybillát megkoronázták, a bárók kénytelenek voltak meghajolni és tiszteletüket tenni előtte. Egyedül Tripoliszi Rajmund maradt távol, aki továbbra is bezárkózott Tibériásba, és Balian d'Ibelin, aki képtelen volt elfogadni, hogy ilyen durván megsértik IV. Balduin végakaratát. Renaud de Châtillon nem maradt sokáig: sok dolga volt moabi sasfészkében most, hogy nem kellett többé a leprás szemrehányásaitól tartania… Hazaindult Étiennette-tel, nem is törődve Onfroi-val, akinek viselkedése, s ezt felesége elől sem titkolta, undorral töltötte el:

– Nyámnyila, gyáva alak, egy birka, aki csak annyit akar, hogy hagyják legelészni és sírdogálni a nők szoknyája mellett! Nos, akkor maradjon is ott!

Ugyanakkor haza akarta vinni Isabelle-t, Étiennette azonban könnyű revansot vett: kimérten közölte, hogy a feleségnek a férje mellett a helye, és követnie kell az urát mindenhová. Isabelle vagy Onfroi-val együtt tér vissza a Krakba, vagy sehogy. Renaud, bármennyire is szeretett volna, nem mert tiltakozni. Tapasztalatból tudta, milyen fából faragták a feleségét, és nem szerette, ahogy az asszony félig leeresztette a szemhéját, hogy elrejtse szeme nyugtalanító villámait. Különben is, azt beszélték, hogy Isabelle beteg. Jobb, ha hagyják nyugodtan felépülni.

Nem csak szóbeszéd volt. A borzalmas gyűlés óta, melyen a felháborodott jelenlévők előtt be kellett vallania, hogyan viselkedett a férje, I. Amalrich lánya, a hős Balduin húga a szobájába zárkózva élt, és csak ritkán lépett ki onnan az anyja unszolására, hogy rövid sétákat tegyen a kertben a most is sziklaszilárd Euphémia karján… Leginkább a szégyenbe betegedett bele; alig evett, még kevesebbet aludt, és amikor végre sikerült elszenderednie, borzalmas rémképekre riadt, s izzadságban úszva, üvöltve ugrott ki az ágyból. A szobalányai ilyenkor kicserélték a lepedőket, gyengéden lemosdatták narancsvízzel, és visszafektették, miközben altatódalt énekeltek neki, akár egy kisgyermeknek, hogy nyugodt álma legyen. A palota orvosa kedélybetegséget állapított meg, melyet bonyolult orvosságokkal, imákkal és bőséges tömjénfüsttel próbált gyógyítani, melyek természetesen nem hoztak eredményt. Végül az egyik éjszakán, amikor egy könnyű ópium elaltatta a lányát, Mária leült az ágya végébe és várt.

Az altató gyenge volt, így az álom nem tarthatott sokáig. Nem sokkal éjfél után a lány mocorogni kezdett, és érthetetlen, indulatos szavakat motyogott. Olyan volt, mintha szenvedne, és egy láthatatlan ellenséget próbálna ellökni. Azután hirtelen megnyugodott. A nyögések olyan kéjes sóhajoknak adták át a helyüket, hogy az anya zavarba jött: a lánya azt álmodta, hogy szeretkezik, és amikor egy keresztnevet suttogott, Mária rájött, hogy nem a férjével. Őszintén meglepődött, mert azt hitte, a testiség terén sikeres Isabelle házassága. Nem volt ideje azonban eltűnődni ezen: ismét változott a szín. Isabelle megint szenvedett, könyörgő

szavakat nyögött, majd végül egy szívet tépő üvöltésben felült:

– Ne! Ne öld meg!

A következő pillanatban felébredt, és rázta a zokogás. Mária behívta a cselédlányokat, utasította őket, hogy gondoskodjanak az úrnőjükről, de ne árulják el, hogy ott volt, majd visszatért szobája hűvösébe. Nappal nagyon meleg volt, a helyiség azonban, melyben a muszlinbaldachinos ágy szinte minden helyet elfoglalt, kertre nyíló galériájának köszönhetően kellemesen hűs volt.

Mint nyáron mindig, Balian meztelenül aludt. Mária levetette tunikáját, melybe burkolózott, és odabújt hozzá. Vágyott a melegére, hisz úgy érezte, lelke is megfagyott.

A férfi megfordult és átölelte, az ajkát kereste egy csókra, de megérezte az arcán csorgó könnyeket:

– Mit tudtál meg? Megint rosszat álmodott?

– Igen. Ó, szerelmetes uram, nem is gondoltam, hogy ennyire boldogtalan!

– Hogyan ne lenne az, amikor felfedezte, hogy egy gyáva senkihez ment feleségül?

Az ilyen viselkedésért az öreg főparancsnok egyetlen kardcsapással kettéhasította volna az unokáját!

– Nem erről van szó. Legalábbis nem csak erről. Úgy látom, még nagyobb a baj: már nem szereti a férjét.

– Honnan tudja? Ő mondta?

– Az álmai árulták el. Egykor vonzódott Thibaut de Courtenay-hez. Nem törődtem vele, azt gondoltam, rá vetíti át a nagy szeretet egy részét, melyet beteg bátyja iránt érez. Azután jött Onfroi, és bár nemigen tetszett ez a házasság, kénytelenek voltunk meghajolni az akarata előtt, hogy hozzámegy a fiúhoz, akiért rajong.

– Annál is inkább, mert előkelő család sarja, és nem volt igazi okunk rá, hacsak nem politikai, hogy visszautasítsuk. És most azt mondja, kihunyt a lángolás? El kell ismerni, volt mi kioltsa…

– Bizonyára – folytatta makacsul Mária –, de Thibaut-ról álmodik…

– A cselédei rémálmokról beszéltek. Miért aggódik?

– Mert azok a cselédek semmit sem értettek meg. Isabelle álmai rémképekben végződnek. Olyankor kiabál, és a kiáltásai felébresztik a szolgálólányokat, akik mellette alszanak. De biztosíthatom, hogy az álma elejében nincs semmi fájdalmas, és a név nem hagy kétséget.

– Hogy érti?

– Hogy szeretkezik, egészen egyszerűen. Azután bekövetkezik a tragédia, és Isabelle könyörög valakinek, hogy ne ölje meg „őt”. Nem értem, hogy most, amikor Onfroi-ban csalódnia kellett, újra a fattyúról kezd álmodni. Úgy tudom, soha nem látta viszont.

– De igen, méghozzá a diadal közepén, melyben egész Kerak Balduint ünnepelte, aki ismét megfutamította Szaladint. Isabelle felmérhette a különbséget, bár eleinte azt hitte, a két fiú homályosan hasonlít egymásra. Thibaut nem anyámasszony katonája, mint Onfroi. A damaszkuszi börtön és a csaták megedzették: most már igazi férfi…

méghozzá csodálatos férfi! Láttam, hogy nézett rá Isabelle.

– Édes Istenem! Mit tegyünk? Akár gyáva, akár nem, Onfroi a férje, és ha hívja, Isabelle kénytelen lesz követni. Legalább addig ne engedjük el, amíg meg nem gyógyul.

Képzelje csak el, milyen hatást tenne a férjére, a gonosz Étiennette-re és a durva párjára, ha meglepik ugyanazt az álmot, mint én az imént!

Baliant meghatotta felesége aggodalma, és gyengéden simogatni kezdte szép fekete haját, melybe ezüst szálak vegyültek:

– Ezt megtehetjük, és meg is fogjuk tenni, de vajon meggyógyul-e valaha is? Onfroi csak bolond zárójel volt egy szerelemben, mely most visszaszerezte jogait. Ha biztosan tudnám, hogy jót tesz neki, ha találkozik Thibaut-val, megkeresném… De nem tudom, mi lett vele: mióta Balduin eltávozott közülünk, a fegyvernöke eltűnt… ahogyan egyébként a leprás király többi közeli szolgája is.

– A kis Ariane is?

– Ő is. Senki nem tudja megmondani, mi lett vele. Talán a legrosszabbtól kell tartanunk – tette hozzá Balian elkomorulva. – Tudja, királyném, attól tartok, nagy balszerencse felé haladunk…

– Miért mondja ezt?

– Valójában nem tudom. Egy kis hang kegyetlen időket jósol bennem. Pedig sosem voltak prófétahajlamaim…

* * *

Balian d'Ibelin nem tévedett, annak ellenére, hogy Tripoliszi Rajmundnak sikerült újabb négyéves fegyverszünetet kötnie Szaladinnal, melyet leginkább arra szánt, hogy megvédelmezze birtokait a jeruzsálemi klán bosszúvágyától, melynek továbbra sem volt hajlandó behódolni. A zavarkeltő ismét Renaud de Châtillon volt, aki minden eddiginél elszántabban akarta saját törvényeit érvényesíteni a földjén, és nem törődött Guy királlyal, akinek már felmérte tehetetlenségét és jellemgyengeségét.

Néhány hónappal a koronázás után csábító hír jutott a fülébe: egy rendkívül gazdag, Kairóból Damaszkuszba tartó karaván fog elvonulni a birtokai határán. Jól felfegyverzett karaván volt, hiszen Szaladin egyik húgát kellett kísérnie, akit egy nagy hatalmú emírnek ígértek. Egy hercegnő pedig nem utazhat népes kíséret s egyben felmérhetetlen kincsek nélkül. Mindez arany délibábként lebegett a vén bandita szeme előtt, aki képtelen volt ellenállni.

Régóta megszerezte magának a nomád beduinok cinkosságát, akikkel végrehajtott néhány gyümölcsöző fosztogatást. A segítségükkel szélvészként rontott embereivel vágyai tárgyára, megtizedelte a fegyveres kíséretet, és hatalmas zsákmánnyal tért vissza a Krakba, valamint foglyok sokaságával, akiket a börtönébe vetett. A hercegnő eltűnt, és senki sem tudta, mi lett vele, sikerült-e megszöknie, vagy öngyilkos lett, hogy ne kerüljön élve a vén gazember kezei közé.

A szultán mélységes felháborodásában követet küldött Jeruzsálem királyához, és követelte, hogy adják vissza a húgát és a karavánt. Az összecsapás során elesett fegyveresektől hajlandó volt eltekinteni, azzal a feltétellel, hogy szabadon engedik a foglyokat, kereskedőket és másokat, és visszaadják az elrabolt javakat. Guy felmérte az ügy súlyosságát, és azt parancsolta, majd arra kérte Renaud-t, végül pedig egyenesen könyörgött neki, hogy engedelmeskedjen. A lovag azt válaszolta, hogy „ő az úr a földjein, ahogy a király is a magáén”. Elhatározta, hogy a kereskedőket csak akkor engedi szabadon, amikor „kisajtolta már minden aranyukat”.

Ilyen körülmények között egyetlen fegyverszünet sem maradt volna életben.

Szaladin elhatározta, hogy egyszer és mindenkorra leszámol a frank királysággal, és nem a szokásos választ adta, nem Châtillont vette ostrom alá, és nem csapatokat küldött ki, hogy dúlják fel a birtokai egy részét: meghirdette a „szent háborút”.

Damaszkuszban, Aleppóban, Kairóban és egész Észak-Szíriában mindenütt mozgósította a csapatait. A mecsetekben az ulémák harcra szólították a népet a próféta zöld és a kalifa fekete zászlaja alatt… hatalmas hadsereg készülődött…

Eközben Guy király, aki azt hitte, Szaladin beéri a bocsánatkérésével, Tripoliszi Rajmund birtokai ellen készülődött, hogy megbüntesse, amiért nem volt hajlandó felesküdni rá. Ezt megtudva a gróf, akinek nem volt tudomása Châtillon hőstetteiről, és továbbra is bízott a szultánnal kötött megállapodásában, hagyta, hogy Szaladin csapdába ejtse. A szultán felajánlotta, hogy galileai portyára küld hétezer mamelukot, hogy megfélemlítsék Guyt. A portyára úgy került volna sor, hogy a lakosságot ne érje veszteség sem vérben, sem fosztogatásban. Rajmund természetesen elhíresztelte a földjein, hogy csak „felderítő hadjáratról” van szó, melyet nem szabad megtámadni.

Akár naivitásról tett tanúságot a herceg, akár az járt a fejében, annyira ráijeszt Guy-re, hogy elvehesse tőle a koronát, finoman szólva is vitatható módszert választott.

Szaladin tudta jól, hogy itt-ott ellenállásra számíthat. Végül a templomosok gondoskodtak erről.

* * *

Aznap a nagymester összehívott a rendház előtt egy tucatnyi lovagot, akiknek el kellett kísérniük a küldöttséget, melyet Guy király indított útnak Tripolisz grófjához, hogy jobb belátásra bírják. Az okosabb báróknak sikerült megértetniük az uralkodóval, hogy öngyilkos a vita, és ha fegyverrel a kézben indulnak Rajmund ellen, azzal az ellenség malmára hajtják a vizet. Ez alkalommal Gérard de Ridefort és Roger des Moulins, az ispotályosok nagymestere csatlakozott Balian d'Ibelinhez, aki mint Renaud de Sidon és még néhányan, békét kötöttek. Ez a közeledés a férfihoz, akit a világon a legjobban gyűlölt, éktelen haragra gerjesztette a gőgös templomost, de kénytelen volt meghajolni. Kiválasztott tehát néhány „testvért”, köztük Thibaut-t is. Először azóta, hogy belépett a rendbe, a fiatalembernek el kellett válnia Ádámtól, aki éppen a gyengélkedőn volt: egyik éjszakai kirándulásukon az egykori templom mélyében a picardiai lovag szerencsétlenül elesett, és súlyosan megsebezte a lábát. Társának minden erejére és ügyességére szüksége volt, hogy úgy vigye vissza a cellájába, hogy senki ne vegyen észre semmit. Másnapra Ádámnak magasra szökött a láza, és kijelentette, hogy legurult a rendház számos lépcsőjének egyikén, és kinyílt egy régebbi sebesülése.

Ridefort rossz hangulata mindenki számára egyértelmű volt, ahogy a küldöttség gyülekezett a Szent Sírtemplom előtt a pátriárka áldására várva, aki ugyanolyan kelletlen volt, mint ő maga. Mindketten gyűlölték Tripoliszi Rajmundot, és képtelenek voltak elfogadni, hogy csinos küldöttséget menesztenek hozzá ahelyett, hogy hadsereggel rontanának rá, hogy megszorongassák a nyakát. Szép volt ugyanis a látvány az utolsó áprilisi nap tiszta sugaraiban. A tér két oldalán felsorakozva a vörös keresztes fehér lovagok és a fehér keresztes vörös lovagok úgy álltak egymással szemben, akár egy hatalmas sakktábla bábui. Közöttük állt Guy király három követe fegyvernökével és őrmestereivel kibontott zászlóik selyemsuhogása alatt.

Amikor Heraclius bíborban és aranyban csillogva, akár egy római császár, a Vem Creator énekére széles keresztet rajzolt a térdelő férfiak fölé, mindenki egyazon mozdulattal felállt, nyeregbe szállt, és rendezett sorban elhagyta a teret. A három követ indult az élen, és elhaladt a templomosok és ispotályosok sorfala előtt. Balian d’Ibelin gondterhelt tekintete ekkor megállapodott egy arcon, melyet túl sokszor látott sodronysisakja keretében ahhoz, hogy ne ismerje fel azonnal: Thibaut! Thibaut de Courtenay a templomosoknál! Thibaut szerzetes-lovag lett, vagyis örökre eltávolodott a földi szerelemtől, és örökre elveszett Isabelle számára!

Tapasztalatból tudta, milyen makacs erővel bír az igaz szerelem, és az utóbbi időben komolyan fontolgatta, megkeresi Balduin fegyvernökét, s elviszi a beteg lányhoz, hátha visszaadja legalább a bátorságát és az erejét, hogy harcoljon egy jobb jövőért – hiszen Onfroi de Toron jövőjével kapcsolatban nem táplált illúziókat: a gyávák nem bírják sokáig egy folyamatos háborúkban élő országban. Mária és ő

mindent megtettek volna, hogy közel hozzák egymáshoz a két fiatalt. Most azonban…

Balian d'Ibelin beletörődő mosollyal, melynek értelmét Thibaut nem érthette, vállát rándítva ment tovább… Éjszakára meg kellett szállniuk Al Fula várában, az ispotályosok birtokán. Itt tudták meg, hogy muzulmán sereg járja a környéket, és ami a legkülönösebb, a tripoliszi gróf teljes helyeslésével, aki a hírek szerint megparancsolta a helyieknek, hogy ne csapjanak össze velük, hiszen csak felderítésről van szó.

Természetesen nehéz volt ezt megemészteni, és Gérard de Ridefort képtelen volt rá. Rajmund iránti gyűlöletétől vezérelve szabályosan kirobbant:

– Az az ember áruló, mindig is mondtam, de senki nem akart hinni nekem. Egyszer néhány aranyért megszegte a nekem adott szavát, most pedig elárulja a királyságnak tett hűbéri esküjét. Nem voltunk hajlandók királlyá emelni, ezért szövetkezik Szaladinnal, hogy az ő segítségével szerezze meg a koronát.

– Nem tudok elképzelni róla ilyen álnokságot – tiltakozott Balian d'Ibelin. – Jól ismerem Rajmund grófot: régóta jó kapcsolatokat ápol az aleppói és moszuli uralkodókkal, akiket mi is védelmeztünk, amíg elálltak Szaladin útját. No de attól még nem árasztunk hitetlen hadsereget a királyságra.

– Higgye el, ő megtette. Az orrunk előtt a bizonyíték. Tegyen a belátása szerint, gróf úr, de én hű maradok a Templom szent küldetéséhez, és megvédelmezem a jeruzsálemi utakat minden behatolás ellen: harcolni fogok. Különben is bebizonyosodott, hogy ennek a nevetséges követségnek már nincs létjogosultsága.

Uraim, ha akarják, hazatérhetnek. Lehet, hogy meg kell majd védeniük a feleségüket, a gyermekeiket és a javaikat, amikor a mamelukok rájuk rontanak, hogy rabszolgaként elhurcolják őket!

Azonnal elküldte Thibaut testvért a Templom marsalljához, aki úgy hatvan lovaggal a Kakun melletti kis erődben tartózkodott: kiadta a parancsot, hogy még hajnal előtt csatlakozzanak hozzá. Az utasítást tökéletesen végrehajtották: még nem is hajnalodott, amikor a kért erősítés megérkezett a marsall parancsnoklása alatt.

A marsallt, Jacques de Maillyt határtalanul csodálták minden templomos erődben, különösen a fő rendházban, tántoríthatatlan vitézségéért és kikezdhetetlen lojalitásáért. Hírneve még a hitetlen földekre is eljutott. A hősiesség azonban nem párosult vaksággal. Kakunban ő is összegyűjtötte a híreket: az iszlám harcosok több ezren voltak. A küldöttség tagjait, az embereiket és Roger des Moulins ispotályosait is számítva ők úgy százötvenen lehettek. Kertelés nélkül meg is mondta: több embert kell összeszedni, különben az öngyilkosságba rohannak. Ridefort őrült dühvel támadt rá:

– Túlságosan szereti a szőke fejét, ha ennyire meg akarja tartani! – recsegte, mit sem törődve a lovagok felháborodott morajával.

Jacques de Mailly megvetően végigmérte:

– Én megöletem magam, állva az ellenség rohamát, ahogy kell, maga fog menekülni, mint egy áruló!

Balian d'Ibelinnek alig maradt ideje közéjük ugrani. Ridefort volt azonban a nagymester: a lovagok abszolút engedelmességgel tartoztak neki. Gyors misét hallgattak és meggyóntak, majd felkészültek a harcra. Balian foglalta össze a helyzetet azok számára, akik nem tartoztak a templomosokhoz, de a becsület ide kötötte őket:

– Uraim – mondta, miután felemelkedett a káplán áldása után –, most…

megöletjük magunkat… szépen, ha Isten is úgy akarja!

Ehhez nem volt mit hozzátenni. Csendben nyeregbe szálltak, és megindultak az ellenség felé. Egy arab krónikás azt írja majd a maroknyi férfiról: „Olyan megveszekedetten támadtak, hogy a legfeketébb haj is beleőszült a rémületbe.” Hófehér lován, fényesen csillogó páncéljában Jacques de Mailly olyan bátran harcolt, kalászként aratva maga körül az ellenséget, hogy azok azt hihették, maga Szent György küzd ellenük. Legyőzhetetlennek tűnt, és gyorsan járó kardja magába szívta a vércseppeken megcsillanó napsugarakat. Mégis ember volt azonban, hús-vér ember: egy nyílvessző a mellkasa közepén találta. Megbillent, de összeszedte magát. A mamelukok félrehúzódtak, és meglepő tisztelettel felkérték, hogy adja meg magát:

– A szultán unokaöccse vagyok – kiáltotta egy pompás fegyverzetű harcos. – Add át nekem dicsőséges kardodat! Nem akarunk megölni egy ilyen értékes embert!

– Ha a kardomat akarod, vedd el!

Ezzel rárontott a férfira. Egy pillanattal később Jacques de Mailly nyilak záporában elesett60, miközben Gérard de Ridefort lóhalálában menekült. Roger des Moulins-t minden emberével együtt megölték. Csak három templomos, köztük Ridefort, menekült meg a csatából, és Balian d’Ibelin.

Thibaut neki köszönhette az életét: a csatamező szélén küzdött, és megsebesült az arcán, amikor Balian szélvészként rohant hozzá, megragadta a lova kantárát, és magával vitte a názáreti útra.

Amikor megbizonyosodott róla, hogy elmúlt a veszély, Ibelin ura megállt.

Meglátott egy kutat, és meg kellett mosnia Thibaut vérben úszó arcát: a nyíl hegyét szerencsére eltérítette a sisak orrvédője, és a sebesülés, mely kissé elkábította a lovagot, nem volt túl mély.

– Egy forradással megússza! – állapította meg Balian, miután felitatta a vért a fehér-piros kendővel, mely a sisakot védte a nap melegétől.

– Miért mentett meg? Nagyon hálás vagyok érte, de…

– De nem igazán örül neki? Nem baj! Nos, ami az okot illeti, megmondom: puszta kíváncsiságból!

– Kíváncsiságból?

– Igen! Szeretném megtudni, mi lelte, hogy templomosnak állt? A király halála okozta bánat? Tudom, mennyire szerette őt, de barátom, számára megváltás volt a halál…

– Tudom, és nem is ez vezérelt. Nem azért léptem be a Templomhoz, mert Isten szólított, sem pedig kétségbeesésből. Csakis azért, hogy mentsem az életem, melyet pedig, mint láthatta, nem sokra tartok. Adam Pellicorne lovag értem jött, amikor szeretett királyomat sirattam!

Thibaut elmesélte, hogyan történt mindez, hogyan került Balduin közvetlen környezete hirtelen fenyegetettségbe, és természetesen nem felejtette ki a lepratelep ügyét sem.

– Tehát ez történt! Isabelle, aki most nálunk tartózkodik Nabluszban, sokat 60 A Mailly hercegek hagyománya szerint a törökök kivágták a szívét és a nemi szerveit abban a reményben, hogy beléjük költözhet rendkívüli vitézsége.

aggódott Ariane-ért, amikor a király meghalt. A feleségem is, hiszen megszerették azt a lányt.

Balian mintegy mellékesen ejtette el Isabelle nevét, hogy lássa, kivált-e valamiféle hatást, és valóban, a szürke szempár elfelhősödött, Thibaut azonban semmit sem szólt.

A báró tovább folytatta:

– Ha már Isabelle-t említettem, hallott a betegségéről? Ezért nem tért vissza a Krakba. Aggódunk érte.

– Olyan súlyos?

A fiatalember hangjában csengő riadalom mindent elárult. Balian most már tudta, mihez tartsa magát:

– Igen is meg nem is. A lelke szenved, a teste pedig természetesen követi. Meg kell érteni, hogy különös találkozása a sorsnak, hogy valaki egy király lánya és egy gyáva alak felesége.

– Megnyugtat: a büszkesége szenved, az pedig idővel megnyugszik. Isabelle annyira szereti a férjét, hogy végül majd megbocsát neki. Különben is, Moab földje messze van, a Krak pedig bevehetetlen, hacsak nem árulással. Elélhet ott úgy, hogy mit sem hall a világ zajaiból.

Balian óhatatlanul elnevette magát:

– Maga a béke szigeteként írja le azt a helyet, barátom, de szerintem az a vár, ahol Renaud de Châtillon uralkodik, sosem lehet az. Ami pedig a nagy szerelmet illeti, nem vagyok biztos benne, hogy még létezik. Legalábbis szépséges feleségem szerint nem.

Thibaut felemelte a fejét, és mélyen társa szemébe nézett:

– Mit akar ezzel mondani, Balian úr?

– Hogy nagy hiba volt templomosnak állnia, de Isten útjai kifürkészhetetlenek.

Mindegy, a lovak eleget ittak. A lehető leggyorsabban el kell jutnunk Tibériásba: Rajmund grófnak meg kell tudnia, mi történt.

Már tudta. Amikor a két férfi megérkezett hozzá, a legmagasabb toronyban találták, pontosan ott, ahonnan egykor Balduin nézte fájdalmasan a Jákob-gázló égését.

Egy pillanatra Thibaut úgy érezte, a történelem ismétli önmagát, hiszen Tripoliszi Rajmundnak is könnyes volt a szeme. Ugyanakkor nem egy erőd égését nézte, hanem a mameluk lovasokat, akik lándzsájukat magasba emelve tértek vissza a táborukba, s némelyik végére templomosok fejét tűzték…

– És mindezt az én hibámból! – suttogta elkeseredve. – No de honnan tudhattam volna, hogy egy lovagcsapat közbelép?

– Nem egy templomos csapat volt, hanem a küldöttség, melyet Guy király küldött önhöz, hogy békét kössenek. Én is tagja voltam Renaud de Sidon, az ispotályosok nagymestere és a templomos nagymester mellett, akik tíz-tíz lovaggal érkeztek.

Hogyan képzelhettük volna, hogy ön adott engedélyt Szaladin embereinek, hogy

„békés” portyát tegyenek Galileában?

Hozzáteszem, hogy mivel túl kevesen voltunk ahhoz, hogy rájuk támadjunk, haboztunk, hogy mit tegyünk, de Gérard de Ridefort tüzet okádott, és a kakuni erődből idehívott ötven lovagot a Templom marsalljával. Bizonyos értelemben rákényszerített minket a támadásra. Százötvenen ezrekkel szemben!

Tripoliszi Rajmundnak elfehéredett a szája széle:

– És mennyien maradtak? – kérdezte.

– Amennyire tudom, Ridefort-t leszámítva, aki elmenekült, ahogyan azt Jacques de Mailly megjósolta, csak Thibaut testvér és én maradtunk. A többiek meghaltak…

hősiesen! De mégis, barátom, mit jelentett ez a hirtelen invázió, melyről azt állítja, békésnek kellett volna maradnia? Rákényszerítették, vagy…

Balian d'Ibelin nem fejezte be a mondatát, hisz tudta, hogy Rajmund megérti.

Bizonyára ő volt az egyetlen ember, aki megengedhette magának ezt a kihívással felérő

kérdést a büszke gróf felé. Ez a családi kötelékeknek volt köszönhető, melyek összefűzték őket, mióta a tripoliszi grófnő, Tibériás hercegnője egyik fia feleségül vette Balian egyetlen húgát, Ermengarde-ot.

– … vagy elárultam a királyságot? – fejezte be Rajmund. – Nem. Nem is olyan régen

– éppen azelőtt, hogy Szaladin felbukkant! – békében éltünk muzulmán szomszédainkkal… Meg akartam mutatni, hogy ez még mindig lehetséges.

– Békében? Akkor minden relatív. Nur ed-Din nem volt igazán a barátunk, és még kevésbé az apja, a vad Zandzsi! Bárhogy is van, itt az ideje, gróf úr, hogy eldöntse, hová tartozik… véglegesen. Visszajön velünk

Jeruzsálembe? Bár a küldöttség két főre fogyatkozott, még létezik, és még mindig én vagyok a vezetője!

– Magukkal tartok. De előtte, Balian testvérem, elfogadja még a vendéglátásom?

– Miért ne? Mindkettőnknek nagy szüksége van pihenésre… és egy fürdőre!

– Megkapják… sőt, többet is!

* * *

Mialatt Balian d'Ibelin és társai fegyverrel a kezükben védték az életüket a mamelukok ellen, Nabluszban Mária a lányát igyekezett megvédeni a férje mindennapos könyörgéseitől. Onfroi de Toron nemrég érkezett a városba, és könnyeivel, valamint könyörgéseivel, néha dührohamaival ostromolta a palotát. A királyné mindenre azt mondta, hogy Isabelle még túl gyenge ahhoz, hogy elviselje a Jordánon túli területek májusi hőségét. Amikor pedig a férfi azért könyörgött, hogy legalább látni engedje, megkérdezte a kétségbeesett nyafogót, valóban ennyire sietős lenne-e, hogy szeretett hölgye szájából hallja, hogy az mit gondol róla. Onfroi azonban nem értett a szóból, és másnap újra próbálkozott…

Mária pontosan tudta, hogy a jog Onfroi pártján áll, és a férfi minden valószínűség szerint addig táborozik majd a kapu előtt, míg vissza nem kapja a feleségét. De túlságosan aggasztotta a gondolat, hogy visszaengedje a lányát a keselyűk közé, kitéve az anyósa gonoszságának és Châtillon kéjvágyának. Isabelle nem titkolta előle, hogy az apósa üldözi vágyával, és Onfroi nem képes megvédelmezni. Mária tehát húzta az időt, és nagyon várta Balian visszatérését: ő volt az úr Nabluszban, és senki nem mehetett se ki, se be az engedélye nélkül… Legalábbis ezt mondta a könyörgő férjnek.

Balian éppen Onfroival találkozott elsőként, amikor visszatért Jeruzsálemből, miután elvégezte nehéz követségét. Nagyon rosszul fogadta a férfit. Komnenosz Mária férje fáradt volt a sok küszködéstől, és sötét volt a hangulata, akár az eljövendő napok.

– Visszakapja a feleségét, amint meggyógyult, de jobban teszi, ha itt hagyja, hiszen arról szó sem lehet, hogy visszavigye a moabi Krakba.

– Miért nem? Az az én váram, és végül is az apáim otthona, ahol gyengéd, varázsos napokat éltünk…

– Ébredjen fel, fiam! – morogta Balian. – Mit beszél itt gyengédségről, amikor máris háború van? Harcolnia kell, nem érti? Harcolni! Lecserélni az imádott bársonyait és selymeit sodronyingre, sisakra és páncélra, a szép verseit pedig kardra és lándzsára.

Lovaggá ütötték, gondolom?

– Természetesen! Személyesen Renaud uraság!

– Bizonyára azt hitte, azzá teheti, ami sosem volt, és nem is lesz soha… hacsak csoda nem történik! Mindegy… van háza Jeruzsálemben?

– Méghozzá gyönyörű… igaz, kicsit szűk és… Balian azonban nem hagyta befejezni a mondatot:

– Nos, akkor oda kell vinnie a feleségét, ha hajlandó magával tartani, hogy biztonságban legyen. Mert tudja meg, hogy a most kezdődő háború rosszabb lesz, mint eddig bármelyik…

Ezzel Balian elsietett a feleségéhez. A pálmakertben találta Isabelle-lel. Egy padon ültek egy fa tövében, körülöttük a lombokon áttörő napsugarak nyalábjaival: még bajosabbnak, még törékenyebbnek látta őket, mint eddig, és elszorult a szíve a gondolatra, hogy hamarosan el kell hagynia őket, hogy a sorsát kövesse, mely egyben a királyságé is. Ernoul de Gibelet állt mellettük, aki egykor a fegyvernöke volt, de egy súlyos sebesülése után krónikásává nevezte ki, felismerve írói tehetségét. Éppen felolvasott valamit.

A fiatalember vidám kiáltással sietett ura üdvözlésére, Mária azonban már futott is a férjéhez, és tüzesen megcsókolta. Csak Isabelle nem mozdult, bár nagyon szerette mostohaapját. Még mindig sápadt volt, és még szomorúbb, mint a férfi elutazásakor.

Balian odalépett hozzá, miután megkérte Máriát, hogy egy percre hagyja magukra őket. Leült mellé a kőpadra, és megfogta a kezét.

– Úgy látom, jobban van, lányom. Örülök, hogy fenn látom…

– Valóban erősebbnek érzem magam, de nem eléggé ahhoz, hogy visszatérjek oda!

Nem volt nehéz kitalálni, mit értett „oda” alatt.

– Nem hinném, hogy a közeljövőben visszamenne. Éppen ezt adtam Onfroi úr értésére, aki harsányan kiabálva követeli önt, mint bizonyára tudja… és akinek hamarosan el kell válnia öntől.

– Elválnia? Nem úgy tűnik, mintha erre készülne!

– Kénytelen lesz, ha nem akarja, hogy örökre kitaszítsák maguk közül a rangjabeliek, mert nemsokára háború lesz. Tudja, hogy Jeruzsálembe kell kísérnie magát, ha nem hajlandó itt hagyni.

A főváros említésére a lány mintha új erőre kapott volna:

– Jeruzsálembe? Ó, azt hiszem, szívesen odamennék! Ott talán kaphatnék híreket azokról, akiket szerettem. A kedves szolgálómról, Ariane-ról például, aki azért hagyott el, mert nem tudta elfogadni, hogy fájdalmat okozok apámnak, és hozzámegyek Onfroi-hoz…

– És valaki másról is, ugye? Valakiről, akiről legalább annyit szeretne tudni, él-e, hal-e.

Az elefántcsont-fehér arc kipirult felindulásában, de Isabelle nem kerülte Balian tekintetét. Éppen ellenkezőleg, egyenesen a szemébe nézett, és határozottan kijelentette:

– Egy királylány nem keres kacskaringós kibúvókat, és nem szégyellem bevallani, hogy nyugtalanít Thibaut de Courtenay sorsa, akiről senki nem tudta megmondani, mi lett vele…

– Én meg tudom mondani, mivel az elmúlt napokban vállt vállnak vetve harcoltunk, egy a száz ellen!

– Istenem! Csak nem…

– Nem. Életben van, és a múlt héten visszakísértem a rendházba.

– A rendházba? – suttogta Isabelle ismét elsápadva.

– Igen, lányom! A templomos lovagok fehér köpenyében láttam viszont. Az egyik barátja vitte oda, hogy megvédelmezze, mert ez volt az egyetlen módja, hogy elszökjön az ellenségei, a pátriárka és az udvarnagy elől!

– Az apja elől? A saját apja akarta a halálát?

– Az apaság soha nem jelentett semmit Jocelin de Courtenay-nak. Számára az egyetlen fia csak a „fattyú”, és bár minden oka meglenne rá, hogy büszke legyen rá, sokkal jobban szeretné hat láb mélyen a föld alatt tudni, mint a napvilágon. Ami Thibaut-t illeti, nem hiszem, hogy szerzetesi elhivatottságot érezne…

– Ez nem tartozik ránk – szakította félbe Isabelle könnyekkel a hangjában, melyeket igyekezett visszatartani. – Templomos, ez mindent elmond!

Másnap a lány megengedte az örömben úszó Onfroi de Toronnak, hogy elvigye Jeruzsálembe. Ott legalább a Sion-hegyi utca fölé emelkedő teraszról láthatja a nagy aranykeresztet a Templom tetején. Bár Isten és a Szűzanya állt Thibaut és ő közé, már az is jó volt, hogy a férfi életben van…

X. fejezet

A szakadék felé

– „Requiem aeternam dona eis Doraina…

– … et lux perpetuat luceat eis…”

A Templomban a holtak imájának sorai hangzottak a lovagok komoly hangján, akiket őszinte bánat sújtott le. Ezt a misét azok lelki üdvéért mondták, akik becsülettel elestek Cressonnál, azokért a bajtársakért, akiket nem látnak többé, és leginkább azért, akit mindannyian a legvitézebbként és a legtisztább lelkűként szerettek: Jacques de Mailly testvérért. A megvilágított sorokban azonban minden tekintet kerülte a nagymestert, akiről azt beszélték, hogy elfutott a csatából, amint felmérte, hogy őrült kalandba rántotta bele a saját embereit, az ispotályosokat és a többieket. A templomosoknál természetes volt, hogy egyedül két vagy akár három ellenféllel szemben is harcoltak; ez volt a törvényük, hisz mindenben a legjobbnak kellett lenniük. Egy a száz ellen azonban… őrültség volt belevágni ebbe az egyenlőtlen csatába, a nagymesternek pedig kötelessége lett volna felülemelkedni önmagán és kímélni az emberei életét. Mégsem ez történt. Sokan sajnálták már, hogy ezt az őrült és durva, harcias lovagot választották a legfelsőbb posztra a nemes lelkű és bölcs Gilbert Erail helyett, akit azonnal visszaküldték Nyugatra. A legvérmesebb lovagok azonban, akik egykor a legközelebb álltak a hajlíthatatlan Odon de Saint-Amand-hoz, türelmetlenek lettek az öreg Arnaud de Torroge uralma alatt. Olyan aktívak voltak a választáskor, hogy Ridefort, aki jó szónok volt, győzött. Most szinte egyhangú volt a sajnálkozás, és ez érződött a rendház hangulatán is: néhányaknak erősen uralkodniuk kellett magukon, hogy tiszteletet tanúsítsanak a méltatlanná vált nagymester iránt.

Különös módon egyetlen ember képezett kivételt az általános levertségben: Adam Pellicorne testvér, aki kék szemét az oltár nagy keresztjére szegezve olyan erővel és lendülettel énekelte a De profundist, mintha csak De Deumxól lenne szó. Ez azonban senkit nem lepett meg, hiszen Adam testvért mindenki kikezdhetetlen jókedvéről és kimeríthetetlen szolgálatkészségéről ismerte.

A mise végeztével, amikor a lovagok elváltak egymástól, és ki-ki dolgára indult, legtöbbjük az istállóba, a lovak gondozására, Thibaut odament a barátjához, akivel visszatérése óta nem volt alkalma beszélgetni.

– Mintha esküvőn venne részt, nem temetésen. Mitől ilyen vidám? Nem szerette Jacques testvért?

– Dehogynem, de remek okom van a boldogságra: azt hiszem, megtaláltam!

– A… táblákat?

– Pszt! Még nem vagyok biztos benne, de felfedeztem egy átjárót, melynek eddig a létezéséről sem tudott senki, és úgy érzem, ez lesz az igazi.

Miközben minden oldalról alaposan megvizsgálta a lovát, hogy megbizonyosodjon jó egészségéről – a templomosok jó állatorvos hírében álltak –, Adam elmesélte, mit fedezett fel, és mivel töltötte az éjszakáit.

– Hogy csinálta? – szakította félbe Thibaut. – Beteg volt. Még a láza is felment…

– Ó, tudja, bizonyos növények segítségével nem nehéz lázat produkálni. Én pedig nagyon értek a gyógynövényekhez.

– Nagyon ért a tettetéshez is, igaz? Nem éppen jó emléket őrzök az utolsó expedíciónkról…

– Tudom, és bocsánatát is kérem, de egy kissé… akarattal csúsztam meg, amikor megtudtam, hogy néhány lovagnak részt kell vennie a tripoliszi grófhoz induló küldöttségben. Ki kellett használnom, hogy kevesebb lovag lesz itt, és különösen azt, hogy a nagymester távol van. Egy ideje az volt az érzésem, hogy figyel engem.

– És kihasznált engem? Köszönöm a bizalmát!

– Nem erről van szó. Maga még fiatal. Muszáj volt igazinak látszania. Meghallgatja a történetem, vagy hátat fordít nekem?

– Maga is tudja, hogy égek a kíváncsiságtól…

Valójában a szerencse játszott Adam kezére. Emlékezett rá, hogy a cella, melyben egykor Gondemare testvér lakott, a gyengélkedő mellett van, ami élemedett korát tekintve természetes volt. Most Jacques de Mailly foglalta el, tehát a követség útnak indulása előtt néhány nappal már üres volt, hiszen a marsall ellenőrzésre ment Kakunba. Miután a nagymester és hat lovagja távoztak, Adam a következő éjszakán besurrant a cellába. Biztos lehetett benne, hogy nem zavarják meg: mindkét helyiség üres volt, és az ápoló testvér, aki a másik oldalon lakott, mélyen aludt, ráadásul nagyot is hallott.

– No de – vágott közbe Thibaut – miért akart bemenni abba a szobába?

– Valójában fogalmam sincs, de egy ideje úgy éreztem, mintha valami megérzés hívna… hacsak nem Gondemare testvér szelleme súgott. Később szentül hinni kezdtem, hogy ez az igazság.

– Hallotta a hangját? – kérdezte Thibaut, akire akarata ellenére is nagy hatást tett barátja emelkedett hangja.

– Hadd meséljem el, utána megítélheti maga is. Bármennyire nagyok voltak is, akik ebben a kis szobában laktak, nem különbözik a többitől: egyetlen tárgy, egyetlen jelzés sem árulkodik a benne lakó személyiségéről, hiszen a regula szerint mind hasonlóak vagyunk, és semmink sincs. Ebben a cellában azonban rögtön csodálatosan jól éreztem magam, amint lefeküdtem az ágyra. A boldogságban lehunytam a szemem, és Gondemare testvér szellemét hívtam. Ekkor hallottam meg…

– Inkább hallani vélte. Bizonyára álmodott.

– Akkor vannak álmok, melyek valóságosabbak a valóságnál. Egy pillanatra sem éreztem úgy, hogy elveszíteném a tudatomat. Úgy éreztem magam, mint a tanítvány, aki mohón várja a mestere utasítását: éber és befogadó volt a szellemem.

A barátját elnézve Thibaut arra gondolt, valóban nincs benne semmi a nélkülözéstől és önsanyargatástól elgyötört aszkétából, akinek leromlott teste nem tudja megfékezni lelkét. Erős volt, szilárd, akár egy fa, és a lehető legkevésbé vonzódott a természetfelettihez.

– Folytassa – mondta egyszerűen.

– Nos, azt mondta nekem… – ó, a szavai tüzes betűkkel íródtak az emlékezetembe!

– azt mondta: „Az áldozat sziklája alatt van a lelkek kútja, ahol Mohamed szerint az igaz hívők lelkei gyülekeznek az ítéletre várva. A bejáratát régen lezárták. Nem annyira régen azonban, mint az útét, mely a törvényhez vezet. Azt Isten keze zárta le, amikor a Főpap felhívására a föld megremegett, hogy a szent kövek ne mocskolódjanak be az aranytokban, mely magába foglalja őket. Keresd a lelkek kútját! Délen, a sziklák mögött van az út, melyet gyenge kezem nem remélhetett megnyitni…” Adam hangja olyan színezetet öltött, hogy a kissé megrémült Thibaut a néhai templomos hangját vélte hallani, és kényelmetlenül feszengett. Bár hívő katolikus volt, és tisztelte az egyház törvényeit, megszokta, hogy szembenézzen a realitásokkal, és ösztönösen óvakodott mindentől, ami az idegen, az érthetetlen és természetesen a túlvilág területéhez tartozott. Igaz, hitt az örök életben. Igaz, hitt a csodákban, a szentek vagy más fénylények esetleges megjelenésében, de a kísérteteket a legkevésbé sem szerette. Az pedig, amit most hallott, furcsán fojtott hangon közvetítve, nyugtalanítónak tetszett.

– Egészen biztos benne, hogy jól hallotta – kérdezte végül –, és főleg, hogy nem álmodott?

– Olyannyira nem álmodtam, hogy tegnap elmentem az egykori mecsetbe, amit kápolnává alakítottunk, és felfedeztem egy egyenetlenséget a kövezeten, mely könnyen lépcsőlejárót rejthet. Éjjel visszamentem egy ásóval, amit a kertész testvértől vettem kölcsön, és megtaláltam a lépcsőt. Látja, ami maga szerint „álom”, nem hazudott.

– És lement a lépcsőn?

– Nem. Közeledett a hajnali ima ideje, és nem akartam kockáztatni, hogy észrevesznek. De ma éjjel visszamegyek.

– Akkor magával tartok – döntött Thibaut, akiben a felfedezés lelkesedése elsöpörte a szorongást.

Néhány órával később, miután a kolostor álomba merült, Adam és Thibaut a falak mentén osonva – nem látszott a hold, de a nyár közeledtével csillagos és világos volt az éjszaka – felsietett a teraszra vezető négy lépcső egyikén, ahol a nyolcszögletű szentély állt csinos kupolájával, melyet a második kalifa építtetett, és melyet a keresztények az angyaloknak szentelt kápolnává alakítottak. Mostanra azonban már nem használták, és Thibaut sosem járt benne. Nagy hatást tett rá a hely nemessége és szépsége, amikor Adam kinyitotta a négy értékes márványoszlop által tartott íves ajtók egyikét, melyek a négy égtájnak feleltek meg. Igazi jeruzsálemiként ismerte az arab művészet gyöngyszemét – de csak messziről, hiszen mivel a Templom területén állt, sosem ment a közelébe, s még kevésbé a belsejébe. Sosem tűnt igazán hihetőnek számára, hogy az egykori mecsetet a keresztény rítusokhoz alakították, hiszen az épület változatlanul az iszlámhoz tartozónak festett. A belsejében volt valami varázslatos elegancia oszlopos kettős kerengőjével, mely egy egyszerű követ vett körül, ami azonban két vallás jelentős pontja is volt: a zsidók hite szerint Isten itt állította meg Ábrahám kezét, aki kész lett volna megölni a fiát. A muzulmánok szerint Mohamed innen indult el az égbe szárnyas lován, Al Borakon. A keresztényeknek be kellett érniük egy részlettel: abban a pillanatban, amikor a Próféta felszállt, a kő követni akarta, de Gábriel, az Üdvözlet angyala megakadályozta azzal, hogy ráhelyezte a kezét, melynek nyomát a kő azóta is őrzi. Az egyensúly megteremtésére a keresztesek oltárt helyeztek a háromszorosan szent kőre. Valójában a kő kézzel fogható tanúja volt a Palesztinában élő különböző

vallásos hagyományok egybefonódásának.

Thibaut szeme hamar megszokta a félhomályt, és gyönyörködve nézte a kék és arany mozaikokat. Nem úgy Adam, aki máris nekilátott az egyik márványlap felemelésének.

– Nem segítene? – morogta. – Bármikor visszajöhet napvilágnál nézelődni. Sosem zárják be az ajtót. Jaj, milyen nehéz!

Az ásó és egy vasrúd segítségével a két férfinak sikerült elmozdítania a követ, mely alatt lefelé vezető lépcső nyílt. Adam felszerelkezett egy fáklyával és egy olajlámpással.

Mindkettőt meggyújtotta, és megindult Heródes egykori nagytemplomának mélye felé.

Hamarosan egy mély és szűk üregféleségben találták magukat, melynek ívében különös módon kéményszerű lyuk tátongott. Thibaut-nak nem maradt ideje kérdezni, a picardiai máris magyarázni kezdett:

– A zsidók idejében az oltár alatt volt a halottégető: ezen a lyukon át szállt el a hamu. Mint láthatja, megfelel annak a másik lyuknak a földben. Mindenesetre úgy tűnik, ez itt a lelkek kútja, és egy föld alatti rejtekútnak kell ide vezetnie.

– Az álmában a hang nem azt mondta, hogy Isten földrengést keltett, hogy lezárja a bejáratát?

– Nem álmodtam! – tiltakozott szárazon Adam. – De igaza van: azt mondta, hogy a föld megremegett. Ha így van, errefelé kell lennie – mutatott a déli falra, ahol a barázdált sziklát mintha egy hatalmas kéz rázta volna össze. – Nem tudom, hogyan tudnánk ketten felnyitni – tette hozzá hirtelen elkedvetlenedve.

Lerogyott a földre, és szemügyre vette a falat, mely úgy tűnt, véget vet kutatásának.

– Miért nem kérünk segítséget a testvérektől? – javasolta Thibaut. – Végül is az ön küldetése az egész Templomot érinti, és gondolom, azt sosem mondták, hogy a legnagyobb titokban kell hegyeket mozgatnia.

A fáklya fényében harag villáma ragyogott fel a picardiai kék szemében:

– Forduljak Ridefort-hoz? Maga megőrült! A szent táblák nem kerülhetnek méltatlan kézbe! Nála rosszabb nagymestere még sosem volt a rendnek.

– Ez igaz. Talán van más megoldás: ez a föld alatti járat – ha létezik – bizonyára egyenesen dél felé vezet, vagyis a rendház felé. Ha megmérjük a lépcső fokait, megtudhatjuk, milyen mélyen fut…

– Csak egyet felejt el. Biztosan nem vagyunk mélyen a terasz alatt.

– De talán van még egy lépcső a sziklák mögött? Meglepne, ha az igazi táblákat nem temetnék legalább olyan mélyre, mint a frigyládát.

– Bizonyára. De ezzel nem jutottunk előrébb. Ha lenne másik út, szerintem Gondemare testvér megmondta volna. Csak annyit mondott azonban: „ott van az út, melyet gyenge kezeim nem remélhettek megnyitni.” Mi sem vagyunk sokkal erősebbek

– morogta a lovag. – Emberekre, szerszámokra lenne szükségünk…

– Miért ne lehetne újabb földrengés? – jegyezte meg Thibaut, akit meghatott barátja elkeseredése. – Kishitű ember! Nekem, a hitetlenkedőnek kell felhívnom a figyelmét egy részletre, melynek pedig fontosnak kellene lennie a maga szemében?

– Melyikre?

– Ha az öregember szelleme idefáradt az ön kedvéért, az azt jelenti, hogy van megoldás. Különben azt is mondhatta volna: a táblák örökre a föld alá temetődtek, és lehetetlenség kiszabadítani őket. Felesleges tehát tovább keresnie. Ehelyett…

– Szavamra, igaza van! Gondolkoznunk kell…

Adam leült a lépcső alsó fokára, hogy megpróbálja rendbe szedni elkeseredés által átjárt gondolatait. Eközben Thibaut fáklyával a kezében lassan körbejárta a barlangot.

Odaért az égető hamunyílásához. A hamvak befogadására gödröt alakítottak ki, mely megtelt, majd a legutoljára ráhullott mennyiség szürkés halmot alkotott, melyben nem teljesen elszenesedett csontdarabok látszottak. Gépiesen előrehajolt és ujja hegyével felkavarta a port, melyben a láng megcsillantott valamit… Hirtelen rádöbbent, hogy amit lehetetlennek gondolt, valóra válhat. Tudta, hogy ez az a kút, melynek megkeresésére a félig szkeptikus, félig komoly Szaladin utasította, hiszen a több évszázados hamuból előhúzta azt a poros valamit, melyet ruhájában igyekezett megtörölni: egy smaragdból farágott gyűrűt, melyen arab felirat állt. A megdöbbenéstől megrogyott a térdre, és leült, kis híján megégetve sarjadó szakállát a fáklya lángjában.

– Adam – szólalt meg elfulladó hangon. – Azt hiszem, megtaláltam Mohamed Pecsétjét!

– Mit mond?

Pellicorne mellé térdelt, és döbbenten nézte az ékszert, mely Thibaut kezében lassanként visszanyerte szép, egyszerre mély és áttetsző zöld színét.

– Sosem gondoltam volna, hogy lehetséges – suttogta a fiatalember. – Amikor Szaladin azt mondta, hogy keressem meg, biztos voltam benne, hogy gúnyolódik velem. Olyannyira, hogy meg is feledkeztem róla. Olyan sok minden történt azóta.

Most mégis itt van a kezemben! A Próféta Pecsétje, melyet a bagdadi kalifának, minden hívő egyetlen urának kellene viselnie!

Adam elvette a gyűrűt, és szenvedélyes kíváncsisággal nézegette.

– Szaladin beszélt róla? Miért nem mesélt erről?

– Amikor visszatértem Jeruzsálembe, maga eltűnt, és sok idő eltelt, mire újra találkoztunk. Bevallom, meg is feledkeztem erről a történetről… melyben nem is hittem igazán.

– Nos, ennél megfelelőbb pillanat nem is lehetne, hogy elmesélje. Ilyen nyugalomban nem leszünk máskor.

Thibaut a gondolataiba merült, hogy a lehető legjobban felidézze emlékezetében a szultán szavait, majd mesélni kezdett.

Amikor a végére ért, Adam a furcsa ékszert ujjai között forgatva megjegyezte:

– Fel tudja fogni, hogy arra az esetre, ha azt venné a fejébe, hogy áttér az iszlám hitre, a kezében van az eszköz, hogy kalifa legyen? Hiszen akié a pecsét, az Allah kiválasztottja. Minden muzulmán kénytelen meghajolni előtte.

– Nos, maga mindenről tud! De én, aki nem vagyok olyan bölcs, csak annyit mondok, hogy a kezünkben van az eszköz, hogy megmentsük a királyságot, mert most már hiszek Szaladin szavának. A gyűrű ellenében megad mindent, amit csak kérünk!

Meg kell…

Egy egyszerre távoli és közeli harang hangja szakította félbe:

– Hajnali ima? Máris? Ennyire elszaladt volna az idő?

– Lehet. Mindenesetre vissza kell mennünk. Nagy a kockázat, hogy észrevesznek!

– Talán nem! Az a legjobb, ha egyenesen a templomba megyünk. Egy kis szerencsével megelőzzük a többieket.

– A fehér köpeny nélkül? Megbüntetnek… Adam elgondolkozott, s közben visszatette a kőlapot a helyére, és egy sötét sarokba rejtette a szerszámokat.

– Akkor visszamegyünk a lakóépületbe a köpenyekért. Majd az utolsók leszünk…

Ó, valami történt! Ez nem a reggeli ima!

Valóban, nem a hajnali misére szólító békés, szinte diszkrét kongatás hallatszott, hanem erőteljes ha-rangzúgás, mely egyre erősödött, és hazahívott minden templomost, aki ezért vagy azért a városban tartózkodott. Nem egészen vészharang volt, de majdnem olyan. A szerzetes-lovagok pedig nem a kápolnában gyülekeztek, hanem a káptalanteremben, ahol Gérard de Ridefort várta őket. Amikor mind egybegyűltek, a nagymester felemelkedett, egyik kezében parancsnoki botjával. A rá szegeződő kérdő tekintetekre keserű mosollyal felelt:

– Jó testvéreim! – kiáltotta. – Harcolni fogunk Isten dicsőségéért és a Templom becsületéért. A kutya Szaladin, barátja, Tripoliszi Rajmund segítségével most szállja meg Galileát, de becsülettel elálljuk az útját. Az előőrsben harcolni és megvédelmezni a Szent Keresztet, ez a rend kiváltsága, és számítok önökre, hogy ezt nem felejtik el.

Most misét hallgatunk, hogy vitézséget és erős szívet kérjünk a csatához. Azután felkészülnek az indulásra. Két óra múlva indulunk. Csak a nagyon idős és a beteg testvérek maradnak itt. A szokáshoz híven Szephoria kútjánál lesz a mozgósítás találkozási pontja. Jó testvéreim, a jelmondatunk:

„Non nobis, Domine, non nobis sed nomini tuo da glóriam61” Mindig ez lebegjen a szemük előtt! Most menjünk imádkozni!

– Leginkább az ő szeme előtt kellene ennek lebegnie! – suttogta Adam, miközben a templomosok kettesével megindultak a kápolnába egy utolsó imára.

61 Ne miattunk. Urunk, ne miattunk, hanem a nevedért adj dicsőséget!” Nem sokkal később a lovagok teljes fegyverzetben, fegyelmezett rendben elhagyták a rendházat a fegyvernökökkel, az őrmesterekkel és a turkopolokkal62, valamint tábori felszerelésükkel, szinte üresen hagyva hátra a kolostort. Az élen az új marsall, Jean de Courtrait tíz lovaggal alkotta a zászlóvivő Baucent testőrségét, akihez a csatában minden bajban lévő lovagnak csatlakoznia kellett. Ő lesz a hadjáratban a templomosok parancsnoka. A nagymester másik tíz lovaggal a Szent Sírba ment, hogy biztosítsák az Igazi Kereszt védelmét, mely Guy király, a bárók és a csapataik élén halad majd.

Kora hajnal volt, a környéken egymásnak feleltek a kakasok, azonban egész Jeruzsálem odakint volt a teraszokon és az utcákon. Furcsán csendes volt a város a perc súlyának tudatában. Mindenki tudta, hogy Szaladin a Szent Város elfoglalását tűzte ki célul, és a dühe előtt nem volt más akadály, csak ez a mozgó acélfal a zászlók suhogása alatt a reggeli hűvösben, mely hamar hőségbe fordul majd, hiszen júliusban jártak.

Egyetlen kiáltás sem hallatszott. Egyetlen hívás sem. Egyetlen szó sem. Néha egy-egy zokogás. A kifulladt Jeruzsálem mintha nehezen lélegzett volna. Csak imádkozott, térdre ereszkedve a magas, arany és drágakő kereszt útja mentén, mely Krisztus kínhalálának fáját tartalmazta. Az akrai püspök vitte a legfőbb relikviát. Ilyen drámai körülmények között a pátriárka feladata lett volna, és a király meg is kérte erre, de Heraclius – mintegy véletlenül – éppen beteget jelentett. Igaz, annyi erőfeszítést azért tett, hogy megáldja a harcba indulókat, de két pap támogatta a karját két oldalról.

Valóban rossz színben volt: a májával lehetett baj, tekintve a naponta elfogyasztott hatalmas mennyiségű bort. Az akrai püspök törvénytelen fia volt, ahogyan azt mindenki tudta. Még Guy király is, akinek pedig nem az intelligencia volt fő erénye.

Ellenben milyen szép király volt!

Hajadonfőtt, aranyhajában játszó napsugarakkal kecsesen viselte páncélját karcsú, izmos testén, s szélesen mosolygott szép fehér fogaival az asszonyokra, akik csodálattal nézték, és néha csókot vagy virágot dobtak neki, arra gondolva, hogy Sybilla királynőnek igaza volt, hogy ilyen szép férjet választott.

Az egyikük azt suttogta:

– Olyan, mint egykor Balduin volt…

– Csakhogy az ő szeme kékje túlságosan lágy, és nem olyan vitéz, mint ő! Távolról sem!

Pedig a király nem volt gyáva, ügyesen bánt a karddal, a lándzsával vagy a csatabárddal. A hozzá hasonlókkal vívott csata nem rémítette – még harci bravúrokra is képes volt –, ellenben iszonyatosan rettegett Szaladintól és a mamelukjaitól. Amint kiléptek a város kapuján, mosolya szertefoszlott, és a rá törő szorongás elfojtására a Keresztre szegezte a tekintetét, belé fektetve minden reményét, hogy élve kikerülhet a borzalmas kalandból, melyre indult. Valamivel hátrébb kifürkészhetetlen, komoly arccal ott lovagolt az öccse, Amaury, a főparancsnok.

A Szent István-kapu felé haladva a templomosok hadoszlopa elhaladt a Toron-62 Muzulmán apától és keresztény anyától született helybéliek, akik önként szegődtek a rend szolgálatába.

palota előtt, melyet nyitva tartottak a fiatal Onfroi távozása után is, aki kénytelen volt csatlakozni a király kíséretéhez. Thibaut ösztönösen felpillantott a teraszra, és hevesen megdobbant a szíve: Isabelle ott volt. Talpig fehérbe öltözve állt a hölgyei gyűrűjében, fátyollal befont haja védelmében, és őt nézte, miközben súlyos könnycseppek gördültek alá az arcán. A tekintete ereje vonzotta Thibaut-t. Hogy szeretett volna megállni, odamenni hozzá! Mert már azelőtt, hogy a lány ujjai az ajkát érintették volna, hogy néma csókot küldjenek felé, tudta, hogy az egykori szerelem visszatért, a házasság Onfroival csak szeszély volt, és ismét övé a szív, melynek elhagyása oly fájdalmas volt annak ellenére is, amit Balian d'Ibelintől megtudott. Tilos volt azonban megállnia. A lovak szép egységben ügettek, és a fegyelmet követve Thibaut hátra sem nézhetett. Hamarosan elhagyták a szép palotát…

A szephoriai kútnál gyülekezett a keresztény sereg. Húszezer ember! A legszebb sereg, melyet a frank királyság kezdetei óta összehívtak! Ott volt Tripoliszi Rajmund és négy mostohafia: Hugues, Guillaume, Odon és Raoul; Balian d'Ibelin, Renaud de Sidon, az ispotályosok az udvarnagyuk vezetésével, mivel még nem választottak új nagymestert, és Renaud de Châtillon, még arrogánsabban, mint valaha: egy percet sem vesztegetett, és azonnal Isabelle férjének értésére adta, hogy legfőbb érdeke, hogy vitézül viselkedjen az elkövetkező napokban, különben ő maga, a mostohaapja tépi ki a beleit.

Alig állt fel a tábor, amikor nyugtalanító hír érkezett egy sebesült lovassal: személyesen Szaladin vette ostrom alá Tibériás várát, melyet egyedül Eschive hercegnő

védelmezett, akit magára hagyott mind a férje, mind a négy fia.

Azonnal összeült a tanács a király nagy vörös sátrában. Hugues de Tibériade, az elsőszülött fiú Guy lábához vetette magát, és kérte, engedjék, hogy az édesanyja segítségére siessen. Rajmund gróf azonban csendre intette, és a királyhoz fordult:

– Felség – kezdte –, Tibériás az enyém. Az úrnője a feleségem. Az embereimmel és a kincstárammal van ott, és senki sem veszítene annyit, mint én, ha elesne. Ha azonban a muzulmánok elfoglalják, nem tarthatják meg. Ha lerombolják a falakat, újjáépítem őket. Ha foglyul ejtik a feleségem és az övéit, kifizetem a váltságdíjukat, mert inkább Tibériás szenvedjen vereséget, mint hogy a Szentföld vesszen el. Jól ismerem az országot. Az egész úton nincs egyetlen vízlelőhely sem, és ha most megindulunk a birtokom felé a száraz dombokon át, az emberek és a lovak szomjan halnak, mielőtt elérnék Szaladin seregeit. Július 4-e van. Holnap Szent Márton napja. A ma éjszaka melegében gondoljanak arra, micsoda hőség lesz holnap napközben!

A tanácsot meghatották áldozatkész szavai. Egyedül Gérard de Ridefort ellenkezett, nyíltan újabb árulás előkészítésével vádolva Rajmundot:

– Érzem rajta az árulás szagát! – recsegte.

A tripoliszi gróf mindössze megvető vállrándítással felelt. Különben is, a bárók mind csatlakoztak a bölcs gondolathoz, és természetesen a király is jóváhagyta: Szephoria friss vizénél várják meg a szultán támadását. Ezzel a tanács szétvált.

Éjfélkor azonban a templomosok nagymestere visszament Guy sátrába, akit egyedül talált, és szabad folyást engedett gyűlöletének:

– Felség, hisz ennek az árulónak, és elfogadja a véleményét? Önt akarta megbecsteleníteni vele, hisz szégyen és lelkiismeret-furdalás gyötri majd, hogy hagyott elesni egy öntől alig hat mérföldre fekvő várost. És tudja meg, hogy a templomosok leteszik fehér köpenyüket és eladják mindenüket, hogy megbosszulhassák a szégyent, melyben a szaracénok részesítenek! Menjen, és kiáltassa ki, hogy mindenki készüljön, és induljon a Szent Kereszt után!

Guy de Lusignan természetesen ezt a javaslatot is elfogadta…

Alighogy kiadták a riadóparancsot, a bárók futottak oda hozzá, hogy jobb belátásra bírják, de a méltatlan nagymester túlságosan meggyőző volt: a király kitartott döntése mellett, és nem volt hajlandó magyarázatot adni. A táborban eluralkodott a zűrzavar.

Sokakat megdöbbentett az őrült parancs, de mindenki tehetetlen volt, hiszen arról szó sem lehetett, hogy ne engedelmeskedjenek a királynak. A megszokott merészsége ellenére még a most aggodalmaskodó Renaud de Châtillon is süket fülekre talált…

– Uraim, ha Isten segít, kemény napunk lesz. Ami engem illet, ha jó kardom le tudja győzni a kutya Szaladint, a világ királyának érzem majd magam, és boldogan halok meg!

A hajnal első sugarai előtt tábort bontottak, és a sereg készen állt az indulásra. Egy utolsó ima az Igazi Kereszt lábánál, egy utolsó áldás a püspöktől és a káplánoktól, és a szép hadigépezet megindult. Ez alkalommal Thibaut nem a templomosok oszlopában vonult. A Kereszt védelmére kirendelt lovagok egyike az éjjel egy skorpiócsípés nyomán meghalt, és a marsall Thibaut-t választotta a helyére:

– Úgy gondolom, önnek jár ez a megtiszteltetés, testvérem – mondta –, hiszen évekig harcolt a legnagyobb relikvia tövében Balduin király oldalán, Isten fogadja be hős lelkét. Ráadásul úgy látom helyesnek, ha egy Courtenay van az első sorokban, mivel az udvarnagy kineveztette magát Akra elöljárójának, és ki sem mozdul onnan.

Ehhez nem volt mit hozzátenni. Csak meghajolni és köszönetet mondani lehetett.

Thibaut beállt a tíz lovag körébe, ahol egy hely üresen maradt… Büszke és boldog volt a megtiszteltetéstől, mely őt és Balduin emlékét érte, mégis zavarba jött. Valóban méltó rá, hogy ott legyen, amikor megszegi a regulát, és talán megsérti Istent azzal, hogy a Hitetlen gyűrűjét viseli? Talán valahol el kellett volna rejtenie a cellájában. Azonban attól tartott, valamilyen esemény esetleg megakadályozhatja abban, hogy visszatértekor magához vegye. Másrészt úgy gondolta, talán hasznos lehet a királyság számára, és hátrálásra késztetheti Szaladint abban az esetben, ha az ő fegyverei kerekednének felül. Feltéve természetesen, hogy a szultán hajlandó állni a szavát, melyet egy szabadon bocsátott fogolynak adott, s mely talán csak tréfa volt. Minden eshetőségre egy bőrszíjon a nyakába akasztotta a gyűrűt. Természetesen, ha előre tudta volna, micsoda megtiszteltetésben részesül, átadja a pecsétet Adam Pellicorne-nak, most azonban már késő volt.

* * *

Tripoliszi Rajmund, mint a környék ura, a sereg élére állt hercegnője négy fiával. A Kereszt előtt haladt, melyet erősen tartott az akrai püspök. Azután következett a király és a sereg nagy része. Végül az ispotályosok és a templomosok biztosították a hátvédet.

Egy hosszú, száraz völgyben tartottak kelet felé, mely felfelé emelkedett a még szárazabb dombok között a „Hattin szarvig”, egy kopár kettős magaslatig, ahonnan kiindult a tibériási kék tóhoz levezető út. Ott tartózkodott Szaladin serege. Az ostromlott hercegnő kastélya nem volt messze, körülbelül öt mérföldre, ám ahogy emelkedtek, úgy emelkedett a nap is, hamarosan elviselhetetlen hőséget ontva az árnyék nélküli tájon vasba öltözött katonákra… A len kendő ellenére, melynek használatát a keresztesek átvették a szaracénoktól, hosszú patakokban csorgott az izzadság a sodronyingeken és páncélokon. Visszavonulásról azonban szó sem lehetett.

A szultán előőrsét alkotó könnyűlovasok hamar felfigyeltek a hosszú fémkígyóra, mely Hattin felé kúszott, s melynek páncélja villámokat szórt. Támadni kezdték a hátvédet a gyors, íjakkal felfegyverzett lovasok, akár a kirajzott darazsak. Ahogyan azt Tripoliszi Rajmund jelezte, egyetlen forrás, egyetlen kút sem volt a szomorú tájon, ahol az utolsó zöld levelek is régen megégtek már. Az egyetlen esélyük az volt, ha elhaladnak Hattinnál, és lezúdulnak a tó felé, súlyukkal maguk előtt sodorva a muzulmánokat, de esteledett, és mind a lovak, mind az emberek kimerültek. Gérard de Ridefort, aki az ellenséges nyilaktól már elveszítette néhány emberét, azt javasolta, hogy álljanak meg a kis Marescalia erődnél, ahol van víz. Odaérve azonban azt látták, hogy a kutak szárazak…

Mégis megpihentek. Lehetetlen volt lefelé vágtatni a tóhoz a sötétben, veszélyes utakon. Az este hozott némi enyhülést. Nem eleget azonban ahhoz, hogy megfeledkezzenek az embereket és állatokat egyaránt gyötrő szomjúságról. Muszáj volt pihenniük, így aztán táborverés nélkül elhelyezkedtek, ahogy tudtak. Az Igazi Keresztet a földbe állították, és az azt kísérő templomosok két ötfős csoportban váltották egymást, hogy körülállják, ahogyan kell: egyenesen, két kezüket a földbe szúrt kardjuk markolatán nyugtatva. Mindenki másnak is készen kellett állnia, hogy amint világosodni kezd, meginduljanak a tó felé, mielőtt a borzalmas hőség visszatér.

Néhány óra telt el így, és az őrszemek türelmetlenül várták a hajnalt. Már nem volt messze, amikor hirtelen kivilágosodott az éjszaka, de baljóslatúan: a keresztény hadsereg körül Szaladin felgyújtatta a bokrokat és a száraz füvet, éppen abban a pillanatban, amikor kelet felől szél támadt, és szenvedéseiket tovább fokozva füstörvényeket fújt a frankok szemébe és torkába. A tó felé vezető utat hamarosan tűz fala zárta el, hatalmas pánikot keltve a gyalogosok között. Azt hitték, a pokol nyílik meg előttük, és a sok szerencsétlen menekülni kezdett, ki a hegyek, ki Szephoria felé. A parancsnokok tehetetlenül nézték őket.

– Kövessük a példájukat? – kiáltotta Balian d'Ibelin. – Beleestünk a csapdába, melyet Rajmund gróf jelzett. Könnyen meglehet, hogy nem kerülünk ki belőle élve. Mi a parancsa, felség? – tette hozzá Guy felé fordulva, aki szorongva pillantott rá, és szemmel láthatólag képtelen volt döntést hozni.

Tripoliszi Rajmund felelt:

– Meg kell próbálnunk átjutni, uraim! Erővel, Isten kegyelméből! Előbb azonban el kell rejteni a Szent Keresztet: nem kerülhet a hitetlenek kezére, ha alulmaradunk!

Kiadták a megfelelő parancsokat. A templomosok marsallja szétoszlatta az őröket, két lovag, köztük Thibaut kivételével, majd miután utoljára meghajolt az emberei szívében a hit esszenciáját jelképező ereklye előtt, megparancsolta:

– Ássák el. Előbb pedig esküdjenek meg a lelki üdvükre, hogy sosem árulják el, hol nyugszik! Még kínvallatás alatt sem!

– Lovagi becsületemre esküszöm! – jelentette ki kórusban Thibaut és a társa, akit Gérand testvér néven ismert.

Majd mialatt Jean de Courtrait visszatért hadi posztjára, megfelelő hely keresésére indultak, melyet az erőd romjaitól nem messze meg is találtak. Egy öreg, göcsörtös akácia emelkedett ott a homokból, egyetlen növényzetként a szomorú tájban. A makacs akáciák a sivatagban is megélnek, mert gyökereik akár harminc méter mélyen is a földbe nyúlhatnak víz után. Megkeresték a legkedvezőbb, keleti oldalát, majd Thibaut és társa ásni kezdtek az ásókkal, melyek részét képezték a templomosok tábori felszerelésének. Mély gödröt ástak, melybe belefektették a keresztet, ami Thibaut számára elválaszthatatlan volt Balduin emlékétől, aki belőle merített erőt a harchoz.

Beburkolták a lepelbe, melybe bizonyos alkalmakkor csomagolták. Óvatosan visszaterítették rá a homokkal kevert földet, melyen egy pillanatra térdre ereszkedtek egy utolsó imára, s olyan fájdalmas könnyeket hullattak, mintha anyjukat temették volna el. Azután felálltak, és megölelték egymást.

– Most menjünk, és haljunk meg becsülettel! – mondta Gérand testvér.

Thibaut szükségre hivatkozva hátramaradt, és odalépett az akáciához…

A szerencsétlen napon a kérlelhetetlen napsütésben a frank lovagok másodszor is felfegyverkeztek. Táplálék híján a tűz kialudt a Hattin szarv elfeketedett lejtőin.

Először azt hitték, sikerrel járhatnak, hiszen régi taktikájukhoz híven a török csapatok szétnyíltak, hogy utat engedjenek… mely azonban különös módon bezárult, amint a tripoliszi gróf és fiai megindultak rajta. Nem látták többé őket: miután felfrissültek az első kútnál, egészen a partig futottak…

Ekkor csoda történt: rettegését elfeledve Guy de Lusignan hagyta, hogy elragadja kirobbanó vitézsége, mely néha igazi királlyá tehette ezt a jelentéktelen embert.

Hatalmas kiáltásokkal a zászlaja köré szólította a lovagjait, az élükre állt, és kétségbeesett támadásba lendült, mely azonban olyan viharos volt, olyannyira átjárta az őrült vitézség, hogy majdnem elérte magát Szaladint is, aki egy kis magaslatról szemlélte a csatát fia, Afdal társaságában. A mamelukok gyors beavatkozása eloszlatta a veszélyt, és visszaszorította a támadókat a gyilkos hegyek közé… Ellenálltak, amennyire csak tudtak, vállt vállnak vetve küzdöttek, de végül legyőzte őket a túlerő.

Néhányan a tóban lelték halálukat, melyben megtörtek reményeik, s mely utolsó enyhülést nyújtott szomjuknak. Azok, akikből a halál éppen nem kért, fogságba estek.

Thibaut, aki látta, amint Gérand testvér lándzsával átdöfött nyakkal holtan rogy össze, közéjük tartozott. A lova kidőlt alóla, és nem tudta legyőzni az öt mamelukot, akik rárontottak.

Sisakjától és kardjától megfosztva inkább vonszolták, mint vezették a többi, szintén fogságba esett templomoshoz és ispotályoshoz, akiket a nagy sárga sátorhoz vittek, melyet a szultán emberei állítottak fel a csatamezőn, ahol egyre szaporodtak a holtak. A véletlen úgy hozta, hogy éppen Adam mellé került, aki kötelékeiben úgy harcolt még mindig, mint egy sebzett medve.

– Tartalékolja az erejét a szép halálra – tanácsolta neki. – Már nem várathat sokáig magára! Szaladin gyűlöli a templomosokat, és a vesztükre esküdött.

Valóban, a vörös keresztes fehér köpeny még piszkosan és porosan is jelzésül szolgált a mamelukoknak, akik elkülönítették a templomosokat a többi fogolytól, majd Szaladin elé vezették őket. A szultán a sátra ajtajában állt, és keresztbe font karral nézte őket. Térdre kényszerítették a lovagokat, ám abban a pillanatban, amikor a görbe karddal felszerelkezett katonák odaálltak melléjük, hogy kivégezzék őket, „önkéntesek” egy csoportja lépett elő, szigorú és ájtatos erkölcsű emberek, hívek, a törvény emberei, bölcsek, az aszkézis és a misztikus érzések beavatottai. Mindegyikük azt a kegyet kérte, hogy kivégezhessen egy foglyot: kivonták a kardjukat és feltűrték a ruhaujjukat63…

Szaladin pedig megadta nekik, amit kértek. Iszonyatos volt, ami ezután következett, hiszen még Allah nevében sem lesz valakiből egy csapásra gyakorlott hóhér. Voltak, akik rendesen elvégezték a feladatukat, mások azonban ügyetlenek vagy erőtlenek voltak, és mészárolták áldozatukat, olyannyira, hogy be kellett segíteni nekik. A szerencsétlenek kitartó bátorsággal imádkoztak. Néhányan zsoltárt énekeltek, míg a vas el nem metszette hangjukat.

Ekkor Thibaut hirtelen felegyenesedett, és arabul azt kiáltotta:

– A Próféta Pecsétjére, elfelejtettél, szultán? Thibaut de Courtenay vagyok.

Szaladin karja azonnal felemelkedett, és a kardok megálltak a levegőben. Mondott valamit, és két katona odafutott a zavarkeltőhöz, hogy megragadják és a szultán lábához lökjék. Thibaut azonban azt mondta:

– Parancsold meg, hogy hozzák ide azt is, aki a jobbomon volt, mert a testvérem.

Különben nem mondok semmit!

Szaladin a szemöldökét ráncolta, de két katona Ádámért indult, aki hamarosan a barátja mellett térdelt. Azután belökték őket a nagy sárga sátorba, míg odakint folytatódtak az imák… és a kivégzések.

– Vess véget a mészárlásnak! – nyögte Thibaut. – Azok az emberek mind a testvéreim, és becsülettel harcoltak ellened!

– Ne kérj túl sokat, ha azt akarod, hogy megkíméljem az életed és ezét a testvéredét! Felesküdtem a te istened katonáinak halálára, akik Allahot sértegetik –

63 Al-lmad, a muzulmán krónikás nyomán

örökké áldott legyen a neve! Helyes, hogy hívő emberek végezzenek azokkal, akik nem tesznek mást, csak elárulják a saját hitüket.

Ezzel kiment, hogy tovább elnököljön a mészárlás felett. Thibaut megértette, hogy ennél többet nem érhet el a diadaltól megittasult hódítónál.

– Hagynia kellett volna, hogy megöljenek! Szomjan halok – dadogta Adam, akinek kiszáradt szája nehezen formálta a szavakat.

– Legyen még egy kis türelemmel! Majd ad inni, ha meg is öl azután…

Hamarosan így is lett. Egy fekete rabszolga tűnt fel kupákkal és egy kancsó vízzel, a két férfi pedig végre enyhíthette szomját azzal a csodálatos érzéssel, mintha az élet forrásából innának. Odakint csendesedett az ének és az ima, felváltotta a szerencsétlenek nyögése, akikre az ügyetlenek miatt gyors halál helyett borzalmas agónia várt. Nemsokára súlyos csend nehezedett rájuk, melyet hamarosan a muzulmánok eksztatikus éljenzése tört meg. Adam és Thibaut imába merültek a nemes harcosok lelki üdvéért, akiket ily csúfosan végeztek ki. Szaladin ebben a helyzetben találta őket.

– Az én sátramban merészeltek imádkozni a háromfejű istenükhöz? – morogta.

– Nevezd, ahogy akarod, csak egy isten van – felelte Adam és azok, akiket most rútul lemészároltattál, a szolgái voltak. Mit gondolsz, milyen szemmel néz arra, amit tettél?

– Elégedett szemmel, remélem. Meg akarom tisztítani a földet a két alávaló rendtől, akiknek praktikái semmire sem jók, akik sosem mondanak le az ellenségességről, és akik nem hasznosíthatók rabszolgaként.

– Adhatnál nekik méltóbb halált is!

– Mi jobbat kívánhattak volna? Allah – áldott legyen a neve! – legfőbb szolgáinak kezétől haltak. A hadseregnek szüksége volt erre az áldozatra, melyet annak mutattunk be, aki győzelemre segített. Most pedig…

Ebben a pillanatban három foglyot vezettek Szaladin elé: Renaud de Châtillont, Gérard de Ridefort-t és Guy de Lusignant. Az utóbbi a szomjúságtól, a félelemtől és a kimerültségtől elgyötörten az ájulás határán állt. Szaladin maga mellé ültette, miután rövid parancsot adott ki:

– Szedd össze magad! Elfogyott az erőd! Csendesítsd el félelmedet is…

Majd amikor egy rabszolga egy hegyi hóval hűsített rózsavízzel teli kupát hozott, megkínálta:

– Igyál! Mindjárt jobban érzed magad… Jeruzsálem szerencsétlen királya először mohón ivott, de a hűsítő itallal visszatért belé a testvériesség, és Renaud de Châtillonnak nyújtotta a poharat, aki kiitta. Szaladin haragra gerjedt:

– Nemes arab szokás – mondta –, hogy egy fogoly életét megkíméljék, ha együtt evett és ivott a legyőzőjével. De ezt a nyomorultat te itattad meg, és a szokás rá nem vonatkozik.

Azután Châtillonhoz fordult:

– A bosszúálló ég a kezemre adott – vetette oda. – Emlékezz az árulásaidra!

Emlékezz az útonállásaidra, az erőszaktételeidre, a megszegett esküidre, az istenkáromlásaidra és a szentségtöréseidre a szent városok, Mekka és Medina ellen.

Megfizetsz bűneidért.

A fékezhetetlen Renaud azonban még legyőzötten, sebesülten, páncéljától és fegyvereitől megfosztva is hű maradt önmagához. Még magasabbra emelte oroszlánfejét, és megvető mosollyal sértette legyőzőjét.

– Így cselekednek a királyok! – mondta. – Én pedig a Jordánon túli földemen király vagyok!

– Nyomorult! Megesküdtem, hogy saját kezemmel vetek véget az életednek…

hacsak nem tagadod meg a hited, és nem hirdeted a Próféta törvényét, a nevét…

– A hitetlen törvényedet hirdessem, amikor azzal jobban sérteném Istent, mintha ezer évig garázdálkodnék? Soha!

Szaladin magánkívül felragadta a kardját és lesújtott Châtillonra, haragjában azonban rosszul számította ki a csapást. A penge lemetszette a lovag karját, mely vértócsában a földre hullott. Két mameluk katona végzett a sebesülttel, aki egyetlen nyögést sem hallatott, és levágták a fejét, melyről még akkor sem tűnt el a mosoly, amikor az iszonyattal eltelt Guy lába elé gurult. Szaladin azonban, miután kiadta az utasítást, hogy a fejet tűzzék lándzsára, a test többi részét pedig dobják ki, visszaült mellé:

– Nyugodj meg! – mondta gyengéden. – Egy király nem öl királyt. Ha kipihented magad, elviszlek Damaszkuszba, ahol beszélhetünk…

Egyetlen szót sem szólt Ridefort-hoz, aki szintén arra számított, hogy kivégzik, mégis tartotta magát. Hamarosan érte jöttek és elvezették a férfival, aki már csak névleg volt Jeruzsálem királya… Azután Szaladin kiküldte a tiszteket és a szolgákat, hogy ők is kivegyék részüket a hatalmas ünneplésből, mely egész éjszaka tart majd, hogy megörökítse a győzelmet, mely megkondítja a lélekharangot a frank királyság felett. Miután elvitték a Renaud de Châtillon vérével átitatott kék és arany szőnyeget, hellyel kínálta két utolsó foglyát a puszta földön:

– Üljenek le, és mondjanak egy jó okot, amiért még két templomost megkíméljek!

– Előbb válaszolj egy kérdésre, kérlek! Miért kímélted meg a nagymesterünket?

Kifinomultabb kínhalált tartogatsz számára?

– Nem hiszem.

– Megkíméled, amikor ő a balsorsunk oka? Amikor ő az egyetlen, aki méltatlanul viselte a fehér köpenyt azok között, akik tiszta és vitéz lovagként hűek maradtak esküjükhöz és a Mindenható Úrhoz, és akiknek vére vörös sárrá változtatta ezt a földet?

A szultán fehér fogai egy pillanatra meghatározhatatlan mosolyban csillantak meg.

– Pontosan ezért kímélem meg. Hasznosabb lesz számomra élve, mint holtan.

Érett gyümölcsként ejti a kezembe azt, ami megmaradt az átkozott rendből!

– Tehát erről van szó! Sejthettem volna, hisz jól ismered az embereket.

– Valóban azzal hízelgek magamnak, hogy jó emberismerő vagyok. Téged is ismerlek! Úgy látom, sokat fejlődtél a zavaró kérdések kikerülésének művészetében, de tudnod kellene, hogy nem végtelen a türelmem. Tehát térjünk a lényegre: megtaláltad, amit Damaszkuszban kértem?

– Igen, ennek a lovagnak a segítségével, akit mellettem látsz.

– Nehezen hiszek neked, mert őszintén szólva egy percre sem gondoltam, hogy lehetséges lenne.

– Én sem hittem, de az én istenem hatalmasabb, mint a tiéd, hiszen téged hallgatva nem egy isten van. A kezemben tartottam a Próféta Pecsétjét.

– Áldott legyen a neve! – kiáltott fel a szultán. – Hol volt?

– A társam elmondja. Beszéljen, Adam lovag, mondja el, hol volt a nagy smaragd.

– Ábrahám áldozati köve alatt, ott, amit maguk a lelkek kútjának hívnak. Ott volt a pecsét. A társam találta meg a hamu között, a Salamon idejében égetésre használt oltár alatt…

– Ott? Tehát nem vizes kútról volt szó? Ebben az esetben Otmán gond nélkül megkerestethette volna…

– Talán nem is vesztette el igazán? – jegyezte meg lágyan Thibaut. – Talán azt akarta, hogy csak… az utódai számára vesszen el?

– Hogy utána ne legyen több kalifa? Ez nevetséges… sőt, értelmetlen. Bár végül is annak alapján, amit tudok róla, nem lehetetlen. Mindenesetre kiérdemelted a hálámat.

Most add ide a gyűrűt!

– Annyira ostobának tartasz, hogy magamnál tartom, kockáztatva, hogy ellopják azok, akik kifosztottak? Én is elrejtettem – magyarázta Thibaut nyugodtan.

A fekete szakáll keretében Szaladin arca bíborvörösre váltott:

– Ha játszol velem, rettenetes lesz a haragom.

– Tudom. Ezért nem is teszem. Az igazat mondtam.

– Valóban a birtokodban van a gyűrű?

– Keresztény lovagi becsületemre és a sírra, ahol a tiszta hős, szeretett királyom nyugszik, esküszöm!

– Akkor mondd meg, hol van!

– Nem. És ne próbáld a barátomtól megtudni: nem tudja.

Ez egyértelműen látszott. Adam nem tudta, mit csinált Thibaut az ékszerrel, mióta elhagyták a rendházat, és meggyőződése volt, hogy magán viseli, így most arcára kiült a meglepetés. Szaladin azonnal megértette, de nem mutatta.

– Tudom, hogy kínzás alatt nem beszélnél, de talán ha a hóhérok a barátodat veszik kezelésbe?

– Hogyan árulhatnám el, amit nem tudok? – vonta meg a vállát a picardiai.

– Igaz, de a szenvedésed talán szóra bírja a társadat.

– Egy lovag nem fél a haláltól, még a legrosszabb haláltól sem. Ráadásul a Templom megesketett, hogy soha, még kínzás hatására sem adjuk ki a titkokat.

Erőszakon kívül mást nem tudsz ajánlani? – folytatta Thibaut.

– Alkudozni akarsz velem?

– Azzal megsértenélek. Ezt pedig nem akarom. Egyszerűen csak azt akarom, hogy álld a damaszkuszi ígéreted. Emlékezz vissza. Azt mondtad: találd meg a Próféta Pecsétjét, és amíg élek, a frank királyságra hosszú béke vár, mint azelőtt, hogy a szeldzsukok Palesztinára rontottak és elűzték a bizánciakat.

– Megváltoztak az idők, és elsősorban a leprás királyra gondoltam, aki oly nemes lelkű volt! Most én vagyok a győztes, és csak ki kell nyújtanom a kezem, hogy megkaparintsam az egész királyságot. Az alkud elvesztette a tartalmát. A nagy Balduin utóda csak egy rémüldöző, alkalmatlan alak, aki az életéért cserébe átadja nekem a városait. A rended nagymestere ugyanezt teszi majd a templomosokkal…

– Akkor megölhetsz mind a kettőnket, mert nem adom oda a gyűrűt!

Csend telepedett a selyempárnákon ülő hódító és a végkimerülés határán álló, a kétnapos harctól és az egynapos agóniától elgyötört férfi közé. Thibaut-t mélyen lesújtotta az is, hogy országa, igaz, nemes, de mégiscsak ellenséges kézbe került. A foglyok azt hitték, mindjárt megjelennek a hóhérok véres görbe kardjaikkal, és kihúzták magukat, hogy méltón haljanak meg, amikor Szaladin tapsolt egyet. Fekete szolgák léptek be. A szultán magához intette őket és a fülükbe súgott, majd visszafordult a foglyai felé:

– Ezek a rabszolgák elkísérnek titeket a tóhoz, ahol megmosakodhattok, aztán kaptok egy sátrat, ahol gondoskodnak rólatok. Pihenjetek! Később találkozunk…

Megkönnyebbülésük csak az első léptekig tartott. A földön, a könyörtelen napsütésben ott hevertek a lefejezett testek – kevesen voltak, akikkel gyorsan végeztek

–, majdnem háromszáz lovag, templomosok és ispotályosok, most az egyszer testvériesen elkeveredve. Elviselhetetlen volt a legyek belepte vérfürdő látványa, de talán még inkább a szag, melyet a kánikula megsokszorozott.

– Hogy parancsolhat ilyen szörnyűséget ember? – vetette oda Adam. – Az istene nem kapott elég vért a rengeteg holttesttel, akik elborítják a Hattin lejtőit? És még nemes lelkűnek mondják Szaladint!

– Az, amikor az az érdeke. Mi is ennek a példái vagyunk – sóhajtotta Thibaut vállat vonva. – De emlékezzen vissza Askalonra… és arra, amit ott láttunk!

A pokoli látvány ellenére a tó friss vize, melyről annyit álmodoztak, a paradicsom megtestesülésének tűnt, és amikor belemerültek, a magas nádszálak eltakarták előlük a valóságot, mely elől legszívesebben elmenekültek volna. Jólesően megmosakodtak, majd egy percig hagyták, hogy lebegtesse őket a víz, mozdulatlanul, akár a holttestek.

– Ha nem volnék éhes – vallotta meg Adam –, szívesen megpróbálkoznék a szökéssel, de félek, hogy nincs elég erőm. Tud úszni?

– Régóta. Még kisgyermekként tanultam meg Balduinnal Jaffában, Askalonban és Caesareában. Sokáig bírom, de bevallom, pillanatnyilag nem biztos, hogy képes lennék rá. Talán valamivel később? Szeretnék visszatérni Jeruzsálembe, hogy segítsek Isabelle-nek és az édesanyjának. Balian fogságba esett. Láttam, hogy megkötözve belökik egy sátorba. A hölgyek veszélyben vannak…

– Addig nem, amíg Jeruzsálem el nem esik! De mondja, mit csinált a smaragddal?

Azt hittem, magánál tartotta.

– Így volt… egészen a múlt éjszakai pihenőnkig. Miután Gérand testvérrel elástam a keresztet, elrejtettem.

– Krisztus keresztjével? – szisszent fel Adam, aki szentségtörésnek érezte a párosítást.

– Nem. Csak a közelben.

– És a társa nem látott semmit?

– Tudja, milyen példás udvariasság kötelező a rendben. Gérand testvér semmi rosszat nem látott abban, hogy magamra hagy egy percre, hogy elvégezzem a szükségem…

A fürdés végeztével, ahogyan azt Szaladin jelezte, egy sátorba vitték őket, ahol tiszta ruhát és ennivalót kaptak. Azután nyugovóra tértek. Nagy szükségük volt a pihenésre, s a táborban megtartott ünnep lármája sem zavarta őket, melyet csak az esti imára hívó szó szakított félbe, melynek nyomán a muzulmánok ott, ahol voltak, arccal Mekka felé fordulva letérdeltek.

Thibaut felébredt éjszaka, és egy percig nyitva tartotta a szemét. Ismét erősnek érezte magát, de szíve megtelt szorongással a jövő iránt. A szép hadsereg, mely a nap tüzében és a vérben szétolvadt, az egyetlen fal volt a királyság és Szaladin között. A néhány, még álló kastély és helyőrség nem dacolhat sokáig Allah seregével. És ott volt Jeruzsálem, a szent, a szépséges. Ott volt az istene, Krisztus sírja, és ott volt Isabelle, a szerelme is. Mi lesz velük? Különösen a lánnyal? A szultán, ezt tudta, nem háborúzik hölgyekkel. Gyakran elnézőnek mutatkozik irányukban, sőt, a nemes hölgyekkel még udvarias is. Eschive hercegnőt is, aki a tornya magasából végignézte a tragédiát, bizonyára szabadon engedik, sőt még kíséretet is kap, hogy csatlakozzon a férjéhez. A férjéhez? Ahhoz az árulóhoz! Azért, mert Guillaume de Tyr kedvelte, és dicsérte kormányzói képességeit, Thibaut megajándékozta a bizalmával. Azután ott volt a damaszkuszi találkozás a követével, Plivanival, és a furcsa őrjárat Galileában, melyet Rajmund oly szokatlan körülmények között „engedélyezett”. Végül az átjáró, mely a török sereg soraiban nyílt, hogy befogadja… és lehetővé tegye számára, hogy a part felé elmeneküljön, miközben a többieket megölték. Igaz, megszokott harci technika volt, hogy megnyílnak az ellenség előtt, de azért, hogy utána szorosan köré záródjanak, nem pedig azért, hogy menekülési útvonalat nyújtsanak. Rajmund annyira akarta a jeruzsálemi koronát, hogy az ellenségtől kérte volna?

– Ébren van? – suttogta Adam a mocorgását hallva. – Hogy érzi magát?

– Jól… de elkeserít, hogy itt kell lennem tehetetlenül, amikor minden, amihez ragaszkodom a világon, veszélyben forog. Talán jobbat is tehetnénk.

– Mit? Megkeressük a pecsétet, és átadjuk Szaladinnak, hogy mentsük az életünket?

– Nem. Mit szólna, ha megszöknénk, és Jeruzsálemig futnánk, hogy megvédjük a várost?

– Mivel? Csak Heraclius maradt ott és a polgárok.

– És a kisemberek, akik néha hősként viselkednek. Balduinnak hála a falakat újjáépítették, és mélyek a környező árkok. Ráadásul… szeretnék visszamenni a Templomba is!

– Van valami ötlete?

– Igen. Még messze van az éjszaka vége. Beleereszkedhetünk a vízbe, és elúszunk addig, hogy kikerüljünk a muzulmán előőrs látómezejéből, aztán elmegyünk Belvoirig, az ispotályos erődig, mely a Jordán völgyét felügyeli hat vagy hét mérföldre innen. Kis szerencsével találunk lovat, mely túlélte a vérontást.

– Gondolja, hogy van még valaki Belvoirban?

– Biztosan. A templomos és ispotályos erődöket nem ürítették ki. Csak a két rendházat, és Belvoir a sziklájáról még gondot okoz majd Szaladinnak. Ez az egyetlen esélyünk, hogy hasznosak legyünk még valamire…

– Ha maga mondja!

Thibaut máris talpon volt. Túlságosan vágyott a cselekvésre, hogy ellenkezzen Adam tervével. Különben sem tudott volna mást tenni. A lehető legnagyobb csendben elhagyták a sátrat: nem őrizték őket. Odébb, a nagy sárga sátornál, mely körül az emírek sátrai sorakoztak, akár a kiscsirkék a tyúk körül, tovább folyt az ünnep a fáklyák fényénél, a katonák énekével és a sülő hús illatával kísérve. Egészen közel volt a tó.

A magas fűben, majd a nád között kúszva a két férfi elérte a vizet. Csendben belesiklottak, ügyelve rá, nehogy felkavarják a felszínt… Egy megzavart béka brekegve ugrott odébb. Hűvös, szinte hideg volt a víz a kései órán.

A csillagokkal teleszórt égre felpillantva Thibaut néma imát mondott, majd lassan úszni kezdett Adam után. Szinte a lélegzetüket is visszafojtva dél felé haladtak a part mentén, a legapróbb gyanús jelre is megállva. Nem vették észre az árnyékot, mely elindult a sátruktól, amikor kiszöktek, és követte az útjukat, mielőtt visszament volna a szultánhoz…

A két szökevény sokáig úszott, hogy biztosan maga mögött tudja a sereg elfoglalta területet. Azután kikapaszkodtak a partra, és elnyúltak egy pillanatra, hogy megpihentessék izmaikat, és lélegzethez jussanak. Végül megindultak a Jordán völgye felé.

XI. fejezet

Zokogj, ó Jeruzsálem.

Ahogyan azt Thibaut előre látta, Szaladin másnap elfoglalta Tibériás kastélyát, ott találta Eschive hercegnőt, akit előkelő hölgyhöz illően köszöntött, majd közölte vele, hogy csatlakozhat a férjéhez Tripoliszban. Még erős kíséretet is adott mellé, hogy a hölgyeivel együtt biztonságban tehesse meg az utat. Azután leromboltatta a város egy részét, garnizont állíttatott fel a várban, és parancsot adott, hogy dicsősége emlékére emeljenek kápolnát a Hattin szarvon. Aztán visszaindult Akrába, a nagy tengerparti városba, mely a frank királyság kereskedelmi központja volt. Kellemes meglepetés érte: a legenyhébb ellenállásba sem ütközött. Jocelin de Courtenay volt a város elöljárója, vagyis kormányzója. Eljutott hozzá a tibériási események szörnyű visszhangja, és Szaladinnak elég volt felbukkannia, hogy csinos kereskedőküldöttség élén átadja neki Akra kulcsait. A követeknek a szultán felajánlotta, hogy maradhatnak a városban, de szabadon távozhatnak is, s mindkét esetben garantálja biztonságukat. Sokan elmentek, elsőként Courtenay, tudva, hogy bármit is ígér a győztes, minden rendben lesz, amíg itt marad, de amint hátat fordít, az emírjei sietve lemészárolják őket. A bazárok kincsek alatt roskadoztak, és a török katonák elragadták az aranyat, egész Ázsia termékeit, a gyönyörű damaszkuszi selyemkelméket és a velencei bársonyokat. Nagy mennyiségben találtak cukrot, fegyvereket és sok minden mást is. Szaladin hátrahagyta a fiát, Afdalt, és folytatta diadalmenetét.

Ezrével tartottak foglyok Damaszkusz felé, ahol nem isteni fényesség, hanem a legkeményebb rabszolgaság várt rájuk – hamarosan annyian lettek a piacon, hogy leesett az áruk, és egy életerős rabszolga alig került többe, mint egy pár saru. Szaladin két legfontosabb foglyát maga mellett tartotta: Guy de Lusignant és Gérard de Ridefort-t. Szabadságot ígért nekik több erődítmény átadása fejében, és a két hitvány alak szégyenteljesen megtett mindent, hogy meggyőzze alattvalóit és lovagjait, egyetlen kardcsapás nélkül adják át váraikat az ellenségnek. Ez történt Bejrúttal, Jaffával és más tengerparti városokkal, például Haifával és Caesareával. Eközben az emírek feldúlták és kifosztották Galilea városait, melyekben gyakran tárt kapuk fogadták őket, a lakosok pedig elmenekültek a tripoliszi grófság és az antiochiai hercegség felé, melyekre nem várt támadás. Hiszen Tripolisz a szultán barátja.

Antiochiában pedig a tehetetlen Bohemund, Orgueilleuse de Harenc özvegye nem tudott jobbat kitalálni, mint hogy feleségül vette a szeretőjét, Sybilla de Burzey-t, aki régóta tájékoztatta Szaladint mindarról, ami a környéken történt. Ennek köszönhetően még békében élhettek, a távolból hallgatva a lánccsörgés, a mészárlás és a tűzvészek zaját.

A szultán hadnagyainak kezére került Naim, Arszuf, Dzsenim, Szamária, Nablusz, Jerikó, Fuleh, Maalsa, Sandelio, Tibnin és más városok is, miközben Lusignan és Ridefort tevékenykedésének ellenére a nagy templomos és ispotályos erődök, Château-neuf, Szafed és Belvoir ellenálltak, méghozzá több mint egy évig, míg csak az éhség ki nem kezdte őket.

Gázában és Askalonban szintén nem Szaladin önkéntes segítőinek szája íze szerint történtek a dolgok. Guy de Lusignan névleg még mindig a város ura volt, ahová egykor bezárkózott Sybillával, hogy packázzon a leprás királlyal, aki még haldoklásában is összeszedte az erejét, hogy harcra keljen velük. A helyiek sosem bocsátottak meg neki, és amikor Guy eléjük merészkedett, hogy arra kérje őket, nyissák meg a kapukat a muzulmánok előtt, kövekkel és sértésekkel fogadták: csak egy szerencsétlen alak, aki méltatlan arra, hogy viselje a koronát, melyet egy perverz és félbolond nő ágyában szerzett, és soha többé nem ismerik el királynak.

Megkezdődött az ostrom, és Szaladinnak több mint egy hónapnyi kemény erőfeszítésébe került a győzelem. Már csak Jeruzsálem maradt!

* * *

Amikor Thibaut és Adam rövid belvoiri pihenő után, ahol az ispotályosok elszántsága visszaadta bátorságukat, Jeruzsálembe érkezett, zárt kapukat talált, és alig tudott bejutni. Férfiak és nők őrködtek a falakon, és Thibaut hiába kiáltotta oda a nevét, mintha sosem hallottak volna róla. Közeledett az este, de a napközbeni hőség nem enyhült a tenger felől érkező vastag felhők miatt. Az elektromossággal teli levegő

mintha csak tovább szította volna az őrszemek bizalmatlanságát.

Végül, miközben Adam egy öreg göröggel tárgyalt, aki makacsul azt hitte, hogy Szaladin előőrse áll előtte, egy erős férfialak jelent meg mellette, kihajolt a falon, majd azonnal elkiáltotta magát:

– Nyissanak kaput, a mindenségit! A fattyú az! Lemegyek.

Néhány pillanattal később Thibaut Balian d'Ibelin karjaiba omlott. A férfi olyan boldogan ölelte magához, hogy könnyek szöktek a szemébe. Azután magához húzta Adamot is.

– Megmenekültek a pokolból, barátaim? Ó, istennek legyen hála! Nagy szükségünk van jó kardokra és bátor szívekre! De hogyan csinálták? Az az ördög Szaladin aljasul lemészároltatott minden templomost és ispotályost, mintha csak vágómarhák lennének, nem pedig nemes lovagok!

– A tóba vetettük magunkat, és megszöktünk – magyarázta Thibaut, aki nem akart több részlettel szolgálni. – És maga, Balian úr?

– Szaladin szabadon engedett, amikor elmondtam, mennyire aggódom a feleségemért és a lányáért. Elismerem, lovagias a hölgyekkel szemben.

– És elengedte magát anélkül, hogy bármit is követelt volna cserébe? – jegyezte meg Adam ironikus mosollyal. – Nem eskette meg például, hogy sosem emel többé fegyvert ellene?

A gróf szép arcán fájdalmas remegés futott át, de tekintete határozott maradt:

– Megesküdtem rá, bevallom, és viselem a szégyent, de amikor ide érkeztem, rémült népet találtam, csupa öregembert, nőt és gyereket. Szinte minden védő meghalt vagy fogságba esett, és sok menekült érkezett a vidékekről, melyeket az emírek fosztogatnak. Olyan emberek, akik nem akarnak meghalni vagy rabszolgasorba kerülni. Sírva könyörögtek, hogy adjak nekik fegyvert, és tanítsam meg őket a használatukra. Ráadásul… parancsot is kaptam erre.

– Kitől?

A három férfi felfelé haladt a Szent Sír utcán. Balian nem felelt, mindössze fejével Heraclius felé mutatott, aki szokásos pompájával, fején mitrával, kezében pásztorbottal közeledett feléjük.

– Joga van hozzá, hisz még mindig ő a pátriárka, és különös módon mintha a város kritikus helyzete felébresztette volna benne a vágyat, hogy hasznossá tegye magát, és a paraszti ösztönt, hogy megtartsa a földjét. Szerintem ő maga sem volt tisztában ezzel a tulajdonságával. Mióta megtudta, mi lett a hadsereggel, megsokszorozta magát.

így történt, hogy életében először Thibaut szinte baráti fogadtatást kapott a férfitól, aki gyűlölte őt. Kölcsönös volt ez a gyűlölet, hiszen a lovag képtelen volt elfelejteni a rosszat, melyet a pátriárka Guillaume de Tyrnek tett. Heraclius megöregedett. Erőteljes alakja lesoványodott, és a kegyetlen irónia, mely megszokott arckifejezését jellemezte, már nem tükröződött zöld szemében, melynek színe is megfakult. Őszintének tűnő örömmel fogadta az érkezőket és szinte szó szerint ugyanazt mondta, mint Balian:

– Nagy szükségünk van vitéz kardokra, hogy meg nyugtassuk a szegény népet…

Ezzel ment tovább, s hamarosan öreg emberek fogták közre, akikre azelőtt soha egy pillantást sem vetett, most azonban beszélgetni kezdett velük, és megáldotta őket.

– Hihetetlen! – jegyezte meg Thibaut. – Ezek az emberek úgy mennek hozzá, mintha egy szent megtestesülése lenne. Mi történt vele?

– Talán a kor teszi, vagy a lelkiismeret-furdalás? És… a bánat!

– A bánat?

– A palotában Agnès haldoklik. Nagyon egyedül van! Azt hiszem, Heraclius mégiscsak szerette. Annyit tett érte!

– És Sybilla? Akarom mondani a királynő?

– Nincs többé királynő. A helyiek majdnem megnyúzták, mert őt teszik felelőssé a balsorsukért. Azt mondják, elrabolta a koronát Balduintól, hogy egy gyáva senkiházinak adja. Ami még rosszabb: azzal vádolják, hogy megölte a tulajdon fiát, a kis Balduint. Az egyik éjjel elutazott a hölgyeivel és a szolgáival. A palota szomszédos a Dávid-kapuval. Könnyű volt kinyittatnia. Jaffa felé szökött, ahol hajóra szállt Akra vagy Tyr irányába. Ennél többet nem tudok.

Beszélgetés közben a három férfi elérte a Szent Sírt, ahol az újonnan érkezettek imádkozni akartak, mint bármely célhoz ért zarándok, mint bármely jeruzsálemi, aki hosszú utazásról tér meg. Ők a halál torkából tértek vissza, és biztosan tudták, hogy hamarosan újra oda mennek. Ahogyan azonban a templomosok jelmondata hirdette, semmit sem kértek maguknak. Csakis Isten dicsőségére kérték, hogy visszatérjen a béke a legszentebb sír köré épült királyságba… Azután a királyi kriptába mentek, hogy imádkozzanak a márványlapnál, mely alatt a szenvedéstől végre megszabadult leprás nyugodott. Ebben a pillanatban Thibaut hallani vélte Balduin kimerült hangját, amikor a halála előtti estén azt suttogta neki: „Ariane… Isabelle… vigyázz rájuk!” Amikor újra kiléptek a térre, mely az imént még elhagyatott volt, térdeplő tömeg fogadta őket, mely, mint minden este, imában kérte az Urat, hogy fordítsa el tőlük az iszlám dühét. A bazilika előtt állva, pásztorbotját magasba emelve Heraclius vezette a közös könyörgést, szemmel látható meggyőződéssel.

– Tényleg megváltozott! – suttogta Thibaut.

– Nem biztos – felelte Balian. – A világ legnagyobb komédiása, de az is meglehet, hogy nem veszítette el egészen a hitét… sem a félelmét Istentől. Most jöjjenek, pihenjenek egy keveset, biztosan nagy szükségük van rá, és holnap sok dolguk lesz…

Balian d'Ibelin visszatérte óta fegyverforgatásra tanított minden férfit, aki csak alkalmas volt rá, valamint a nemesi vagy polgári családok fiait, akiket tizenhárom éves kor felett lovaggá ütött, örömmel tapasztalva a közös akaratot a város és a szerencsétlen menekültek megvédelmezésére. Istennek hála a citadella készleteit feltöltötték. Egyelőre nem kellett éhínségtől tartani. Ugyanígy nem fenyegetett a szomjúság sem, hála a Gihon-forrásnak, mely az évszázadokkal korábban vájt Ezékiel-alagúton át a Siloé-medencében tört fel. Az ostromlott Jeruzsálemet sosem a vízhiány késztette megadásra…

– Rendezkedjenek be a citadellában! – tanácsolta Balian. – Én is ott lakom, hogy mindig a védvonalak közelében legyek… Nem – tette hozzá válaszul a kérdésre, melyet Thibaut fel sem mert tenni –, a feleségem és a lánya nem csatlakoztak hozzám. Most is az Ibelin-palotában vannak. Így akarta Isabelle. Napról napra ébred benne Amaury király lánya: ragaszkodik hozzá, hogy a nép körében maradjon, mely az ő népe kellene legyen. Onfroi Szaladin foglya, de úgy tűnik, ez nem aggasztja különösebben. Majd később találkozunk!

A gróf egy intéssel távozni készült, de Adam visszatartotta:

– Csak egy percre, nagyuram! Templomosok vagyunk. Tehát a Templomba kell mennünk – mondta komolyan.

– A Templomba – nevetett keserűen Ibelin. – Tudja, ki maradt a Templomban?

Senki, hacsak nem az öreg Thierry testvér, aki a ház őrzését tűzte ki feladatául…

bizonyára a szellemek számára. A Templom nem létezik többé: Ridefort szégyent hozott rá, és Szaladin lemészárolta!

– Ne mondjon ilyet! – háborgott a picardiai. – Safednél, Tortosában és még más helyeken is élnek lovagok a rendből, ahogyan maradtak ispotályosok is Belvoirban és a Lovag lírákban, a tripoliszi grófságban! Jönnek majd Európából is, ahogyan bizonyára jön új keresztes hadjárat is, ha megtudják a királyság szomorú állapotát.

– Újabb keresztes hadjárat? Guillaume de Tyr és a többiek évek óta kérték a nyugati királyok segítségét. Lehet, hogy egyszer megérkezik, de attól tartok, addigra késő lesz… még ha megtesszük a lehetetlent is, hogy kivárjuk.

Ezzel nagy léptekkel távozott, és csak egy pillanatra állt meg, hogy Thibaut-ra mosolyogjon, aki odakiáltotta:

– Engem a citadellában talál, készen rá, hogy segédkezzek.

Thibaut azután a dermedt Ádámhoz fordult:

– Bocsásson meg… de én is úgy gondolom, ahogyan ő. A Templom nem létezik többé!

– Úgy beszél, mint egy tudatlan gyermek. Bár itt üres a hajléka, a rendnek sok lovagja van Európában, akik készek testestül-lelkestül a dicsőségnek szentelni magukat.

– Miért nincsenek itt? Nem azért alapították a rendet, hogy védelmezze és óvja a zarándokokat a szent helyekre vezető úton? Ahelyett, hogy halmozza a gazdagságot és a hatalmat… Ráadásul nem az a nyomorult Ridefort a legfőbb ura ennek a szép kis társaságnak?

– Egy méltatlan nagymester méltatlan nagymester, ennyi az egész! Ha meghal, választunk másikat!

– Addig azonban nem tartozik neki teljes engedelmességgel?

– Teljes engedelmességgel tartozunk neki. Maga ugyanúgy, mint a többiek, hiszen megesküdött Istenre!

– Tudom… de nem teljes szívemből. Maga meggyőzött, ez az egyetlen módja, hogy megmeneküljek a haláltól, mely nem a csatamezőn érne. A küldetése elkápráztatott, és segíteni akartam.

– Már nem akar?

– Nem akarok többé tisztelettel és engedelmességgel tartozni egy nyomorultnak, akinek bizonyára nem Isten szolgálata a legfőbb gondja. Ami pedig a táblák felkutatását illeti, nem hinném, hogy ez lenne a megfelelő pillanat. Hacsak nem akarja Szaladinnak ajándékozni őket? Jobb dolgunk is van, Adam! Utolsó leheletünkig védelmezzük a Szent Várost, és együtt halunk vele.

– Én is védelmezni akarom. Csakhogy ugyanúgy fogok harcolni, mint mindig: vörös keresztes fehér köpenyben…

– Nem mindig viselte. Akkor sem volt magán, amikor Belinben találkoztunk, és elhoztam a királyomhoz, akit sokáig szolgált anélkül, hogy bárki is tudta volna, kicsoda. Még én sem tudtam!

– Volt, és még most is van felmentésem a rám bízott küldetésre tekintettel.

– Ki adta a felmentést, amikor a nagymester itt a legfőbb parancsnok?

Adam habozott, végül azonban elszánta magát:

– Van egy másik nagymester. Titokban, rejtve, és csak néhány beavatott ismeri.

Érje be ennyivel: már így is túl sokat mondtam…

Ebben a pillanatban egy villám hasította át a sötét eget, majd nyomban hatalmas mennydörgés követte, és a két férfi egyazon mozdulattal keresztet vetett. Mintha az ég tiltakozna az ellen, amit a barátság felszakított Adam Pellicorne-ból, és megakadályozná, hogy többet mondjon, ha esetleg erre készülne. Thibaut nyugtalanul megrázta a fejét:

– Nekem ez túl bonyolult, és vissza akarom kapni a szabadságomat. Az imént Balduin sírjánál úgy éreztem, mintha hallanám a hangját, mely megparancsolta, hogy vigyázzak a kedvesére és a húgára.

– A húgának van egy férje, egy mostohaapja, hercegnő, és talán holnap királynő

lesz. Nincs szüksége magára.

– Szegény Ariane-nak azonban ebből semmije sincs. Tudni akarom, mi lett vele.

Tehát ami a Templomot illeti, adjon nekem felmentést, ha már olyan nagy hatalmú, vagy még jobb: mondja azt, hogy meghaltam azokkal együtt, akik elestek Hattinnál.

Ugyanakkor tudnia kell, hogy az ön iránti barátságom mit sem változik! Ha nem kér belőle, tudassa velem.

Thibaut ezzel sarkon fordult, és megindult a citadella felé, pontosan abban a pillanatban, amikor felszakadt a hatalmas fekete felhő. Valóságos vízözön zúdult a kiszáradt földre, bekergetve az embereket házaikba. Hamarosan folyékony függöny állt a két barát közé. Adam, aki nem mozdult, elfordította a tekintetét az utcáról, melyen a barátja eltűnt, és megvonta a vállát:

– Végül is miért ne? – morogta, és megindult az elhagyatott rendház felé.

* * *

Amikor Balian visszament a citadellába, már elállt az eső, és az utcákon hosszú folyamokban hömpölygött a víz. Thibaut-t a díszudvar küszöbén találta, ahol egy öreg őrmesterrel beszélgetett, akit, mivel már alig bírta el a fegyvert, hátrahagytak a város védelmére. Tiborc volt a neve, és gyermekkora óta ismerte Thibaut-t. Örömmel fogadta az érkezését, és az arcán még ott csillogtak a könnyek, kontrasztot alkotva szavai keserű szomorúságával, amint a királyi lakosztály egyik kivilágított ablakára mutatott. Elmondta, hogy az oszlopok mögött Agnès haldoklik, határtalan magányban, hiszen egyetlen családtagja sincs mellette, hogy imádkozzon érte és megédesítse utolsó óráit. Sem elmenekült lánya, sem a fivére, aki Akrában volt, sem a férje, Renaud de Sidon, akit hónapok óta nem látott. A hattini pokolból megmenekülve Renaud bezárkózott tengerparti várába, Sidonba, és amennyire csak tudott, ellenállt Szaladin emírjeinek. Nem is törődött a feleségével, akit régen nem szeretett már. Az utolsó –

bevallható szerető, a főparancsnok Amaury de Lusignan Szaladin foglya volt.

– Szánalmas ez a magány egy valaha oly gyönyörű nemes hölgynek, hisz az udvarhölgyei is elmentek Sybilla királynővel. Nem maradt mellette csak a görög öregasszony, Josefa Damianos… és Marietta, akit jól ismer, Thibaut úr.

– Marietta? Visszajött?

– Mint Askalonból mindenki, akit a törökök nem öltek meg vagy nem dobtak a vízbe. Igen szomorú állapotban érkeztek ide, mert ahogy beszélik, a szultánnal előfordul, hogy könyörületes, de az emírjeivel sosem. Allah nevében ölnek, gyújtogatnak, fosztogatnak, erőszakoskodnak és kínoznak. Marietta megsebesült.

Egyenesen a palotába jött, remélve, hogy szorítanak neki egy kis helyet…

– Szeretném látni.

– Ennél mi sem egyszerűbb – szólt közbe Balian, aki eddig a háttérből figyelte az öreg katona szavait. – Csak fel kell mennie… hacsak nincs ellenére, hogy találkozzék Agnès asszonnyal. Ha így van, megértem, hisz emlékszem, milyen mohón használta ki Balduin betegségét, hogy elérje, amit akar.

– Csak arra akarok emlékezni, hogy szerette a fiát, még ha rosszul is szerette.

– Akkor menjen. Nem kísérem el. Ismeri a járást, és én sosem tartoztam a barátai közé… Látni fogja, hogy megváltozott…

Mostanra teljesen besötétedett, Jeruzsálemben azonban ritkán volt néma az éjszaka. Azelőtt Agnès és társai ünnepségeinek zaja töltötte be, a harangok csengésével elvegyülve. A harangok most is ott voltak, most azonban a háttér moraját a citadella hátsó udvaraiban, a templomokban, a kolostorok kertjeiben, az Ispotályban és a Templom külső gyűrűjében táborozó sok száz menekült alkotta.

Thibaut az egyik vaskarikából elvett egy fáklyát, és megindult a királyi lakosztályokhoz vezető lépcsőn, melyet egykor fényesen kivilágítottak, és ahol valaha fuvolák, lantok és dobok zenéje, énekszó hallatszott. Most minden sötét és néma volt.

Agnès ajtajában már nem is álltak őrök: minden fegyverforgatásra alkalmas emberre szükség volt máshol, és amikor Thibaut kinyitotta a súlyos, faragott cédrus ajtószárnyat, suttogó ima ütötte meg a fülét. A szoba sötét volt, alig világította meg a két olajlámpás, mely a hatalmas, azúrkék damaszkuszi szatén borítású ágy két oldalán égett, mely fölé az éjszakai rovarokat távol tartó nagy fátyol borult. Kékes árnyalata remekül illett az úrnő szőke szépségéhez. A környező sötétségben olyan volt az ágy, akár egy hatalmas buborék, akár egy felhő, melyet enyhe arany csillogásba vontak a kis sárga lángok. Mindössze ennyi maradt azonban az ágy egykori kéjes pompájából, ahol Agnès vígan áldozott a test bűneinek a legszebb férfiakkal, akiket a véletlen az útjába sodort. A selyemlepedőkből, a puha matracokból, a lágy, hímzett párnákból nem maradt semmi. A lesoványodott test vékony szalmazsákon feküdt lepedő és takaró nélkül, mindössze fehér apácaruhába öltözve, mely arra emlékeztetett, amilyet Balduin viselt előszeretettel, amikor levetette páncélját. A pompás hajzuhatagot, mely Agnès egyetlen ruhája volt, amikor szeretőit fogadta, rövidre vágták, könnyű kis fürtökben, sisakként keretezte arcát, melyet annyira eltorzított a fájdalom, hogy Thibaut alig ismerte fel. A szerelemre teremtett test széthullott a vadállat harapásai alatt, mely nemi szerveit támadta meg. Hiába füstöltek illatos füveket, a halált előre jelző

betegségszag töltötte be a szobát.

Thibaut-t Balian figyelmeztetése ellenére is váratlanul érte a látvány, és először észre sem vette a két ősz hajú asszonyt, akik a fekhely két oldalán ültek: egyikük még szikárabb, még aszottabb volt, mint valaha, a másik pedig tömzsi, de életerősebb. Ő

vette észre elsőként a belépőt, és meghatottan ismert rá:

– Thibaut úr! – suttogta, és lendületesen felállt, hogy hozzá siessen. – Valóban maga az?

Marietta halkan beszélt, a haldokló mégis meghallotta, és megpróbálta kinyújtani a kezét, mire a görög cseléd azonnal türelmetlenül tiltakozott:

– Csönd legyen! Megzavarja szegény betegünket!

– Nem – suttogta Agnès. – Egy nevet mondott… A Fattyú lenne?

– Ő az, úrnőm – szipogta örömkönnyekkel Marietta.

– Hozd ide! Ó… isten küldte hozzám! Talán… a könyörület jele! Lépj közelebb, Thibaut, gyere…

A fiatalember odament az ágyhoz, és meglátta a nagyra nyílt kék szempárt, mely ugyanolyan volt, mint Balduiné, melyet megfakított a betegség, mielőtt megvakult volna.

– Itt vagyok, úrnőm és néném. Elszomorít, hogy ilyen fájdalmas állapotban látom…

– Nem fájdalmas… Csak haldoklóm… de örülök, hogy látlak. Istenem, milyen szép vagy! – suttogta javíthatatlanul. – Igaz, az unokaöcsém vagy… az egyetlen Courtenay, aki megmutathatja, milyen szép család voltunk!

– Maga még most is gyönyörű! – felelte rá Thibaut, és majdnem őszinte is volt, annyira felragyogott a kihunyni készülő tekintet, miközben az asszony kiszáradt ajka könnyed mosolyra húzódott.

– Köszönöm… a hazugságot. Te leszel az utolsó, aki dicsér. Nagyon fáradt vagyok, és meg vannak számlálva a napjaim – tette hozzá elhaló hangon. – Pedig szeretném…

meghallgatni a történeted… hogy mit csináltál…

Egy pillanatra elhallgatott és levegő után kapkodott:

– Csak annyit mondj: hány éves vagy?

– Szent Simonkor lettem huszonhét.

– Máris? És hány nő volt az életedben?

– Asszonyom!

Josefa felháborodott csuklása mosolyt csalt az arcára:

– Ugyan! Ismersz, Josefa! Mindig is vonzott a szerelem… még az életem végén is…

Tehát, szép lovagom?

– Egy sem.

Agnès rebbenő tekintete megdermedt:

– Hogyan? Egy sem? Sosem szerettél?

– De igen, méghozzá olyan nagy szerelemmel, hogy senki más nem kaphat meg sosem!

– Egyetlen szerető…? Nem sok.

– Nem a szeretőm. A szenvedélyem és az életem, de nem az enyém.

– Úgy érted, soha nem… A te alkatoddal?

Thibaut megvető mosollyal felelt a döbbent tekintetre:

– Emlékezzen vissza, Agnès! Azt az évet kivéve, amikor fogoly voltam, sosem hagytam el Balduin uramat. Számára a betegség lehetetlenné tette a szerelmet.

Bujálkodtam volna, és tértem volna vissza hozzá piszkos szerelmekben bemocskolt lélekkel? Nem volt nehéz az önmegtartóztatás: a szívemben élő szerelem megvédett a kísértésektől.

Agnès feléje nyújtotta a kezét, a fiatalember pedig megfogta a láztól tüzelő ujjakat.

– És azóta? – folytatta a királyné.

– Még mindig szeretek.

– A lovagi tisztaság! Létezik még ilyen a királyságban?

– Jobban, mint hinné. A templomosok és az ispotályosok mind erre esküsznek fel…

Elhallgatott, mert az asszonyban újra felébredt a fájdalom, melyet az ópium átmenetileg elcsendesített. Josefa orvosságot töltött egy aranykupába. Marietta mozdulatát megelőzve Thibaut lehajolt, és feltámasztotta Ágnest, hogy inni tudjon. Az egész teste megmerevedett, megbénította a fájdalom, és izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán, melyet Josefa egy kendővel megtörölt. Agnès felsóhajtott, amikor Thibaut gyengéden visszafektette az ágyra.

– Egy férfi karja! Milyen csodálatos! Álmodoztam rólad… egykor!

– Asszonyom! Gondoljon Istenre! – lépett közbe ismét a görög asszony.

– Arra bőven lesz időm… és a megbánásra is… melyet, attól tartok, sosem fogok igazán érezni… a testi bűneim miatt… De, szép öcsém… eljöttél, és szeretném…

megédesíteni az ittléted… és adni neked valamit… egy emléket. Mit kívánsz?

Thibaut letérdelt az ágy mellé, és megfogta a haldokló kezét.

– Semmit… hacsak nem választ egy kérdésre: tudja, mi lett Ariane-nal, az örmény lánnyal, aki az udvarhölgyei közé tartozott?

– Őt… szereted?

– Nem. A királyom szerette, és a halála előtt nem sokkal megparancsolta, hogy vigyázzak rá. Amikor kerestem, azt mondták, hogy az ön fivére, az udvarnagy katonákkal ment érte, és a lepratelepre vitte… ahová sosem érkezett meg. Tudja, mit tett vele? Megölte? Önnek tudnia kell! Önnek mindent elmondott.

Agnès nem válaszolt, csak lehunyta a szemét, és Josefa megkérte Thibaut-t, hogy hagyja magára, hogy békében készülhessen az utolsó kenet felvételére. A betlehemi püspököt várták. Thibaut kénytelen volt felállni. Agnès azonban kinyitotta a szemét:

– Azt a lányt… egyszerre kívánta… és gyűlölte. Azt hiszem… a házába… vitte…

A rebbenő tekintet a fiatalemberét kereste, aki könyörgést vélt kiolvasni belőle:

– Ne menj a közelébe! Jocelin rossz ember! Régóta tudom. Sokkal rosszabb, mint én, és ráadásul gyűlöl téged! Téged, a tulajdon fiát!

– Én sem szeretem őt. És vigyázni fogok. De… köszönöm, hogy elmondta…

Lehajolt, hogy búcsúzóul megcsókolja a felé nyújtott kezet, Agnès azonban visszatartotta:

– Várj még! Adni akarok valamit… egy emléket… Josefa! A zománcos ládikámat…

– Asszonyom! Mindjárt itt lesz a püspök! Nincs ideje, hogy…

– Azt mondtam, a ládikámat! Vagy menj innen!

Az asszony kénytelen volt engedelmeskedni: odavitte a kis kék és arany dobozt, úrnője parancsára kinyitotta, és elővett belőle egy csodálatos, súlyos aranyláncot, melybe igazgyöngyöket és karbunkulusokat foglaltak. Az ékszer egyaránt illett férfiakhoz és nőkhöz.

– Vedd el, Thibaut! Nincs vagyonod, és már nem él a királyod, hogy megjutalmazzon!

Mivel a lovag elutasító mozdulatot tett, Agnès tovább kérlelte:

– Mondom, vedd el! így akarom… És imádkozz értem! Azt hiszem… nagy szükségem… lesz rá.

Thibaut engedelmeskedett.

Odakint harang csengése hallatszott, és még mielőtt őszinte meghatottsággal köszönetet mondhatott volna, kinyílt az ajtó a prelátus előtt, akit két gyertyavivő és egy tömjénező kísért. Aranyszövettel letakart kelyhet hozott a kezében. Térdre ereszkedtek előtte, majd Thibaut távozott. Marietta szeretetteljes pillantással kísérte, melyből a viszontlátás ígéretét olvashatta ki.

* * *

Agnès az éjjel meghalt, még több feladatot róva Balianra, aki igyekezett méltó temetést szervezni az asszonynak, aki királyt hordott a szíve alatt. Gyorsan kellett cselekednie, mivel a nyári hőség nem tett lehetővé hosszas várakozást.

A holttest még aznap este megkapta az utolsó áldást az ispotályosok templomában. Személyesen a pátriárka tartotta meg a szertartást. Mindenki tudta, milyen kapcsolat fűzte az elhunythoz, de mindig is jó szónok volt, és megtalálta az egyszerű, mégis megkapó szavakat, hogy leírja a szép hölgy kegyetlen utolsó napjait, aki egész életében a kéjt hirdette, mégis bűnbánatban és szegénységben tudott meghalni. Mindenki megértette, hogy azzal, hogy neki megbocsátott, magának is feloldozást adott, de senki sem mosolyogta meg. Azután a fáklyák fényében Agnès de Courtenay-t, Sidon grófnéját a kriptába fektették végső nyugalomra első veje, a régen halott Guillaume de Montferrat mellé… Amint elindultak a palotából, megszólaltak a lélekharangok.

Thibaut őszinte szívvel imádkozott Ágnesért, akinek rossz életmódja és mohósága oly sok bajt okozott a királyságnak, de aki Thibaut szemében megváltotta bűneit a szeretettel, melyet leprás fia iránt tanúsított.

Azután követte Baliant a falakra, ahol egymásra halmozták a köveket, a szurkot, a rőzsét és az olajos fazekakat, melyet az ostromlókra öntenek majd, h felbukkannak.

Már nem lehettek messze: Szaladin seregei egymás után szerezték meg a Jeruzsálem körül településeket, s végül vas és tűz harapófogójába zárták a várost, melyet – ezzel mindenki tisztában volt – külső segítség nélkül nem képesek sokáig megvédelmezni.

Segítséget pedig nem várhattak. A nyugati királyok süketek maradtak a folyamatos segélykérésre. A tripoliszi grófot és az antiochiai herceget túlságosan lefoglalta a saját –

már megcsonkított – birtokaik védelme, nem törődtek Jeruzsálem megsegítésével.

Ugyanakkor a menekültekkel, akik folyamatosan érkeztek, és akiket lassan már nem tudtak befogadni, fegyverforgatásra alkalmas férfiak is jöttek, és a templomos és ispotályos rendházba visszatértek a lovagok, akik a különböző parancsnokságokról menekültek: hátrahagyták állásaikat, hogy a Szent Sírt védelmezzék. Újra benépesült a Templom, és nagymester híján, aki változatlanul fogságban volt, udvarnagyot választottak. Thierry testvér hatalmas megkönnyebbüléssel adta át kezébe a birtok és a vagyon feletti felelősséget. Az elkövetkező napokban Thibaut nem is látta Adamot.

Biztosan sok dolga volt. A regulájukhoz híven a templomosok mindennap bőségesen jótékonykodtak, befogadva és megvigasztalva mindenkit, aki szükséget szenvedett. A betegek és a sebesültek az Ispotályban tolongtak, ahol a vörös köpenyes lovagok mindent megtettek értük, ahogyan mindig is 1048 óta, amikor még csak egyszerű

gyógyító rend voltak a Szent Sír árnyékában.

A város éjjel-nappal tevékenykedett. A fáradhatatlan Balian d'Ibelin egyszerre volt jelen mindenütt, döntött, szervezett, irányított, csodálatos és lelkesedést ébresztő

magabiztossággal. Szó sem lehetett róla, hogy engedelmes birkákként megadják magukat, hogy önként a hitetlenek kardja alá hajtsák a nyakukat! Halálig harcolni fognak! Egyedül a görögök nem tanúsítottak lázas lelkesedést, de ez nem volt újdonság: mindig is türelmetlenül viselték latin hittársaik uralmát, és nem lett volna ellenükre, ha szélesre tárják a kapukat a szultán előtt. Balian azonban szemmel tartotta őket, és kedvesen elmagyarázta a vezetőiknek, hogy a legapróbb gyanús mozdulatot is halállal bünteti.

Eközben Thibaut nem felejtette el Agnès utolsó szavait. Az asszony azt mondta, hogy Jocelin egyszerre imádja és gyűlöli Ariane-t, és „a házába” vitte. De melyikbe? Az udvarnagyi palotába a Szent István utcában, vagy a montfort-i kastélyba, hét vagy nyolc mérföldre Akrától, melyet Agnès közbenjárására Balduintól kapott, netalán az akrai kormányzói palotába, melynek kulcsait engedelmesen átadta Szaladinnak szinte a hattini dráma másnapján?

Thibaut, ahogy jobban belegondolt, apja természetét ismerve Montfort-ra szavazott. Már látta a sötét erődöt, mely Galilea szívében emelkedett, vad, nehezen megközelíthető vidéken. Ideális hely volt egy „imádott és gyűlölt” lány elrejtésére, hiszen távol feküdt minden lehetséges segítségtől. Lehet, sőt valószínű, hogy mostanra a vár valamelyik emír kezén volt, hiszen Szaladin egész Galileát meghódította. Ebben az esetben a szép örmény lány – ha egyáltalán még életben volt! – egy török hatalmába került a háremébe vetették, vagy isten tudja, hová. Lelkiismerete megnyugtatására Thibaut mégis úgy döntött körülnéz a jeruzsálemi palotában is. Jól ismerte, hisz többször járt ott Balduinnal Amalrich király uralma idején, amikor Milon de Plancy volt az udvarnagy Étiennette de Milly második férje, akit 1174 karácsonyán gyilkolt meg egy akrai utcán a tripoliszi gró: embere. Milonnak akkoriban volt egy öccse, aki azóta meghalt, gyerekkorukban azonban a barátjuk volt, és gyakran meglátogatták a betegsége alatt, mely végül elragadta.

Odaérve Thibaut szélesre tárva találta az ablaktalan falba vágott ajtót, mely a belső

kertre nyílt. Silány kis csomagokat cipelő tömeg tolongott Khoda, az etióp rabszolga erőfeszítései ellenére, aki izmos volt és fekete, akár az éjszaka, és akit Jocelin nagyon drágán vásárolt, amikor fogságából visszatért, s azóta bizalmas embere lett. Bizonyára rá bízta a ház őrzését, amikor akrai kormányzóságába utazott. Mivel nagyon magas volt, Khoda tiszteletet parancsolónak tűnt, a jelenlegi helyzetben azonban nem sokat tehetett a szerencsétlenek sokasága ellen, akik mohón kutattak egy hely után, ahol pihenhetnek, élelmet találhatnak, és megszabadulhatnak félelmüktől. Az itteniek Jerikóból érkeztek, de az egész város tele volt menekültekkel, akiket többé-kevésbé befogadtak, és akik előtt a kétségbeesett pillanatokat jellemző jótékonysági hullámban általában megnyíltak a nemesi otthonok. Miért zárták volna be keresztények előtt azokat a házakat, melyek holnap talán a török kezére kerülnek?

Khoda szemmel láthatóan nem így gondolkozott. Rá bízták a ház őrzését, hát őrizte, ez minden. Éppen egy asszonnyal tárgyalt, akiből megérkeztekor Thibaut csak cizellált ezüstgyűrűvel összefogott kék fátylas fejét látta. Hallotta az asszony erős, parancsoló hangját:

– Ezek a szerencsétlenek kimerültek, fogytán az erejük, és segítségre van szükségük. Be kell engedned őket, mert ez az elöljáró, Sir Balian d'Ibelin parancsa!

– Engedelmeskedni fognak önnek, nemes hölgy, különben ez a férfi megtanulja, mi az ára, ha ellenszegül a kormányzó parancsainak.

Ó, a gyönyörű, a csodálatos fény, mely a felismerésben felragyogott a fiatal hölgy kék szemében! Majdnem kinyújtotta felé a kezét, de visszafogta magát: nem tartozik erre a veszett őrkutyára a felindulása. A rabszolga különben is tiltakozni kezdett:

– Khodának egyetlen ura van, aki azt mondta, vigyázzak a házra. Más urat nem ismer!

– Nos, akkor most megismersz – vágott vissza Thibaut, és kivonta a kardját, melynek hegyét a rabszolga nyaka felé irányította. – Beengeded őket, vagy…

Khoda bizonyára a halálát olvasta ki a szürke, hideg és kérlelhetetlen szempárból, mely rá szegeződött, mégis megpróbált alkudozni:

– Mit fog szólni a gazdám, amikor visszajön? Tudod, nagyuram, kegyetlen tud lenni!

– Nem annyira, mint én, erről biztosíthatlak! Ráadásul nem hiszem, hogy a gazdád valaha is visszajön ide. Én pedig az örököse, a fia vagyok. Tehát add ide a kulcsokat, és engedj be!

Az etióp legyőzötten engedelmeskedett, leakasztotta az övéről a kulcscsomót, és felé nyújtotta, majd mélyen meghajolt, és félrehúzódott. Thibaut visszatette kardját a hüvelyébe, és örömteli remegését elnyomva a karját nyújtotta Isabelle-nek, hogy bevezesse az udvarba. A menekültek a nyomukban haladtak. Férfiak, nők, gyerekek és öregek lepték el a földszinti termeket, örömkiáltásokkal és hálatelt szavakkal. Az asszonyok még Thibaut kezét is megcsókolták, aki mielőtt megízlelte volna a sors nyújtotta néhány boldog pillanatot, elkiáltotta magát:

– Miután kipihenték magukat, az egészséges férfiaknak a citadellába kell menniük, hogy megkapják utasításaikat Balian nagyúrtól! A veszedelem, mely elől ide menekültek, közeledik, és minden erős karra szükségünk van.

– A miénkre miért nincs? – kiáltott vissza egy szép lány, akinek merész tekintete nem titkolta, hogy kedvére valónak találja a lovagot. – Mi is hasznosak lehetünk: követ hordunk, olajat forralunk, összegyűjtjük a nyilakat, segítünk a sebesülteknek…

– Köszönet érte! Minden segítséget elfogadunk – felelte Thibaut egy mosollyal, melyet azután Isabelle felé fordított.

A hercegnő azonban máris egy terhes asszony fölé hajolt, aki éppen elvesztette az eszméletét. Thibaut ekkor látta, hogy nincs egyedül, ahogyan először gondolta, hanem három cseléd kíséri tépésekkel, kötésekkel, balzsamokkal, olajokkal és minden elsősegélyhez szükséges eszközzel megrakott kosarakkal. Az egyikük a kövér Euphémia volt: ő kenyeret és bort hozott, melyet máris osztani kezdett.

Miközben Isabelle Thibaut számára meglepő szakértelemmel ellátta az asszonyt, utasításokat adott, hogy húzzanak vizet és keressenek szénát, hogy fekhelyet készítsenek a legkimerültebbeknek. Hirtelen felemelte a fejét, és Thibaut-ra nézett:

– Tegye hasznossá magát, barátom! Enni kell adni az embereknek: kell lennie raktárkészletnek a palotában!

A lovag magához intette Khodát, és kikérdezte. A rabszolga beletörődő

mozdulattal egy ajtóra mutatott, mely mögött lépcső nyílt. Természetesen kulcsra volt zárva. Isabelle elkérte a kulcsot, és felállt:

– Magával megyek. Látni akarom, mi van ott!

A lépcső ugyanolyan volt, mint minden pincelépcső: meredek és csúszós, különösen egy hercegnő finom cipellője számára. Isabelle-nek Thibaut-ba kellett kapaszkodnia. Annyira meredekek voltak azonban a fokok, hogy a támasz ellenére mégis majdnem elesett, de a lovag elkapta, és egymás karjában találták magukat odalent. A lány testének érintésére a fiatalemberen úrrá lett a káprázat. Vászonruhája, mely ugyanolyan kék volt, mint a szeme, bizonyára poros és piszkos lett, Isabelle-ből azonban csodálatos illat áradt, melyben rózsa és jázmin keveredett. Ráadásul a test, melyet a ruha vékony szövete takart, már nem egy kislányé volt, hanem egy tizennyolc éves nőé, édes hajlatokkal, melyeken Thibaut türelmetlen keze felfedező útra indult.

Isabelle ösztönösen válaszolt a csókjára, melyben ott égett a sokáig elfojtott szenvedély, közben mégis azt suttogta, „ne… ne…”, ám egyre gyengébben, egyre kevesebb meggyőződéssel.

Thibaut tekintete máris a pincét fürkészte valami után kutatva, mely akár egészen távolról is emlékeztethetett nászágyra, amikor nyögést hallott… és azonnal megállt.

Isabelle is hallotta, és a pár természetesen szétvált.

– Arról jön! – mutatott Thibaut egy folyosóra, mely olajoshordók, boroshordók és különböző élelmiszeres zsákok között nyílt előttük.

Felragadta a fáklyát, mely a pincelejáróban égett, és oda sietett. Egy elég rossz állapotú, de vadonatúj lakattal lezárt ajtót látott. Mögüle érkezett a nyögés.

– Vigyázzon! – suttogta Isabelle.

– Adja ide a kulcsokat, és tartsa a fáklyát!

Lázasan végignézte a kulcscsomót, kereste a megfelelőt, kipróbált kettőt, melyek nem illettek a lakathoz, majd végül megtalálta az igazit, mely a legújabb volt mind között. A jól megolajozott zár nem kérette magát, és az alacsony, vastag ajtó kinyílt.

Kellemetlen szag áradt ki mögüle.

– Maradjon itt! – adta ki az utasítást Thibaut. – Talán egy beteg és veszélyes állat van odabent…

– Nem zárnak így be egy állatot, bármilyen értékes legyen is! – felelte logikusan gondolkodva a lány, miközben visszaadta a fáklyát.

A lovag lehajolt, hogy beléphessen, és tekintetét a homályba fúrta a levegőtlen, ablaktalan kis lukban, ahol képtelenség volt felegyenesedni. A fáklya lángjában elé táruló látványra iszonyattal felkiáltott:

– Istenem!

Egy nő feküdt rongyokban a rothadó szalmán, melyből a bűz áradt. Az egyik bokájára hegesztett vaskarika kötötte a falhoz, ami azonban nyomorúságos állapotát tekintve felesleges óvintézkedés volt. Piszkos, meggyötört, tragikusan sovány és férgek lepte testén kívül Thibaut csak hosszú, kócos fekete haját látta, mely eltakarta az arcát.

Úgy tűnt, nem veszi észre a fiatalembert, és továbbra is halkan nyögdécselt.

Thibaut előérzettől vezérelve félre akarta húzni a haját, Isabelle azonban, aki a nyomában belépett, megelőzte:

– Édes Jézusom! Ariane az! – kiáltott fel, ahogy meglátta a sovány, sápadt arcot, melyen alvadt vér borította sebhelyek látszottak.

A lány szeme csukva volt, vonásait elmélyítette a szenvedés.

– Eszméletlen – nyögte Isabelle. – Ápolnunk kell, de legelőször is kivinni innen.

Kell lennie egy kulcsnak ehhez a karikához!

Nem volt: a vasat meghegesztették, jelezve, hogy a szerencsétlent arra ítélték, hogy haláláig itt senyvedjen. Azután elég lett volna befalazni az ajtót.

– Az a szörnyeteg az életével fog fizetni! – mordult fel Thibaut. – A kardomra esküszöm!

– Az a szörnyeteg… az apja, barátom – jegyezte meg szomorúan Isabelle.

– Talán tőle kaptam az életet, de attól még nem apám. Megesküdtem haldokló bátyjának, hogy vigyázok Ariane-ra. Ne mozduljon! Elküldöm Khodát egy kovácsért.

Először is el kell vágni a láncot. Aztán majd meglátjuk…

Az etióp azonban, jól tudva, hogy elsőként őt érné a lovag haragja, eltűnt. Thibaut megállt a menekültekkel teli udvar közepén:

– Van maguk között kovács?

Egy szakállas férfi jelentkezett, aki egy nagy bőrzsákban magával hozta az üllőjét, egy kisebben pedig a szerszámait.

– Hishami Simon vagyok Jerikóból.

– Jól van. Várj meg itt!

Thibaut felsietett az emeletre, az egyik ágyról levett egy bíborszín selyemtakarót, és visszament a kovácshoz. Együtt mentek le a pincébe, ahol Simon gond nélkül elvágta a láncot.

– A karika nehezebb lesz, de azt hiszem, le tudom venni anélkül, hogy megsebezném a szerencsétlent. Micsoda állapotban van, istenem! Micsoda állapotban!

Thibaut leterítette a takarót a folyosó kövére, és fel akarta emelni Ariane-t, hogy oda fektesse. Simon félénken tiltakozott:

– Engedje, hogy én csináljam, lovag úr! A páncélinge fájdalmat okozhat neki.

Thibaut csak a gyors mosakodások idejére vált meg sodronyingétől, s mint a város minden védője, abban élt és aludt. A nagyon erős embereket néha jellemző végtelen gyengédséggel Simon felemelte Ariane-t a fekhelyéről, és átfektette a pompás takaróra, ahol Isabelle gyengéden, csorgó könnyekkel betakarta.

– Felvigyem egy szobába? – kérdezte Simon.

– Nem. Elvisszük az anyámhoz, az Ibelin-palotába. Orvos kell! Kerítsen egyet, Thibaut! Én mutatom az utat… Kapsz aranyat, kovács, a segítségedért. Főleg ha sikerül levenned a karikát úgy, hogy nem töröd el a bokáját.

A további intézkedést Isabelle-re hagyva Thibaut futva indult a zsidó kerület felé, némán imádkozva, hogy ott találja Joad ben Ezrát, akiről semmit sem tudott.

Az ügyes zsidó orvos még mindig a Füge utcai házában lakott, de nem volt otthon.

A menekültáradat a végtelenségig sokszorozta a munkáját. Thibaut mégis rátalált a Jozefát utcában, nem messze az ugyanezt a nevet viselő vesztőhelytől: éppen egy asszony égési sérüléseit kezelte egy balzsammal, aki megégette magát az üstjével.

Kénytelen volt fékezni türelmetlenségét, míg az asszony megfelelő kötést nem kapott.

Joad nem volt hajlandó azonnal vele tartani, hiszen súlyos betegek vártak rá.

– Majd várnak még egy keveset! – jelentette ki Thibaut. – Ariane, az örmény lány nagy bajban van, és szüksége van magára. Emlékszik rá, remélem?

– Akit Balduin király az angyalának nevezett? Igen, emlékszem rá, de nem tudtam, hogy beteg: a leprás halála óta nem hívnak a palotába!

– Már nincs a palotában.

Menet közben Thibaut amennyire tudta, elmesélte, hogyan találtak rá, és milyen állapotban van a lány. Isabelle szobájában találták, ahol Simon még mindig mellette volt: apró kis ütésekkel óvatosan levette a karikát, miután amennyire csak tudták, beburkolták a sebesült lábat.

– Úgy gondoltam, jobb, ha addig végezzük el, míg eszméletlen – magyarázta Isabelle. – Úgy tűnik, semmit sem érzett… vagy nagyon keveset.

Simon jól megtömött és jól megérdemelt erszénnyel távozott. Az orvos mindenkit kiküldött, még Thibaut-t is, és csak Isabelle-t tartotta maga mellett, akiről tudta, hogy hatékony segítsége lehet. Thibaut lement a kertbe, hogy köszöntse az asszonyt, akit továbbra is mindenki Mária királynénak hívott, és aki éppen imára tanította legkisebb lányát, Marguerite-et, a kétéves babát, a Baliannal kötött házasságából született negyedik gyermekét. A kis Helvis, a harmadik ott téblábolt körülöttük, igyekezett megzavarni a tanulást, és egy jázminvirággal a húga orrocskáját csiklandozta. A két idősebb fiút, Jean-t és Philippe-et már férfiak kezébe adták, hogy megkezdődjék lovagi nevelésük.

Bájos volt a látvány a kis, viráglepte kert díszletében. A kicsik nevetése ragadós volt, és Komnenosz Mária különben sem volt szigorú anya. Velük nevetett, tudta nélkül is megnyugtató képet küldve az érkező felé, akinek szemét még eltöltötte az iménti borzalmas látvány a könyörtelen ostromra készülődő város mindennapos nehézségei után.

Mária mindig is kedvelte Thibaut-t. Úgy fogadta, mint egy régen szem elől tévesztett barátot. Bemutatta neki a lányait – akik hozzá hasonlóan most már frank divat szerint öltöztek –, majd miután a dajka gondjaira bízta őket, egy percet sem várt tovább, és feltette a kérdést, melyet a férje jobbnak látott elhallgatni:

– Hogy lehet, Thibaut, hogy nem tért vissza a Templomba, és nem vette vissza a köpenyét? A férjemtől pedig úgy hallottam, felesküdött.

– Megtettem, felség, de csak foghegyről és szükségből, egy jó barát tanácsára és támogatásával. Most, azok után, amit megismertem a nagymester tetteiből, képtelen vagyok elviselni a gondolatot, hogy vakon engedelmeskedjem neki, ahogyan azt a szabályzat megköveteli. Ha a Templom nagy is volt valaha, ma nem az, és úgy határoztam, mostantól a magam módján imádkozom Istenhez. Ráadásul megesküdtem Balduin királynak, hogy vigyázok az egyetlen nőre, akit valaha is szerelemmel szeretett.

Ma Isabelle kisasszony és én megtaláltuk. Ha életben marad, gondoskodnom kell róla…

– Miért ne gondoskodnánk róla mi? Ariane éveken át élt a lányom mellett. Őszinte szeretet fűzte össze őket, és megtartotta helyét a családunkban…

Ebben a pillanatban Isabelle tűnt fel a kert bejáratánál, és intett Thibaut-nak, hogy menjen oda. Az alacsony teremben, ahová a lépcső vezetett, Joad ben Ezra nagyon komor arccal várta.

– Nos? – kérdezte Thibaut.

– Nagyon gyenge, és a halál nem sokat váratott volna magára, ha nem sietnek a segítségére… De nem tudom, nem lett volna-e jobb.

– Miért? – tört ki Thibaut.

– Harag nélkül hallgasson végig, kérem, mert csakis rá gondolok. Iszonyatos, amit el kellett szenvednie. A szerencsétlent verték, megsebezték, megégették, bizonyára többször megerőszakolták, ritka kegyetlenséggel, hisz szétszaggatták a bensőjét. Azt hiszem, éheztették is: félelmetesen sovány, és az utolsó napokban az őrzője, aki bizonyára pontos utasításokat kapott, elfelejtett inni adni neki.

– No de mindez helyrehozható?

– Igen… de nem ilyen körülmények között. Megfertőzte a lepra…

– Nem!

Isabelle kiáltott fel, és arcát a kezébe temetve térdre rogyott a kövezeten. Thibaut úgy érzete, kifut a föld a lába alól.

– Ben Ezra mester! Tudja, mit beszél?

– Sajnos nagyon is tudom! Thibaut úr, és ön, nemes hölgy, nem tarthatják itt. Ez a ház tele van emberekkel, akik mind élni akarnak.

– Talán hamarosan Szaladintól kell kérniük az életüket… Leprás! – suttogta maga elé Thibaut, és a borzalmas pillanatban meg is feledkezett a többiekről, akik azonban hallották a szavait. – Az lehetetlen!… Balduin sosem érintette… kivéve egyszer, de az nagyon régen volt!

– Az elég lehet – felelte halkan az orvos, kitalálva, mire utal a lovag. – Valójában nem sokat tudunk a betegség terjedéséről. Bizonyos, hogy érintéssel fertőz, de talán nem csak úgy. Így például egy gyermek, aki egészséges szülőktől születik, mint Amalrich király és Agnès volt, megbetegedhet. Azt sem tudjuk, mennyi időbe telik, míg megmutatkozik a kór…

Beszélt, most már lélegzetvételnyi szünet nélkül, mintha a szavak áradatába próbálná fojtani a pillanat borzalmát. Thibaut már nem is hallotta, süketté tette fülét a szívét feszítő harag. Tehát Ariane, akit megkínoztak, tönkretettek, csak azért talált menedéket, hogy onnan is elűzzék? Isten megengedné, hogy ez az élet, melyet teljes egészében a legtisztább szerelemnek szenteltek, a falakon kívül, egy lepratelep rémségében végződjön, melyet a törökök, ha ideérnek, biztosan sietve felégetnek majd?

Körülnézett, és rémült arcokat látott a lépcsőn és az ajtókban. Látta, hogy Isabelle még mindig térden állva, meggörnyedt vállal imádkozik, lehunyt szemmel és akkora tűzzel, hogy összekulcsolt keze ízületei kifehérednek bele. Hallotta a csendet. A félelemből született csendet, mely máris a kinti árnyak közé taszította a fent pihenőt…

Ekkor hatalmas harag, szent düh vett erőt rajta. Félrelökte a cselédeket és a szolgákat, felrobogott a lépcsőn és berontott a szobába, majd az ágy végénél állva a beteget figyelte. Megitatták, megmosdatták, fehér inget adtak rá, és így kevésbé nyomorultul festett, nyugodtabb is volt, de Thibaut tudta, micsoda kegyetlenséget szülhet a félelem és az ostobaság, hisz a homlokon, melyet megszabadítottak az alvadt vértől és a mocsoktól, a fekete haj tövében két barna folt látszott, mely más foltokat idézett emlékezetébe.

Mit tegyen, hogy megkímélje Balduin szerelmét a legnagyobb borzalomtól? Ölje meg, itt, ebben az ágyban? Keze gépiesen a tőre markolatát kereste. Abban a pillanatban azonban, amikor kivonta volna, valami, egy ismeretlen erő, mely ellen semmit sem tehetett, lefogta a kezét. Hirtelen, mint a beáramló fénysugár, őrült, emelkedett ötlet hasított belé, mely igazán méltó volt a szép szerelmi történethez, melyből mindössze ez a beteg test maradt!

Az ágy fölé hajolt, felnyalábolta Ariane-t és a lepedőjét, melybe beburkolta. Nagyon könnyű volt a lány, és Thibaut ereje megkétszereződött. A lépcsőhöz vitte.

– Hátra mindenki! – kiáltotta, és megindult lefelé.

– Thibaut! – sikoltotta Isabelle. – Mit akar tenni? A férfi már az udvart szelte át, és nem felelt.

Isabelle a nyomába vetette magát, összefogva szoknyáját, hogy ne zavarja a futásban. Egymás nyomában siettek a Szent Sírhoz, s egyetlenegyszer sem botlottak meg az este félhomályában. A megveszekedett elszántság előtt mindenki félrehúzódott, keresztet vetett, majd az első meglepetés elmúltával a nyomukba szegődött, kíváncsian várva, mi fog történni A bazilika előtt emberek térdeltek, és Heracliu vezette az imát. Látva, hogy a szokatlan csoport bejárat felé siet, a pátriárka útjukat akarta állni.

– Hátra! – üvöltötte ismét Thibaut. – Engedj át, h: tétlen pap, és egy időre elfelejtem, hogy megöletted Guillaume de Tyrt!

Futás közben a lepedő félrecsúszott, felfedve Ariane arcát, melyet az utolsó napsugár ragyogott be.

– No de ez a nő… leprás! – dadogta rémülten a pátriárka. – Hova akarod vinni?

– Oda, ahová mennie kell. Utat, pátriárka! Vagy rettegj Isten haragjától, de legalább az enyémtől!

Meghajlott háttal, kidülledt szemmel, akár a vadállat az idomárral szemben, Heraclius hátrált, és mögötte engedelmesen megnyílt a kanonokok és diakónusok sora, akik elálltak a bejáratot. Thibaut hirtelen emelkedett léptekkel bevonult a templomba, térdet hajtott anélkül, hogy karja megremegett volna, majd a kriptába vezető

lépcsőhöz ment, ahol Jeruzsálem királyai nyugodtak. Mint Krisztus sírját, ezt is éjjel-nappal megvilágították, de szerényebben: két nagy viaszgyertya égett IV. Balduin sírhelye két oldalán, mely mellett oly kicsinek hatott Sybilla gyermekének koporsója.

Thibaut habozás nélkül letette terhét a márványkő lapra, melyen a két sárga láng különös mélységeket keltett életre, majd térdre ereszkedett, és addig hajolt lefelé, míg homloka a jéghideg kövezetet nem érintette.

– Itt vagyok, királyom! – suttogta olyan halkan, hogy senki nem hallotta, még Isabelle sem, aki most már a sír másik oldalán térdelt. – És itt van, aki annyira szeretett téged, hogy azt kívánta, veled együtt haljon a legborzalmasabb betegségben. És itt vagyok én, a szolgád, akire bíztad, és aki nem tudott vigyázni rá. Ezért elhoztam hozzád, hogy te gondoskodj róla, és ha Isten úgy akarja, mondd meg, mi legyen a sorsa.

Imádkozni fogok, imádkozni, és még mindig imádkozni, míg csak meg nem hallom a hangodat! In nomine Patris et Filii et Spiritus Sanctus…

Thibaut imádkozott. Hosszan. Észre sem vette az idő múlását, olyan lázasan könyörgött a megfeszített és feltámadt Megváltóhoz és minden élő Atyjához. Semmi válasz nem érkezett. Az itt nyugvó király bizonyára nem hallotta őt, hiszen a remélt hang nem szólalt meg a lovag fejében. Még elszántabb, még sürgetőbb lett az imája. Ha kell, utolsó leheletéig imádkozik… Hirtelen egészen közelről egy hangot hallott, Isabelle-ét:

– Nézze!

A sír kövén a gyertyák lángja életre keltette a mozdulatlan arcot, melyről minden seb eltűnt, a barna foltokkal együtt. A lány homlokán a bőr újra tiszta elefántcsont volt, és mellkasán összefont kezei tisztán ragyogtak.

Thibaut nem hitt a szemének, és felemelte a fejét. Tekintete Isabelle elragadtatott pillantásával találkozott. Az örömkönnyekben a lány szeme úgy ragyogott, akár egy csillag.

– Istennek legyen hála! – suttogta. – Eltűnt a betegség! Isten megengedte, hogy Balduin szolgája sírján a lány, akit szeretett, megszabaduljon a leprától. Meggyógyult!

Meggyógyult!

A diadalmas kiáltás végigzengett a boltívek alatt, felfutott a lépcsőn, melynek tetején a bazilika emberei tolongtak. Egyikük továbbkiáltotta, aztán még egy, még egy és még egy hang visszhangozta. A csodát és Isten dicsőségét hirdető kiáltás lett belőle, hatalmas halleluja, mely betöltötte a templomot, kitódult a térre, és tűzbe hozta az ott imádkozó tömeget. Olyannyira, hogy a pátriárka sietve bezáratta a Szent Sír bronzkapuit, hogy megakadályozza, hogy betóduljanak a sírokhoz, majd maga is lement á kriptába. Az álla is leesett a látványtól: Isabelle hercegnő és a Courtenay fattyú örömtől ragyogva az iménti leprás fölé hajoltak, akin egyértelműen látszott, hogy hihetetlen isteni kegyben részesült. Lesegítették a sírról, de hamar kiderült, hogy még túlságosan gyenge ahhoz, hogy megálljon a lábán, és Thibaut a karjába emelte, hogy kivigye a friss levegőre. Heraclius előrelépett:

– Bezárattam a kapukat, hogy a tömeg ne zúduljon be. Menjenek ki…

– A főbejáraton megyünk ki – szakította félbe Thibaut, akit elszánttá tett az öröm.

– Isten erejének ekkora megmutatkozását nem szabad elrejteni. A népnek joga van látni. Különösen most, hogy baj közeledik felé.

Heraclius összezavarodott, nem tudta, mit felelhetne. Inkább kiadta a kért utasítást, és Thibaut karjában Ariane-nal, nyomában Isabelle-lel megjelent a kapuban, melyet most már több tucat fáklya világított meg. Ismét feltámadt a kiáltás, majd hirtelen elült, akár egy elfújt láng, és a fiatalok térdeplő, néma tömeg között szelték át a teret, melynek végén ott találták Balian d’Ibelint, akinek fáradt arca szintén boldogan ragyogott.

– Csodálatos gyógyulás! – kiáltotta. – Nem remélt öröm, mely mindannyiunkat megerősít bátorságunkban. Szükségünk is lesz rá…

– Az Úr talán tesz még egy csodát! – szólalt meg Isabelle.

– Talán. Ha igen, hamarosan meg kell tennie. Az őrszemek tüzet jeleznek a város környékéről.

Jeruzsálem népe egész éjjel a Szent Sír körül gyülekezett, reményteli dalokat énekelve és lázas imákat mondva. Amikor azonban felkelt a nap, megvilágította Szaladin seregét, erős egységeivel és ostromgépeivel, melyek felsorakoztak a falak előtt…

Közeledett a harc ideje, ám most már mindannyian megújult bátorsággal készültek rá…

* * *

Ariane, akit a pátriárka tiltakozása ellenére, aki az ispotályos apácáknál kívánta elhelyezni, visszavittek az Ibelin-palotába, csak másnap tudta felvázolni Isabelle-nek és Máriának, milyen kálvárián ment keresztül Courtenay karmaiban. Elmondta, hogyan kötözte ki a férfi az első napokban az ágyhoz, hogy újra és újra kitöltse rajta szörnyű

vágyát, mely azonnal újjáéledt, amint beteljesült. Durva, pusztító düh hajtotta, melynek semmi köze sem volt a szerelemhez. Amikor pedig az udvarnagy megszerezte Akra kormányzóságát, megláncoltatta a pincében, és pontos utasításokkal látta el Khodát. A foglyot éppen csak annyira táplálhatja, hogy éhen ne haljon, és a legkevésbé sem ápolhatja: Courtenay azt akarta, hogy Ariane még képes legyen a szenvedésre, amikor visszatér. Ha azonban a várost veszély fenyegeti, Khoda nem nyitja ki többé a pincerekeszt, és hagyja, hogy a lány éhen és szomjan haljon. Amikor megmentették, Ariane már nem is tudta, mióta nem látta az etiópot…

– No de valamit nem értek. Azt mondják, az udvarnagy nagyon fél a betegségektől: annyira, hogy összegyűjt minden orvosságot, amiről csak hall, sőt, saját gyógyszerészt foglalkoztat. Hogy lehet, hogy leprás létedre mégis többször megerőszakolt?

– Még nem voltam leprás, amikor a magáévá tett. Ő fertőzött meg. Régóta benne lakozik a kór… bár több évig nem voltak jelei.

– Ezek szerint az átok, melytől a mostohafiam annyit szenvedett, a Courtenay-któl ered?

– Az udvarnagy nem így gondolta. Szerinte én, egyedül én voltam a kiváltó ok, amikor Sybilla királynő esküvőjének éjszakáján megtámadott a palota udvarán.

Emlékezzen csak, asszonyom, épp akkor éltem meg a testi szerelem egyetlen pillanatát, melyben a királyom részesített, és véreztem…

– És továbbadtad volna a bátyám betegségét, anélkül, hogy te magad megkaptad?

Ugyan! Szerintem az udvarnagy inkább a rengeteg nő valamelyikétől kapta, akiket az ágyába vitt. Amíg nem válik láthatóvá a betegség, ki tudja? Biztosan nem minden leprás van a lepratelepen…

Lehetséges azonban, hogy Courtenay-nak volt igaza. Amikor Isabelle elmondta Thibaut-nak Ariane szavait, a fiúnak eszébe jutottak Marietta panaszai, aki azt tapasztalta, hogy megmagyarázhatatlan módon fogy a

Damaszkuszból elhozott enkobaolaj készlete. Sosem sikerült elkapni a tolvajt, a gondolatra azonban, hogy Jocelin de Courtenay ezzel megrövidítette a király életét, a fattyúban tovább növekedett a gyűlölet:

– Ezért, és azért, amit Ariane-nal tett, tulajdon kezemmel ölöm meg, ha Isten az utamba sodorja!

– Apagyilkos lenne, Thibaut! Halálos bűn… a földön pedig máglyával büntetik.

– Mit számít? Isten ismeri a lelkem, és megért.

– Nekem sokat számít, barátom – suttogta Isabelle. – Mi lenne velem, ha örökre eltűnik?

– Ez azt jelenti, még mindig szeret? Ó, szívem hölgye, könyörgöm, mondja!

– Nincs rá jogom. A férjem fogságban van, talán halálos veszedelemben forog, és bár nem vitéz jellem, gyengéd, kedves és minden gonoszságtól mentes férfi, aki nagyon szeret engem.

– Tehát megbocsátotta a… szökését?

– Mi mást tehettem volna? Annyit sírt, hogy megsajnáltam. Tehát… nem, lovagom, nem mondom, hogy szeretem… még ha ez is az igazság! – tette hozzá felé nyújtva a kezét, melyet Thibaut tüzesen megcsókolt, majd futva távozott.

Balianhoz csatlakozva a falakon a lovag úgy érezte, szárnyai nőttek…

* * *

Jeruzsálemmel szemközt Szaladin hosszasan elnézte a város – az iszlám harmadik városa – szépségét, melyet a kora ősz megenyhítette napsütés aranyszínbe vont. Nem akarta lerombolni, egyszerűen meg akarta szabadítani a tisztátalan keresztényektől, akiknek szemében az égi királyság képe volt. Üzenetet küldött a védőknek: ha megadják magukat, ő, Szaladin megkíméli a lakók életét és javait. Mióta győzelmet aratott a Hattin szarvnál, nagylelkű győztesként viselkedett. Ha személyesen jelen volt, az emírjei is egészen más magatartást tanúsítottak. Jóságosan bánt a meghódított területek lakóival, különösen a görög vagy szíriai eredetűekkel, hogy megértesse velük, hogy felszabadítóként érkezik hozzájuk. Nincs miért félteniük tőle az életüket vagy a javaikat. Természetesen a görögök azonnal a megadásra szavaztak. Ezt látva Balian, aki nem akarta, hogy esetleg hátba támadják, összegyűjtötte és javaikkal együtt a falakon kívülre küldte őket. Komnenosz Mária görög eredetű volt, Szaladin pedig írásban felajánlotta neki, hogy helyezze magát és gyermekeit az ő védelme alá, de az asszony nem volt hajlandó elhagyni gyengéden szeretett férjét.

Ezután megkezdődött az ostrom, és hamar egyértelművé vált, hogy nehéz idők következnek. Szaladin vissza akarta szerezni a szent helyeket: a Harám esz-Serifet (a Sziklatemplomot), és a Távolit. A frankok meg akarták védeni a várost, mely számukra nem a harmadik, hanem az első, az egyetlen volt, a hely, mely Krisztus koporsójának háromszor szent helyét magába foglalta. Nem adták meg magukat ellenállás nélkül, hiába voltak alig hatezernél többen a harcosok – egy olyan városban, mely Hattin előtt körülbelül százezer lakost számlált! – a hatalmas sereggel szemben. Szívüket megacélozta a hit, és ezt hamarosan a törököknek is látniuk kellett.

Már azelőtt, hogy a Próféta lobogói megjelentek a hegyekben, Balian d'Ibelin és emberei tevékenykedni kezdtek. Elmélyítették az árkokat, megerősítették a kapukat, kő– és nyílhajítókat állítottak fel a falakon, ahol halomba rakták a köveket, a fahasábokat és az üstöket a forró olajnak, valamint jelentősen leszűkítették a legszélesebb járatokat. A nők és a gyerekek is segédkeztek. Az egyházi énekek hangjára mindenki tette, amit tudott, hogy megvédje a várost.

Elég rövid – kéthetes –, de ritka kegyetlen ostrom volt. Szaladin két nagy ostromgépet vetett be, melyre a falakon felállítottak válaszoltak. A frankok kitartottak, és több ponton is ellentámadásba kezdtek. A szultán egy pillanatra megingott a vállalkozása sikerében: az ellenségeiben valóban hegyeket mozgatni képes hit lakozott.

Ráadásul azt beszélték, csoda történt, ami mindig a legjobb bátorítás. A falakon papokat láttak, akik a veszélyt semmibe véve szegezték előre a keresztet, hogy felszítsák a bátorságot.

Sajnos csak egy pillanatig tartott. Szaladin egyiptomi utászainak, akik az ostromgépek védelmében dolgoztak, sikerült rést ütniük a falban. Ekkor a védők vezérei amilyen merész, olyan kétségbeesett tervet eszeltek ki: megpróbálnak tömegesen kitörni a sötétedés árnyai közt, hogy utat törjenek vagy karddal a kezükben haljanak meg.

Heraclius ellenszegült. A sokk ellenére, melyet Agnès halála és a csoda gyakorolt a szinte teljesen hitetlen papra, annyira azért nem változott meg, hogy a mártírhalál glóriájára vágyakozzon. Mint minden gyáva, ő is remek érveket talált: a kirohanás védelem nélkül hagyná a nem harcolókat, különösen a gyerekeket, akiket Szaladin bizonyára áttérítene az iszlámra, és ezzel elveszejtené a lelküket.

Balian beletörődött, hogy tárgyalást kérjen a szultántól, és a táborába ment, egyedül Thibaut és a krónikása, Ernoul kíséretében. A megadást jött felajánlani.

A követeket meglepetés várta, ahogy bevezették őket a nagy sárga sátorba: a szultán tolmácsot alkalmazott, és ez a tolmács nem volt más, mint Onfroi de Toron, Isabelle nem különösebben vitéz, de nagyon művelt férje. Lágy hangján továbbítva Szaladin válasza olyan különös csengést nyert, hogy a szultán nyugtalanul maga fejezte be válaszát, mely visszautasítás volt: feltétel nélküli megadást akart, és hozzátette:

– Nem fogok másként viselkedni önökkel, mint ahogyan az önök apái viselkedtek az enyéimmel, akiket mind lemészároltak vagy rabszolgaságba taszítottak.

Balian d’Ibelin dühét elfojtva válaszolt:

– Ebben az esetben magunk fojtjuk meg a fiainkat és az asszonyainkat, és felgyújtjuk a várost. Leromboljuk a Templomot és minden szentélyt, mely egykor az önök szentélye is volt. Lemészároljuk az ötezer muzulmán foglyunkat és a haszonállatokat, azután mind kitörünk, és higgye el, egyikünk sem hal meg anélkül, hogy ne ölt volna meg legalább egyet az ön emberei közül. Akkor bevonulhat Jeruzsálembe, szultán, de a városból csak egy vérben fürdő romhalmaz marad.

A beállt csendben több ezer ember élete került mérlegre. Mindkét oldalon visszafojtották lélegzetüket. Végül Szaladin bársonyosságát visszanyert hangon felsóhajtott:

– Talán módomban áll, hogy meggondolásra bírjalak, ha úgy szereted istenedet, ahogy mondod…

Tapsolt egyet, és azonnal felemelkedett a függöny, utat engedve egy nagydarab mameluknak, aki két kezével a cizellált arany mesterművet tartotta előre, melyben Krisztus kínhalálának fáját őrizték: az Igazi Kereszt állt a frank vezérek előtt.

Thibaut elfojtotta döbbent kiáltását, miközben ő és két társa egyazon mozdulattal, szinte gépiesen, hisz annyira megszokott és természetes volt, térdre ereszkedtek.

Fájdalmas könnyek tolultak a szemükbe, melyeket minden erejükből igyekeztek visszafojtani', hisz rettenetes csapás volt ez számukra: biztosra vették, hogy isteni jelképüket biztonságosan elrejtették. Thibaut szíve őrülten dobogott, miközben napbarnított arca hamuszínre váltott.

– Visszaadom a városért cserébe! – jelentette ki Szaladin halálos nyugalommal. –

Elveheted és elmehetsz, ahová csak akarsz, azokkal, akik elkísérnek. Ne félj, gondoskodom a feleségedről és a gyermekeidről, akiket biztonságban az övéikhez kísérünk.

Balian azonban máris felemelkedett, és a kegyetlen helyzetben minden ízében remegett. Sötét, könnytől csillogó tekintete azonban határozott volt és elszánt, ahogyan a hangja is:

– Hívő embernek mondanak, szultán, aki féled istened és őt követed minden lépésedben, minden gondolatodban. Az alkud elfogadhatatlan számomra. Nagy fájdalom, hogy a kezedben látom a szent keresztet. Ha valóban olyan nemes a lelked, mint néhányan állítják, nem teszed olyan alku tárgyává, melyben megszakad a szívem…

Szaladin válaszolni készült, amikor Thibaut közbeszólt:

– Egy percet, kérem, Balian nagyúr!

Közelebb lépett a drágakövekkel díszített nagy aranykereszthez. Először térdet hajtott, majd egy pillanatig elnézte, és felemelkedett:

– Nyugodjon meg, Balian d'Ibelin. Nem kell a mérleg serpenyőjébe tennie a hitét és a becsületét. Ez nem az Igazi Kereszt!

Szaladin azonnal felcsattant:

– Szemtelen hitetlen kutya! Hazugsággal mersz vádolni?

– Nem. Lehetséges, hogy téged is becsaptak… valamelyik emíred, aki tetszeni kívánt neked.

– Egyik sem merészelne… De honnan veszed a bátorságot ekkora ostobasághoz?

– Abból az egyszerű tényből, hogy jól ismerem az Igazi Keresztet. Éveken át, mióta csak fegyverforgató korba léptem, alatta harcoltam Balduin király mellett: ha veszély fenyegette a királyságot, a magasba emeltük, és a királyt csak azon a napon tudták legyőzni, amikor a kereszt nem volt velünk! A halála után még közelebbről láthattam, mert a sors úgy hozta, hogy a közvetlen védelmére rendeltek ki…

– És akkor?

– A damaszkuszi ékszerészek messze földön híresek, uram, és csodálatos munkát végeztek itt is. A legtisztább aranyat használták fel. Minőségiek az igazgyöngyök és a drágakövek is. Csakhogy túlságosan új, túlságosan tiszta ez az arany: az Igazi Kereszt aranyán horpadások és apró karcolások vannak. Ráadásul a kidudorodó oszloptörzset, melynél fogva vinni lehet, három rubin és három topáz díszíti: itt csak rubinokat látok.

Mi következik ebből, uram?

– Hogy ügyes vagy, lovag. Nem most tapasztalom először, de becsületesnek tartalak: kész vagy megesküdni a becsületedre, a lelki üdvödre, hogy az igazat mondtad?

Thibaut mélyen a szultán szemébe nézett, vaskesztyűs kezét a szívére szorította, és megesküdött:

– A lelkem üdvére, a becsületemre és a hitemre esküszöm, hogy ez a kereszt nem az, mely alatt oly sokáig harcoltam!

Balian elszorult mellkasa hatalmas, megkönnyebbült sóhajjal szabadult fel, miközben Szaladin egy intéssel kivitette a keresztet. Az imént hallottak, valamint Balian vad elszántsága mély hallgatásra indították, melyet senki nem mert megtörni.

Végül meghozta a döntést: a jeruzsálemi keresztények megvásárolhatják az életüket: tíz arany egy férfi, öt egy nő, egy egy gyerek.

– Igaz, sokan meg tudják fizetni – vetette ellen Balian –, de nem mind. Sok szegény ember van, aki képtelen ennyi pénzt előteremteni. Vannak nők és gyerekek, akiknek már semmijük sincs, mert megöltétek vagy elhurcoltátok a védelmezőiket.

– Legyen. A városnak kell megfizetnie százezer aranyat húszezer ilyen szerencsétlenért… ez alá nem megyek.

Kénytelenek voltak beérni ennyivel. Balian összességében elégedett volt mindazzal, amit meg tudott menteni, és távozni készült, amikor a szultán türelemre kérte: szeretne néhány percet beszélgetni a kísérőjével. A lovag vállát rándítva beleegyezett, de visszautasította a felkínált frissítőt, és kijelentette, hogy inkább odakint várakozik.

– Állítod, hogy még mindig át tudod adni nekem a Pecsétet? – kérdezte Szaladin. –

Nem mentél el érte, amikor elhagytad Tibériást.

– Honnan tudod, uram?

– Követtek téged és a barátodat. Parancsot adtam, hogy hagyjanak nektek annyi szabadságot, hogy megkísértsen a szökés gondolata.

– Miért tettem volna? Számomra az a tárgy nem jelent semmit attól a perctől kezdve, hogy nem tudom megszerezni vele Jeruzsálem szabadságát.

– Honnan tudod?

– Ne próbálj félrevezetni, felséges szultán! Túlságosan régóta akarod már a Szent Várost, hogy most elengedd. Igazam van?

– Igazad van. Mégis fájdalmas a tudat, hogy pusztán a te makacsságod miatt nem húzhatom az ujjamra a Próféta – az idők végezetéig áldott legyen a neve! – gyűrűjét.

– Számomra pedig még fájdalmasabb, hogy látnom kell, amint a csapásaid alatt összeomlik a világ legszebb királysága, melynek az életemet szenteltem, és mely a hazám. Amit te nem mondhatsz el magadról, hiszen kurd vagy. Gondolj erre, uram, és ez vigasztaljon meg a hatalomnak azért az elenyésző szeletéért, melyről még álmodtál.

Uralkodó vagy: nem kell pápának is lenned!

Ezzel anélkül, hogy Szaladin akár tiltakozni próbált volna, csatlakozott Balianhoz.

A falak közé visszatérve a parancsnok összehívta a kerületek vezetőit, a templomosokat és az ispotályosokat, a két rend vagyonára számítva a szegény emberek százezer aranyának kifizetésében, de be kellett látnia, hogy nem lesz könnyű dolga: biztos gazdagságuk ellenére azt állították, képtelenek ekkora összeget kifizetni.

Mindössze annyit adtak össze, amennyivel hétezer ember szabadságát vásárolhatták meg. Nem használt sem a parancs, sem a kérlelés. Amikor Balianból, aki mindenét odaadta, kitört a harag, Thibaut megjegyezte, hogy a templomosok vagyonának nagy része valószínűleg már elhagyta Jeruzsálemet.

– Ki lehet jutni a Templomból a kapuk használata nélkül is, úgy, hogy senki sem vesz észre… A kincs már messze jár, le merném fogadni!

Meggyőződése szilárd alapra épült: az ostrom alatt egyetlenegyszer sem látta Adamot a falon harcoló testvérek között. Amikor pedig Szaladin feltételeinek megismerése után elment a rendházba, és kereste, a kapus őrmesterek azt mondták, hogy Adam és két további testvér a törökök érkezése. előtt elhagyta a Templomot: elkísértek egy csapat jeruzsálemit, akik távozni kívántak a szíriai part még szabad kikötői felé, talán hogy Bizáncba induljanak.

– Miért ne Nyugatra? – gondolta magában Thibaut. Nem értette, mit keresne Adam Bizáncban, mely Manuel császár halála óta bizonytalan hely lett. Azt ellenben remekül el tudta képzelni, hogy a menekülők kísérete mellett titokban magával vitte a rend kincseit is. És miért ne lehetnének közöttük a kőtáblák?

A küldetése teljesítése után Adam mostanra bizonyára Provence felé hajózik, ahonnan visszatér szülőföldjére, Picardiába. Thibaut, bár belátta, hogy a barátja mindent megtett, hogy magával vigye őt, mégis mélységes bánatot érzett a gondolatra, hogy bizonyára sosem látja viszont. Olyan fájdalmas volt a gondolat, mintha a fivérét veszítette volna el! Vagy talán még többet!

Eközben a lehető legtöbb aranyat gyűjtötték össze, hogy a lehető legtöbb keresztény életét mentsék meg. Szaladin állta a szavát. Kíséretet küldött Komnenosz Máriáért, Isabelle-ért és a többi gyermekéért, hogy először a szultánhoz kísérjék, ahol nagy megbecsüléssel fogadták, majd Tyrbe, mely a mediterrán partvidéken az egyetlen lehetséges menedék volt Tripolisszal és a Szent Simon kikötővel, mely Antiochiához tartozott. Ezenfelül a szultán szigorú parancsokat adott, hogy a fő közlekedési útvonalakat a csapatai őrizzék, határozottan megtiltva, hogy bárkit is zaklassanak vagy fosztogassanak. Végül engedélyt adott az ispotályosoknak, hogy még egy évig a városban maradjanak a betegek ápolására. A Szent Sírt a görögökre és a szíriaiakra bízta.

Végül eljött a nap, amikor Szaladin bevonult Jeruzsálembe. Mély csend övezte az útját, mely fájdalmas kiáltásokkal és a muzulmánok örömteli éljenzésével telt meg, amikor ledöntette a nagy aranykeresztet a Templom csúcsáról, majd rózsavízzel lemosatta a sziklatemplomot, mely újra Hiram esz-Serif lett. Beköltözött a citadellába, és akik el akartak menni, engedélyt kaptak a távozásra.

Jeruzsálem összes kapuját bezárták. Csak a Dávid-kapu maradt nyitva…

Heraclius haladt a menet élén, ahogyan az a pátriárkához illik. A papság követte…

és a csomagjaik, melyek annál is tömöttebbek voltak, mert vitték magukkal a szent edényeket, az ékszereket, a szőnyegeket és a Szent Sír minden kincsét. Szaladin, aki a falak magasáról nézte a jelenetet, közbeléphetett volna. Nem tette.

Azután jött Balian d'Ibelin a frank nemesség és az előkelőségek élén.

Megmerevedett az akarattól, hogy büszke és határozott maradjon, egy kézzel vezette lovát, a másikban pedig a jeruzsálemi királyok zászlaját vitte, mely nem lobog többé a Dávid-tornyon. Thibaut de Courtenay és Ernoul de Gibelet léptettek a nyomában, majd a többiek követték őket. Mindenki igyekezett tartani magát, de túlságosan nagy volt a fájdalom, és nem egy asszony siratta mindazt, amit hátrahagyott, és mindazokat, akik itt maradtak, és akikre bizonyára a rabszolgaság várt, hisz nem vásárolták ki őket.

Leginkább rájuk gondolt Thibaut, miközben megindult a már sokszor megtett úton.

Rájuk és Ariane-ra, akit kénytelenek voltak az ispotályos apácákhoz vinni, akik közé továbbra is vágyott. Semmi mást nem akart, csak Balduin sírjának közelében maradni.

Thibaut nem tudta, vajon viszontlátja-e még, de tudta, hogy csodával övezett személyének jelenléte vigaszt jelent mind a közösségének, mind a gondjaira bízott betegeknek… Hiába tudta, hogy Szaladin védelmének hála Isabelle sincs veszélyben, és Marietta sem, akit a gondjaira bízott, mégis nehéz és haraggal telt volt a szíve, és elszorult a torka. Szaladin ott volt fenn, Balduin palotájában, talán éppen Balduin lakosztályában vagy a teraszon, és nézte a hatalmas és szánalmas menetet, azokat, akiket elűzött, bár engedte, hogy néhány morzsájukat magukkal vigyék! Néhányan Jeruzsálemben maradtak, például a zsidó kerületbéliek, köztük Joad ben Ezra, aki beleőszült a bánatba, és sírva ölelte meg búcsúzóul. És ott maradtak a halottak, akiket szeretett, és akiknek holtteste a kereszttől megfosztva a muzulmánok kezében marad: a királyok, a királynék, a rokonok – Elisabeth nagynénje, aki Bethániában nem sokkal azelőtt halt meg, hogy ő visszatért Hattinból, és a többi apátnő mellett nyugodott az üres kápolnában, melyet holnap talán megszentségtelenítenek. A városba menekült néhány apáca bizonyára beleveszett a hatalmas tömegbe… Thibaut könnyek felhőzte tekintete még egyszer végigsimogatta a zuhatagokat, a hegygerinceket, a dombokat, ahol oly sokszor vadászott, futkározott, vágtatott Szultán fekete, lobogó farka nyomában… a rendkívüli csődör életének a lovász saját kezűleg vetett véget, hogy ne kerüljön az udvarnagy karmai közé, majd maga is öngyilkos lett.

Mégis ragyogott a nap a Szent Városra, mely talán örökre elveszett, ugyanúgy ragyogott ezen a gyötrelmes órán, mint a boldogság pillanataiban, nem törődve az emlékekkel, melyeket felébresztett, a sebekkel, melyeket felszakított.

1187. október 2. volt, az Angyalok ünnepének napja, a hedzsra 583. éve, és Jeruzsálemnek nem volt többé királya! Akik most útnak indultak, nem hitték már, hogy létezik még király valahol a világban, hisz senki nem sietett a segítségükre.

Pedig ekkor uralkodott Isaac l'Ange, a bizánci császár, Rőtszakállú Frigyes, a nyugati császár, Fülöp Ágost, a francia király és II. Henrik, az angol király…

Negyedik rész

EGY KIRÁLYNŐ, HÁROM KIRÁLY

XII. fejezet

Tyr ura

Szaladin talán csak azért engedte Jeruzsálem kevéske megmaradt védőjének, hogy a frank királyság maradványaihoz csatlakozzon a mediterrán vidéken – a Jordánon túli terület még sokáig ellenáll neki, és csak az éhség kényszeríti térdre –, hogy hátrébb húzódjon, és még nagyobb ugrással vethesse rájuk magát. Hiszen az volt a célja, hogy örökre megtisztítja tőlük Palesztinát: eltökélt szándéka volt, hogy egy napon megszerzi az utolsó bástyákat is, Tyrt, Tortosát, Margatot, nem számítva a Tripoliszi grófságot és az Antiochiai hercegséget, melyeket már így is jelentősen megnyirbált. Tortosa, a templomosok városa – ahol összegyűltek, ahogyan az ispotályosok Margatban –, és különösen Qalat el-Hoszn, a templomosok híres erődítménye hosszas erőfeszítéseket igényel majd, komolyabb eredmények nélkül. Tyr pedig szinte bevehetetlen.

Először is földrajzi fekvése miatt: erős város, melyet a Földközi-tenger kék hullámai vesznek körül, s mely csak egy keskeny földsávval kapcsolódik a szárazföldhöz, amit egykor Nagy Sándor hozott létre mesterségesen, s ami körül a vastag falak értékes kikötőt óvtak. Végül a hattini katasztrófa másnapján szinte égből pottyant védelmezőre talált a város, aki ugyanolyan szívós volt, mint váratlan: Conrad, Montferrat márkija, Hosszúkardú Guillaume-nak, a szép Sybilla rövid életű férjének öccse. Az ő széles vállán nyugodott az egész kivéreztetett királyság életben maradásának reménye.

Nem volt akárki. A francia király és a német császár rokona volt, s joggal tartották kora egyik legjobb kapitányának. Kemény volt, határozott és nagyra törő, s eszébe jutott, hogy a kis Balduin az unokaöccse volt, és bár a gyermek már nincs az élők sorában, őt is érinti az öröksége helyzete. Ezt mérlegelve Konstantinápolyban hajóra szállt egy jelentős lovagcsapattal, és nem tudva, mi történt Tibériásnál, egyenesen Akrába sietett. Ott az a kellemetlen meglepetés érte, hogy a müezzinek szólítanak imára, és Szaladin zászlaja leng a város tornyain. Ekkor úgy döntött, továbbmegy, és Tyr felé vette az irányt, ahol a harangok zúgása és az elvárásainak jobban megfelelő

zászlók fogadták. Partra szállt csapatával a lakosok és a helyi garnizon ujjongása közepette. Azonnal megválasztották parancsnoknak. Berendezkedett, és megkezdte a város védelmének megszervezését. Azután várta az eseményeket, melyek közül az első

a jeruzsálemi menekültek érkezése volt…

Thibaut régóta ismerte Tyrt. Gyakran járt ott Balduinnal a szeretett Guillaume püspök idejében.

Annyi emléke kötődött a városhoz! Nem mind volt szép: például az a nap, amikor a szerencsétlen Guillaume-ot, akit Heraclius kiközösített, a kápolna kövezetén fekve találták. A legtöbb emlék mégis inkább kellemes volt, és megérkezve Thibaut úgy érezte, kiváltságos helyre tér vissza, ahol szeretett fantomok várják, s ez a gondolat elcsitította a fájdalmat, hogy talán örökre elveszett Krisztus és Balduin sírja…

A Ras el-Ain forrásai előtt, melyek hatalmas tartályait Salamon király építtette, köszönetképpen Hiramnak, az építész királynak, amiért felépítette neki a jeruzsálemi templomot, a muzulmán kíséret magára hagyta a Tyrbe tartókat, hogy azokat kísérje tovább, akik Tripoliszban vagy Antiochiában akartak menedéket keresni. Ezektől a forrásoktól függött a környék rendkívüli termékenysége és a város ellátása. Szaladin azonban volt annyira bölcs, hogy nem akarta sivataggá tenni a szép tájat pusztán azért, hogy a szomjúsággal kényszerítse térdre a várost. Ahhoz pedig, hogy elérje a tápláló forrást, mindent le kellett volna rombolnia.

A menekültek fejében különféle gondolatok kavarogtak, de sokan úgy érezték magukat, mint az ígéret földje felé igyekvő zsidók, s hosszú sorokban vonultak az árnyas, régi római úton, melyet ókori sírok szegélyeztek. Nehézkes volt a menetelés a hevenyészett éjszakai táborozásokkal. Mindannyian pihenésre vágytak a városban, mely az üdvösség utolsó kapujaként tűnt fel a szemükben. Bár néhányan úgy gondolták, ez talán csak az utolsó állomás az apokalipszis előtt, a legtöbben reménykedtek, hogy Isten megkönyörül rajtuk, és csodát tesz, hogy bekötözze a sebeket. Egy csoda valóban történt, de abban, aki megtestesítette, nem volt semmi angyali.

Amikor a tengeri földsáv végén a vándorlók elérték a Nagykaput, Tyr egyetlen bejáratát, amit most sós vízzel teli árok vágott el a földsávtól, mellyel egy vadonatúj felvonóhíd kötötte össze, rendkívüli jelenség bukkant fel a falon: csillogó fegyveres nagyúr, arannyal szőtt rókaköpenyben, mely aligha illett a kora őszi időjáráshoz.

Bizonyára fázós volt az úr!

A köpeny felett arrogáns, fekete, egyenes hajú, kemény szájú, sastekintetű fej ült.

– Conrad vagyok – zengte erőteljes hangon –, Montferrat márkija, ennek a városnak az ura. Kik vagytok?

– Olyan messziről jön, hogy nem ismeri fel ezt a keresztet és a szent jelvényeket, melyeket viselek? – vetette oda Heraclius, akinek a türelem nem tartozott legfőbb erényei közé – pontosabban végtelenül türelmetlen volt! – Heraclius a nevem, a Szent Sír és a Szent Jeruzsálemi Templom pátriárkája vagyok. Ha istenfélő keresztény, megnyitja előttünk ezt a várost, mely nem lehet az öné, hiszen még mindig Guy királyunk tulajdona!

– A királyuk? Hol az a király? Ha Tyr még keresztény, csak annak köszönheti, hogy ide jöttem, és átvettem a parancsnokságot az előkelőségek és az egész lakosság felkérésére. Kik ezek az emberek?

Balian Heraclius mellé léptetett a lovával.

– Jeruzsálem nemessége, akiknek én, II. Balian d'Ibelin vagyok az elöljárója, és azt reméltem, átvehetem itt a parancsnokságot. Ha azonban az ön kezében van a lakosok akaratából, nem vitatom el öntől. Hacsak nem tagadja meg a kapu megnyitását azok előtt, akiket Isten önre bíz?

A várfalon Montferrat nemtörődöm köszöntést intett, de nem maradt ideje, hogy kinyissa a száját. Felbukkant mellette egy fiatal hölgy olyan lágy azúrkékbe öltözve, hogy úgy tűnt, mintha hasadékot vágott volna az ég felé az este szürke felhői között: Isabelle! Dühös volt, és haragjában majdnem nekiugrott a márkinak:

– A mieink, nagyuram! A családom, a barátaim és az ismerőseim. Mit tárgyal itt velük, ahelyett, hogy szélesre tárná a város kapuit, mely az én örökségem?

Montferrat gyengéd erőszakkal megfogta a fúria kezét, és az ajkához emelte:

– Kaput nyitunk, felséges hölgyem. Csak megbizonyosodtam róla, hogy ezek az emberek valóban azok, akiknek mondják magukat, és nem álcázott szaracénok!

Manapság nem lehet elég óvatos az ember!

A következő pillanatban hatalmas robajjal leereszkedett a felvonóhíd, és az utazók végre beléphettek a városba.

– Szaracénok, mi?! – morogta Heraclius, amikor Montferrat elé ért. – Úgy nézünk ki? Úgy festek talán, mint valamiféle szultán, aki a feleségeivel és a gyerekeivel utazik?

Mindenesetre emlékeztetem, hogy én vagyok a pátriárka, vagyis a királyság legnagyobb méltósága, aki még a királynak is felette áll, hiszen Krisztus felkentje. Várom a tisztelgését! – tette hozzá finoman felemelve kesztyűs kezét, melyen ott csillogott a pásztorgyűrű.

Ebben a pillanatban olyan erő sugárzott belőle, hogy a márki kénytelen volt meghajolni. Térdet hajtott, és megfogta a kezet, melyet kegyeskedtek felé nyújtani, hogy megcsókolja a gyűrűt.

– Isten hozta önöket! – kiáltotta végül a márki. – Mindenkinek jut hely. Holnap, ha kipihenték magukat, minden fegyverforgató jöjjön a fellegvárba, ahol lakom! Elégedett, hölgyem? – tette hozzá Isabelle-t keresve.

A lány azonban azután, hogy megölelte Baliant, Thibaut-nak nyújtotta a kezét, aki térdre ereszkedett előtte, és ajkával érintette. A két fiatal mosolyára a márki fekete szemöldökét ráncolta, és Thibaut, ahogy felegyenesedett, ellenséges tekintetbe ütközött. Azonnal tudta, hogy Montferrat és ő sosem lesznek barátok. Azonban nem zavartatta magát: ahogy meglátta a falon, rögtön ellenszenvesnek találta a márkit.

Most már érezte, hogy gyűlölni fogja. Különösen, amikor azt látta, hogy a férfi megfogja Isabelle kezét, hogy „visszakísérje a lakosztályába”…

– Nem tetszik ez nekem – jegyezte meg Balian Thibaut-nak. – Bár igen dicstelen posztot tölt be Szaladin mellett, Onfroi de Toron még mindig a mostohalányom férje, és úgy látom, ez a Montferrat túlságosan közelről érdeklődik iránta.

– Amíg Mária királyné vigyáz a lányára, és most már ön is, Balian úr, Isabelle biztonságban lesz – felelte a fiatalember tettetett nyugalommal. Az egykori jeruzsálemi kormányzó közvetlen környezetéhez tartozott, kipróbált barátság fűzte össze őket, és igyekezett azzal nyugtatni magát, hogy mindig a lány közelében lesz, és nagyon vigyáz majd rá. Most azonban Baliannak és neki a menekültek elszállásolását kellett megszerveznie, különösen a nőkét és gyerekekét, akiknek eredeti védelmezői meghaltak vagy fogságba estek. Istennek hála, volt elég hely.

Tyr két szigetre épült, melyet egykor Hiram egyesített küklopszi munkálatok árán, és a frank királyság egyik gyöngyszeme volt. Jelentős volt kikötője a rendkívül termékeny vidék szélén, mely nem kevésbé termékeny kereskedelmet bonyolított.

Genova, Pisa és Velence hajói használták már régóta Tyr mólóit, ahol gazdag lerakatokat hoztak létre. Ez volt az egyik, ha nem a legjelentősebb oka, hogy Conrad de Montferratot, aki szintén az olasz csizmán született, kedvezően fogadták, és hamarosan megválasztották a város első emberének. Tyr ezenfelül tiszteletet parancsoló védelmi rendszerrel bírt: bevehetetlen volt a szárazföld és a tenger felől egyaránt. Hatalmas flotta kellett volna vagy egy aprócska árulás, hogy legyőzzék.

Nagyon szép, történelem átitatta város volt. Úgy tartották, hogy abban az időszakban alapították, amikor a zsidók visszatértek Egyiptomból időszámításunk előtt 2750-ben. Aztán a föníciaiak lakták, akiknek gazdag tengerparti fővárosa lett, és akiknek hajói egymás után hozták létre a lerakatokat Szicíliában s az észak-afrikai partvidéken. Akkoriban Baal és Astarté voltak az uralkodó istenek, és a nők gyakran nagyon fontos szerepet töltöttek be: többen fáraóhoz mentek feleségül. Jezabel, Ithobal főpap lánya Júdea királynője lett, Dido pedig egy napon elment, hogy megalapítsa Karthágót. Tyrben a mediterrán világ minden népe megfordult, és csak a IV. században lett katolikus. Ekkor emelték az első bazilikát, melyre azonban arab megszállás várt egészen 1124-ig, amikor egy nagy erejű velencei flotta a Jeruzsálemi Királysághoz csatolta, melyen akkoriban I. Balduin uralkodott.

A katedrálison kívül, melyet a bazilika romjain és romjaiból építettek fel, a városban tizennyolc templom volt – plusz a kastély kápolnája –, köztük a pisaiak Szent Péter-temploma, a genovaiak Szent Lőrince és a velenceiek Szent Márkja. A színpompás és mozgalmas Tyr bíborba vonta az ókor minden uralkodóját a festékkel, melyet egy kagylófajtából nyert, feltalálta az ábécét, és több száz tehetséges hajóépítőt és építészt adott a világnak: kikötője gazdag volt, házai szilárdan építettek. Mivel a lakói bár forrófejűek, de természetüktől fogva nagylelkűek voltak, a szerencsétlenek, akik elveszítették otthonukat, kedves fogadtatásban részesültek, a betegek pedig a Szent Péter-kórházban megkaphatták a szükséges ápolást.

Heracliust, a kincseit és a papságát természetesen az érseki palotában szállásolták el, ahonnan nem is oly régen elűzte Guillaume-ot. A veronai zsinat óta ismerte a cím jelenlegi birtokosát, azt a Josse-t, akit a leprás király Sybilla és a burgundi herceg házasságának tárgyalásával megbízott. Szigorú erkölcsű férfi volt, akivel talán nehéz lett volna az együtt lakás, ám Josse távol volt: amikor a királyság alapjai repedezni kezdtek, az érsek Nyugatra ment, hogy keresztes hadjáratot hirdessen és rávegye a királyokat, hogy többet törődjenek a veszélyben forgó Szentfölddel.

Ez a hír gondolkodóba ejtette a patriarchátusát vesztett pátriárkát. Mindenekelőtt realista lévén, akit csakis a saját jövője érdekel, hamar felmérte, hogy ez a jövő igencsak bizonytalan. Annál is inkább, mert a menekültek között ott volt a szeretője, Paque de Rivery is, és a legkisebb fiuk, akit a Szent Sírral szomszédos palotában szült meg. A tyri érsekségen, Montferrat vizslató tekintete alatt elképzelhetetlen volt az együttélésük.

Heraclius tehát az egyetlen lehetséges kiutat választotta: maga is útnak indult, hogy a világ nagyságainak, s elsősorban a pápának beszámoljon a frank királyság sanyarú sorsáról. Rómában voltak barátai, sőt egy háza is, ahová beköltöztethette kedves barátnéját, akinek férje, a nabluszi kereskedő már régen elhalálozott. Sötét lelkében az élet örömeinek vágya a lábainál elterülő csodálatos kékség láttán elsöpörte benne a bűnbánat magvait és az Agnès halála, valamint a Jeruzsálemet ért tragédia felébresztette indíttatást, hogy visszatérjen kötelességéhez. Heraclius jócskán elmúlt ötven, de ereje teljében volt, és változatlan erővel vágyott a hatalomra és a kéjre. Ó, elhatározta ő, hogy ékesszólását – melyet joggal ismertek el – a jó ügy szolgálatába állítja, de nem feledkezett el arról sem, hogy pátriárkái címe, bár elvesztette a székhelyét, továbbra is az egyház egyik legrangosabb tagjává teszi. Ehhez mérten bánnak majd vele Rómában is.

Közeledett a tél, ezért úgy döntött, nem késlekedik tovább Tyrben. Beszámolt tervéről a márkinak – aki igencsak elégedetten fogadta, hogy megszabadul a kellemetlen személyiségtől és az éhes szájak egy részétől –, majd egy pisai tengerésszel hajóra szállt, és egy szép novemberi reggelen elhagyta a Szentföldet. Még utoljára misét celebrált a mólón egybegyűlt tömegnek, és bőségesen osztotta áldását.

Szokásaival ellentétben fekete szerzetesi csuhát viselt, hogy nagyobb hatást tegyen a lelkekre. A szeretője és a gyermeke azonban már előző este elfoglalta helyét a nagy hajó hátsó kabinjában…

Aznap érkezett Tyrbe Onfroi de Toron és az anyja.

Miután a férje Szaladin tulajdon kezétől halálát lelte, egyetlen fia pedig fogságba esett, a Krak javíthatatlan hölgye habozás nélkül elhagyta még érintetlen városát és kastélyát, és kisszámú kísérettel Jeruzsálembe ment, hogy kihallgatást kérjen a szultántól. Mivel közös gyermekkori emlékeken osztoztak, Étiennette tudta, hogy nem kell tartania tőle. Szaladin megszokott udvariasságával, sőt, barátsággal fogadta.

Nemcsak hogy visszaadta a fiát, anélkül, hogy könyörögnie kellett volna érte, de számos ajándékkal is ellátta, és természetesen kíséretet adott mellé, hogy átszelje a meghódított területeket Tyr felé. Mint a többi szabadon bocsátott fogolytól, a fiatalembertől is megkövetelte az esküt, hogy soha többé nem emel fegyvert ellene, és tudta, hogy – talán egyetlenként – Onfroi nem fogja megszegni esküjét. Szaladin nagyra értékelte átmeneti „tolmácsa” műveltségét és csinos megjelenését, ugyanakkor megismerte tökéletes gyávaságát is. Visszaadta tehát az édesanyjának, aki cserébe megígérte, hogy nem tér vissza a Jordánon túlra. Mivel most már csak egyszerű

menekült volt, mint bárki más, Tyrbe utazott, ahol különféle érzelmekkel fogadták.

Balian és a felesége a legkevésbé sem örültek neki. Mária és Étiennette túlságosan régóta gyűlölték egymást ahhoz, hogy a nehéz idők változást hozhattak volna ebben.

Másrészről Montferrat nagylelkű vendéglátását élvezték, aki azonban ezt a vendéglátást nem terjesztette ki a Krak hölgyére, akit első pillantásra ellenszenvesnek talált. Így Isabelle, aki eddig velük élt, kénytelen volt átköltözni a katedrálishoz közeli házba, melyet a férjének és az anyósának kijelöltek.

Isabelle ugyanolyan szomorúan hagyta el most a szüleit, amilyen boldogan szökött meg egykor, hogy csatlakozzon Krak szép hercegéhez. Sok idő eltelt azóta! Igaz, a hatalmas moabi kastélyban bőven volt hely: nem ütközött minden lépésnél Étiennette-be. Tyrben más volt a helyzet. A lapos tetős ház, melyet nekik juttattak, kicsi volt: néhány szoba egy belső udvar körül, ahol a Krak egykori úrnőjének nehéz természete annál is elviselhetetlenebb légkört teremtett, mert Jeruzsálemben magához vette Josefa Damianost, aki mindig osztotta egykori úrnője, Agnès de Courtenay érzéseit, és mélységesen gyűlölte Komnenosz Máriát és az övéit. Isabelle hálát adott az égnek, hogy Onfroit megkímélte.

Túlságosan szerette ahhoz, hogy ne aggódjon érte, az iránta érzett szeretete azonban – s ez nem új felfedezés volt számára – sokkal inkább egy anya gyermeke iránti érzéseire hasonlított, mint egy hitvesére. Most már volt összehasonlítási alapja, s ez nem Onfroinak kedvezett. Olyannak látta végre, amilyen: túlságosan szép, túlságosan lágy, puhány, félénk, sőt gyáva fiú, akit mértéktelenül lesújt javainak elvesztése, és aki állandóan megnyugtatásra szorul a fenyegető, viharos időkben, a fegyverekkel teli világban, melyből semmit sem ért, s melytől retteg. A test örömeibe menekült, az egyetlen területre, ahol némi erőről tett tanúságot. Csakhogy Isabelle kiábrándulásában már nem találta meg ugyanazt az örömet a szerelmi játékokban, mint házasságuk elején, sőt, terhére volt a közeledés. Semmit sem mutatott ki ebből, hiszen sajnálta a fiút, és nem az ő hibája volt, hogy nem hasonlított a képre, melyet magában festett róla. Csak önmagát okolhatta a kisiklott házasságért, hisz ő akart olyan makacsul hozzámenni.

Bizonyára minden könnyebb lett volna, ha Thibaut nincs annyira a közelében ebben a túlnépesedett városban, ahol egymás hegyén-hátán éltek az emberek. Olyan közel és mégis milyen távol! Amint Étiennette ismét a keze közé kaparinthatta, Isabelle gyakorlatilag fogoly lett a házban, ahonnan csakis az anyósa vagy Josefa kíséretében léphetett ki, aki gonoszságban felért úrnőjével. Onfroi sosem ment el otthonról, félt a bárók kendőzetlen tekintetétől. Tisztán kiolvashatta belőle a megvetést, mellyel övezték, így amikor nem éppen elragadó feleségét simogatta sokkal szívesebben maradt a szobájában vagy az udvarban, ahol egy pálmafa árnyékában olvasgatta a szomszédos érsekség könyvtárából elhozott könyveket, melyek valaha a tudós Guillaume de Tyr gyűjteményébe tartoztak. Isabelle a leggyakrabban imába menekült, és boldog volt, ha a tetőteraszról egy pillanatra megpillanthatta Thibaut-t, amint Balian és a márki mellett lovagolt, hogy ellenőrizze a város védelmi pontjait. A vasárnapi nagymise maradt az egyetlen alkalom, amikor Châtillon félelmetes özvegye megengedte, hogy köszöntse az édesanyját. A két nőnek éppen annyi ideje volt, hogy könnyes szemmel megölelje egymást, Étiennette máris visszaparancsolta Isabelle-t a helyére. A lány nem ellenkezhetett, hisz kezdődött a mise.

Thibaut is szenvedett. Szíve mélyén kincsként őrizte a néhány nap emlékét, melyet Isabelle közelségében tölthetett el, mielőtt Onfroi és az anyja felbukkantak. Most azonban megtiltotta magának, hogy szerelme közelébe menjen. Onfroi élt, és Isabelle-t a házasság szentsége fűzte hozzá. Ha Isabelle szabad lett volna, ő maga akkor is csak titkolt szerelmet remélhetett, hiszen bár nem volt hajlandó Gérard de Ridefort igájában élni, mégiscsak esküvel kötődött a Templomhoz, mely alól csak a pápa vagy egy igazi nagymester szabadíthatta fel.

Eközben még valaki figyelte egyre növekvő nemtetszéssel a fiatal hölgy bezártságát: Conrad de Montferrat első találkozásuk óta szerelemre lobbant iránta, mely pontosan olyan volt, mint ő maga: vad, durva, önző és szenvedélyes. Isabelle túlságosan előkelő volt ahhoz, hogy erőszakkal magáévá tegye, de alig bírta türtőztetni magát, és megfogadta, hogy egymás után eltünteti az akadályokat, melyek a vágya előtt állnak. Isabelle az övé lesz, ellenezze bár az egész világ!

Egyelőre azonban későbbre kellett halasztania szerelmi tervei megvalósítását.

Megtörtént, amire Jeruzsálem bevétele óta számítani lehetett: Szaladin serege tábort vert a földnyelv végén, elállva a szárazföldre vezető utat. Montferrat azonnal megértette, hogy minden erejére szüksége lesz, amikor közölték vele, hogy egy sárga lobogó, magáé a szultáné, leng a Nagykaput védelmező tornyon: tehát áruló volt a városban, melyről azt hitte, szigorúan a kezében tartja. Mivel pedig a rossz hírek nem járnak egyedül, egyiptomi flotta vitorlái rajzolódtak ki a horizonton.

Miután kiadta a megfelelő parancsokat, melyekkel megelőzhették a falak és a kikötő védelmének hanyatlását, a márki összehívta a város fontos személyiségeit a kastély nagytermébe.

– Szembe kell néznünk Szaladin támadásával, és jó esélyünk van rá, hogy visszaverjük, ha mindenki teszi a kötelességét. Véssék mindannyian az eszükbe, hogy ez a földdarab a királyság utolsó bástyája, és innen indulhat majd meg a visszahódítás is. Semmi sem veszett el, ha él a hitük, hiszen segítség érkezik majd. Tudom, hogy nyugaton szervezik a keresztes hadjáratot, és nemsokára megérkeznek a csapatok, mert egyetlen korona viselésére méltó király sem nézheti tétlenül, hogy a Szent Sírt ismét bemocskolják a hitetlenek. Emlékezzünk azokra, akiktől kaptuk ezt a földet!

Átkozottak lesznek generációkon át, ha maguk miatt Bouillon Gottfried és a nagy jeruzsálemi királyok műve örökre elvész. Tehát ki fogunk tartani, hallják?! Kitartunk, míg megérkezik a segítség! Ehhez először is ki kell szűrnünk a gyengéket, akiknek gyávasága ki akar szolgáltatni minket a szultánnak! Valaki kitűzte azt a zászlót a falra: követelem, hogy adják ki nekem! Ha nem, elfogatok valakit maguk közül, csak úgy találomra, és felkötöm helyette!

Egy órával később megtalálták a bűnöst, és egyszerűen és gyorsan felkötötték a zavarkeltő lobogó helyére. Conrad de Montferrat ökölbe szorult kézzel nézte. Amikor a férfi kiszenvedett, a tenger által elárasztott árokba hajította a zászlót.

– Csak nem gondolta, hogy ilyen könnyen meghódítja a várost? – kiáltotta Szaladin felé, aki mamelukjai gyűrűjében közeledett a földnyelven. – Akiknek árulás járna a fejében, rosszabb sorsra számíthatnak, mint ez itt: forró olajba dobatom őket, mielőtt kidobnám neked felpuffadt testüket! Amit egy Montferrat megszerzett, nem ereszti, tudd meg!

– És mit tesz egy Montferrat azzal, aki megszerzett egy Montferratot?

* * *

A lovak lábai között két mameluk egy fehér hajú és szakállú öregembert vonszolt, majd arccal a falak felé fordítva megállították a szultán előtt. Finom sodronynadrágján

– az egyetlen ruhadarabon, melyet inge mellett meghagytak neki – látszott, hogy lovag, bár aranysarkantyúit elvették, és a mód, ahogyan végtelen fáradtsága ellenére felvetette a fejét, előkelő úrra utalt. Montferrat hátrahőkölt:

– Az apám! – suttogta. – Mit keres itt? Azt hittem, Rómában van, vagy legalábbis hazafelé tart a zarándoklat után, melyre múlt tavasszal indult, hogy mielőtt még túlságosan öreg lenne, utoljára láthassa Krisztus és Guillaume fia sírját.

Thibaut megértette, hogy Montferrat önmagához beszél, nem azokhoz, akik körülötte állnak: leghűségesebb barátja, Raimondo d'Acqui, Balian d'Ibelin és két piemonti báró.

Szaladin hangja metszőn, ironikusan harsant fel újra:

– Hallgass meg, Montferrat! Íme, a feltételeim: ha átadod nekem a városod, megkímélem a lakosokat, sőt, jól bánok velük. Ha nem, itt az apád, aki Hattin óta a foglyom. Először rá kell lőnöd, mielőtt minket elérnél.

Iszonyatos volt az alku. Mindenki átérezte. Montferrat halottsápadt lett, ahogy a rabszolgák az ároktól nem messze felállítottak egy póznát, melyhez kikötözték az öregembert, aki szinte eszméletét vesztette kimerültségében, ám ajka mozgásán látszott, hogy imádkozik. Mindenki visszafojtotta a lélegzetét, átérezve a fiában dúló harcot. A márki tárgyalni próbált:

– Válassz másik váltságdíjat! Ha az utolsó filléremig kifosztasz is, mindent megfizetek!

– Nem. Tyrt akarom, és az apád életben marad. Ha nem…

Tehetetlenségében megveszekedett düh tört a márkira:

– Inkább magam lövök az apámra, mint hogy átadjam neked a városom egyetlen kövét is!

Épp annyi ideje maradt, hogy védelmet keressen a várfal kőcsipkéi mögött: nyílzápor zúdult a falra, de mindössze kisebb sérüléseket okozott: az utolsó szavakra az összes falakon tartózkodó reflexszerűen a földre hasalt. Thibaut kikukucskált a gyilkos záporban.

– Elmennek! – kiáltotta, és felemelkedett, Montferrat azonban máris talpon volt, két kézzel a párkányra támaszkodva.

Mindannyian követték a példáját, és látták, hogy a szultán valóban visszavonul a földnyelv végére. A pózna még mindig ott állt, a hozzá kötözött öregemberrel, akivel ha nem a városból érkező nyilak, az éhség és a szomjúság végez majd. Borzalmas agónia várt rá, melyet természetesen lerövidíthetett egy könyörületes nyílvessző.

Hirtelen zuhogni kezdett az eső, ahogyan az gyakran előfordult a tél közeledtével a nagyon forró vidékeken, tovább növelve a szerencsétlen öreg márki magányát. A fia sötét tekintettel, némán, mellkasán összefont karral nézte.

– Nem hagyhatjuk ott! – tiltakozott Balian. – Sértés mindannyiunk számára!

– Gondolja, hogy én nem érzem át? – mordult fel Conrad. – Ha azonban kimegyünk érte, ki kell nyitnunk a kaput és a rácsot, le kell eresztenünk a felvonóhidat. Azok a kutyák másra sem várnak!

– Kérem, nagyuram – lépett előre Thibaut –, talán van más megoldás.

– Mi?

– Hamarosan beesteledik. Kimehetek a kikötőbe, keresek egy csónakot két emberrel, és beevezünk az árokba. Ezen az oldalon nem lehet túl meredek a partja.

Istennek hála az apját nem láncolták meg. Csak kötelek tartják, melyekkel hamar elbír egy éles tőr.

A jéghideg, kőszerű szempárban, mely mintha képtelen lett volna emberi érzések tükrözésére, hirtelen tűz villant.

– Próbáld meg! – mondta Montferrat. – De csak egy embert kapsz! Nem kockáztathatom, hogy hármat elveszítek!

* * *

Még mindig kitartóan és sűrűn esett, eláztatva az éjszakai tájat, amikor tizenegy óra körül Thibaut útnak indult társával, Jean d'Arsuffal, aki Balian távoli unokatestvére és fegyvernöke volt. A tizenkilenc éves fiú erős volt, akár a bivaly, és kedélyes természete Adam Pellicorne-ra emlékeztetett. Csodálattal átitatott, nem fitogtatott barátsággal viseltetett Thibaut iránt, és maga kérte a kegyet, hogy elkísérhesse. Nem volt annyira sötét az éjszaka, hogy elrejtette volna az egyiptomi gályákat, melyek körívben horgonyoztak a város körül, óvatos távolságban. Holnap bizonyára megpróbálnak bejutni a kikötőbe, melynek bejáratát a két torony között kifeszített hatalmas lánc zárta el. A kijutás nem okozott gondot a kis csónaknak, melyet a két, tetőtől talpig feketébe öltözött barát talált útra készen az egyik torony mellett. Ezen a részen könnyű volt átsiklani a lánc alatt.

Meg is tették. Jean szakértő magabiztossággal ragadta meg az evezőket: Sidonban töltötte a gyermekkorát egy rokonánál, és úgy hajózott, akár a vikingek, akiknek véréből csörgedezett néhány csepp az ereiben. Thibaut hálát adott az égnek: a kikötőn kívül erősen hullámzott a tenger, és a part felé sodorta a csónakot, de Jean d'Arsuf szilárdan tartotta, és némi erőfeszítés után megérkeztek a nemrég megnyitott árokba.

Az átvágott földnyelv ott húzódott felettük, akár egy kis fal. Itt csendesebb volt a hullámzás. Thibaut csáklyával a kezében felállt. Meglengette, eldobta, majd meghúzta.

Elsőre sikerrel járt: a vashorog szilárdan megakadt.

Azután csuklója erejével felkapaszkodott, és elérte a földet. A földnyelv elhagyatott volt, a végén azonban ott ragyogtak a muzulmán tábor tüzei. Ott állt a pózna, két lépésre tőle, s kikötözött, átázott áldozatát csak a kötelek tartották. Thibaut három tőrmetszéssel elvágta őket. Az öregember lerogyott a sárba. Mellé térdelve a lovag meggyőződött róla, hogy bár nagyon gyengén, de lélegzik. Sietnie kellett!

Odavitte az árok széléhez, fogta a derekára tekert kötelet, és ráerősítette az öregre.

Halk füttyentéssel értesítette Jeant, majd nagyon óvatosan, de a kötelet erősen tartva leeresztette a testet a fegyvernök kitárt karjaiba. Ebben a pillanatban hirtelen széllökés rendítette meg, de szilárdan állt a lábán, és nem engedte el terhét. Jean elfojtott hangját hallotta:

– Fogom! Jöjjön! Zajt hallok!

Thibaut is hallotta. Fáklyákkal felszerelkezett férfiak közeledtek. Bizonyára meg akarták nézni, hogy van a fogoly. Thibaut nem várta be őket. Egy szempillantás alatt leereszkedett a csónakba, és megpróbálta kiszabadítani a csáklyát, de az erősen tartott.

Hátra kellett hagynia. Közeledtek a fáklyák, miközben Jean őrült tempóban evezni kezdett, egyszerre harcolva a széllökésekkel és a hullámok tajtékával.

– Segítek – ajánlkozott Thibaut.

A fiatalember mellé ült, és megragadta az egyik evezőt. Együttes erőfeszítéssel megkerülték a lánc tornyát, éppen abban a pillanatban, amikor a katonák elérték a póznát. Még hallották dühödt kiáltásaikat, valamint a harcosok erre felelő gúnyos nevetését, akik a várfalról íjjal a kezükben figyelték a mentőakciót, anélkül, hogy észrevették volna őket.

A kikötőben, melyet most tűz világított meg, Conrad de Montferrat és Balian d'Ibelin várta őket egy vízbe merülő kőlépcső tetején, melyet síkossá tett az eső. Jean ügyesen kikötötte a csónakot egy rozsdás karikához, Thibaut pedig máris felemelte a mozdulatlan öregembert.

– Add ide! – parancsolta keményen Montferrat.

Sovány, alacsony termetét meghazudtoló erővel karjába emelte az apját, és felvitte a veszedelmes lépcsőfokokon, anélkül, hogy bárki segítségét is elfogadta volna, majd lefektette az előkészített hordágyra.

– A kastélyba! – kiáltotta. Nem mondott köszönetet a két megmentőnek, és vörös köpenye beleveszett az éjszakába.

Az eső, mintha csak a visszatérésüket várta volna, pihenőt tartott. Balian fahéjas forralt borral kínálta őket, majd egy mosoly árnyékával megjegyezte:

– A márki túlságosan értékes ember ahhoz, hogy elidőzzünk ilyen részleteknél, nem igaz?

III. Guillaume de Montferrat hajnalban halt meg, a felkelő nap fakó, szürkés fényében, éppen akkor, amikor az ellenséges táborban egy kis domb tetejéről imára szólították Allah katonáit.

– Ma éjjel átadjuk Istennek – jelentette ki Conrad. Azután hirtelen Thibaut felé fordult, aki újra elfoglalta helyét Balian mellett, és rászegezte sasszemét:

– Nem fogom elfelejteni!

* * *

Tyr ostroma nem tartott sokáig. Az egyiptomi flottára számítva, hogy eltorlaszolja a kikötőt, és nem engedi, hogy a frank hajók kifussanak, Szaladin ugyan felállíttatott három-négy ostromgépet, kőhajítót és katapultot a földnyelven, de a keskeny területen nehézkes volt a használatuk. Annál is inkább, mert a falakon belül a lövedékek csak a város kis részét érhették el, és nem okoztak nagyobb károkat. A blokád hatékonyabbnak látszott, bár a gazdag és jól ellátott Tyr

.sokáig ellenállhatott. Beköszöntött azonban a rossz évszak, és nem volt a szultán ínyére a gondolat, hogy ezen a szűk kis területen töltse. Még kevésbé az emírjeinek, akik alig várták, hogy végre kiélvezhessék hódításaik gyümölcseit. A muzulmánok a keresztényekhez hasonlóan nem tartoztak folyamatos szolgálattal a hűbéruruknak.

Mint a nyugatról érkezett seregeknél, melyek meghatározott időre álltak csatarendbe, Allah katonáira is csak időszakos kötelezettség vonatkozott. Conrad de Montierrat elhatározta, hogy döntésre viszi a helyzetet.

Tíz gálya fogta körül Tyrt, és ahogyan az gyakran előfordul, amikor a támadó azt hiszi, nincs más dolga, mint megvárni, míg az ostromlott megadja magát, éjszakánként rosszul őrizték őket. December 30-ának éjszakáján Montferrat a lehető legnagyobb titokban kifuttatta a kikötőből hajóit két provence-i gálya kíséretében. Teljes volt a meglepetés: öt muzulmán hajót megtámadtak és elfoglaltak. Ezt látva az öt másik elmenekült Bejrút felé, de a frank hajósok üldözőbe vették őket. Éppen mielőtt utolérték volna a menekülőket, a hajók a parthoz úsztak, és a legénység a szárazföldön futott tovább.

Reggelre Szaladin felmérte, hogy vesztett. Annál is veszedelmesebb lett volna tovább makacskodnia, mert a kémeitől megtudta, hogy Rőtszakállú Frigyes vezetésével keresztes hadsereg készül útnak indulni. Feloldotta tehát az ostromot, és visszatért Damaszkuszba, mélységes felháborodással Montferrat márki iránt, akit nem lesz könnyű megtörnie. Politikai géniusza ekkor ragyogó ötletet súgott, mely arra a furcsa sorsszerűségre alapozott, mely szerint a frank hercegek egymás ellen fordulnak.

Elhatározta, hogy szabadon engedi a Lusignanokat: Guy királyt és Amaury főparancsnokot, ahogyan arra Sybilla királynő kérte, aki eljött hozzá Tortosából, ahol a templomosok védelme alatt élt. Már akkor meg kellett volna tennie, amikor Hattin után Guy segített neki megszerezni Askalont és a többi Jeruzsálem környéki várost.

Azért nem tette, mert a mindig bizonytalan, mindig habozó Guy nem tudta, hová menjen, és mivel jól bántak vele, nem bánta a fogságát. Most azonban a bizonytalan kis király fontos bábunak bizonyult a sakktáblán. Szabadon engedte az öccsével és még néhány fogolytársával, miután illendően felszerelte őket és esküjüket vette, hogy

„tengerre szállnak”, nehogy kísértésbe essenek, hogy ismét fegyvert fogjanak ellene.

– Megmaradt magának Tyr kikötője, mely Montferrat márki kezén van – mondta Guynek. – Ott gond nélkül hajóra szállhat szépséges feleségével, a királynővel…

A „király” mindent megígért, amit csak Szaladin kért, és talán még a szavát is állta volna, ha nincs a felesége és az öccse. Mindketten tudták, mit jelent az egykori föníciai város: legyőzhetetlen erődítményt a végtelen tengeri horizontokkal szemben. Miért ne használnák kiindulópontul a területek visszahódításához? A szent helyek elvesztése talán végre felrázza az európai uralkodók önző tétlenségét.

Reményteljes álmokkal indultak tehát útnak a tengerpart felé.

Tyrben Conrad de Montferrat nem álmodozott. Nem volt szokása. Mélységesen kiélvezte ugyanakkor a jelen ígéretekkel teli pillanatait. Visszaszorította Szaladint, és remek hírt kapott: a férfi, akitől a legjobban tartott, aki közé és a frank királyság feletti hatalom közé állhatott volna, nem volt többé: az év utolsó napjaiban III. Tripoliszi Rajmund mellhártyagyulladást kapott, melyet tovább súlyosbított a bánat és a levertség, melybe azután zuhant, hogy megmenekült a hattini pokolból. Örököse a tehetetlen III. Antiochiai Balduin fia volt, aki nem képvisel majd komoly erőt Szaladinnal szemben, ha egyáltalán szándékában áll szembenézni vele.

Minden a lehető legjobban alakult tehát, amikor egy este, melyen éppen Acqui barátjával sakkozott, odakint megszólaltak a harsonák, és bejelentették, hogy a jeruzsálemi király és királynő kívánnak bevonulni „jó városukba, Tyrbe”.

A márki felvonta a szemöldökét, és szemében gúnyos láng villant:

– Merthogy van még jeruzsálemi király és királynő? Honnan szalasztották őket, hogy nem tudják, hogy ma már senkik?

Ennek ellenére nem tehette meg, hogy válasz nélkül hagyja, hogy zörgetnek a kapuján. Ha csak Guy érkezett volna meg, Conrad bizonyára nem hajlandó kimenni hozzá, ott volt azonban Sybilla is, aki akár tetszett a márkinak, akár nem, egykor a sógornője volt. Félbehagyta a sakkpartit, és kiment a várfalra. Ahogy kihajolt a párkányon, a könnyű esti ködben megpillantotta a kis lovas csoportot, melynek középpontját a világ legszebb párja alkotta: valóságos kék-arany szimfónia volt. Sybilla szépségét, aki elragadó volt fehér kancáján, bélelt bársonyköpenybe burkolózva, szakértőként csodálta, a férje képe azonban hidegen hagyta. Guy szép arca és magas alakja talán királyi megjelenést kölcsönzött neki, de mindössze a megjelenése volt királyi.

– Üdvözlet, nemes hölgy, és magának is, nagyuram! Megtudhatom, mit kívánnak?

– Guy vagyok, Jeruzsálem királya, ő pedig a királynő, a feleségem. Be akarunk menni a városba, mely a miénk. Engedje le a felvonóhidat!

– A városba, mely a maguké? Minek? Hogy a kíséretében beengedje Szaladint, ahogyan beengedte Askalonba és más városokba? Soha! Tyr az enyém, mert elfoglaltam és megmentettem Jeruzsálem sanyarú sorsától. Nem engedem be magukat.

Még egy lovas léptetett Guy mellé.

– Amaury de Lusignan vagyok, a királyság főparancsnoka. Megparancsolom, Montferrat márki, hogy fogadja Jeruzsálem királyát és királynőjét! Ez a kötelessége!

– A Jeruzsálemi Királyság nincs többé, így nem lehet sem királya, sem főparancsnoka. Menjenek vissza oda, ahonnan jöttek! Isten óvja magukat, ha van még kedve hozzá!

Ezzel Conrad ironikus intéssel eltűnt a várfalról. Esti látogatói dühösen és elképedten kénytelenek voltak visszafordulni északra, Tripolisz felé, ahol menedéket reméltek. Most, hogy az örök ellenség, Rajmund gróf eltávozott az élők sorából, könnyebb lesz kiegyezni az utódával, aki minden erősítést szívesen fogadott. Szaladin kezdett egyre jobban rátelepedni.

Talán értékes tény lesz, hogy nála van a felszentelt király, amikor megérkezik Rőtszakállú Frigyes keresztes hadserege. A nem túl intelligens Guy csak egy dolgot felejtett el: Montferrat a császár unokaöccse volt.

Tyrben eközben az élet visszatért a mindennapi kerékvágásba, de növekvő

türelmetlenséggel várták Rőtszakállú Frigyest. Montferrat azzal ütötte el az időt, hogy tovább erősítette a város védelmét, melyben egyre nőtt a népesség: egymás után érkeztek a lovagok és bárók, akik megszöktek a muzulmán börtönökből, vagy egyszerűen csak szabadon bocsátotta őket a szultán, ha alkalmasnak találta a személyiségüket arra, hogy zavart keltsenek, és tovább növeljék a feszültséget Conrad és Guy között. Így történt, hogy egy napon a királyság egykori udvarnagya és Akra utolsó kormányzója, Jocelin de Courtenay is áthaladt a felvonóhídon.

Thibaut nem tudta meg azonnal, mert az apja érkeztekor nem volt a kastélyban.

Montferrat megbízta, hogy a kikötőben felügyelje az egyik lánctartó torony megerősítésének munkálatait. Jean d'Arsuf, Balian küldötte figyelmeztette.

– Balian nagyúr tudja, hogy ön komoly ellenérzésekkel viseltetik iránta, de arra kéri, legalább egy kis ideig tegye félre a gyűlöletét. Úgy tűnik, az apja sokat szenvedett a fogsága alatt: sebesülések vannak az arcán, és selyemcsuklyát hord, hogy eltakarja a fejét ért égési sérüléseket

– Hol szerzett ilyeneket? Nem tartott olyan sokáig a fogsága, hisz egyetlen kardcsapás nélkül átadta Akra kulcsait! Ráadásul Szaladin nem bántalmazza az előkelő

foglyait, hisz szép váltságdíjat remél értük. Bár nem tudom, ki fizetett volna érte bármit is. A szultán igen nagy jóindulatról tett tanúságot, hogy szabadon engedett valakit, akit bizonyára megvet…

Thibaut nem tette hozzá, hogy nem nehéz kitalálni, mi volt Szaladin hátsó szándéka. Határozott okkal engedte el Courtenayt, különben miért küldte volna Tyrbe, olyan emberekhez, akiknek mind jó okuk volt rá, hogy gyűlöljék – mint Balian és az övéi –, ahelyett, hogy Tripoliszba indította volna az unokahúga, Sybilla után? Ráadásul Jocelin sebei és égései bizonyára a lepra látható jeleit leplezték, ezt a véleményét azonban megtartotta magának.

– Ha olyan rossz állapotban van – folytatta –, miért nem viszik a Szent Péterkórházba? Nagyon jók a pisai orvosok!

– Egy ilyen előkelő úr a kórházban, a pórnéppel együtt? No de barátom! – kiáltott fel megbotránkozva Jean. – Azt sem engedi, hogy egy felcser megnézze: azt mondja, pihenéssel és jó táplálkozással magától meggyógyul a baja…

– Meglepne! Valami azt súgja, hogy az ő bajai sosem gyógyulnak meg. És jól is van így – vetette oda dühösen Thibaut.

– Ó! Hogyan beszélhet így? Nem az édesapja?

– Az apám? Miért? Mert teherbe ejtette az anyámat, azután pedig elhagyta? Csak rosszat kaptam tőle.

– Azért elismerte magát.

– Mert kierőszakolták tőle. De hagyjuk. Menjen vissza a kastélyba! Mondja meg Balian nagyúrnak, hogy felkeresem Fabrégues urat, a provenge-i kereskedőt.

Ezzel magára hagyva az elképedt fiatalembert nagy léptekkel távozott, és felfelé vette az irányt a főutcán a Zöld palota felé, ahol a provence-iak üzletei álltak. Nemrég barátságot kötött a kövér, joviális férfival, akivel a kikötőben ismerkedett meg, és akinél szívesen elidőzött a vászontetővel védett üzletben, friss bort kortyolgatva és a kereskedő szülővárosának, Marseille-nek a történeteit hallgatva. Aznap azonban Simon Fabrégues nem volt otthon, és Thibaut megnyugvást keresve a katedrálisba indult, hogy imában kérje az urat, oldja fel haragját, miközben remélte, hogy megpillanthatja Isabelle-t, akit az anyósa hosszas térdeplésekre kényszerített a főoltár előtt, mely felett egy fenséges Krisztus uralkodott ijesztően merev és tágra nyílt tekintettel. A templomot I. Balduin alatt építették újjá bizánci stílusban, szép porfíroszlopokkal, melyek egykor az eredeti bazilikához tartoztak.

Odabent a számos olajlámpás apró lángjának fényében asszonyok tolongtak.

Mindig sokan voltak a vészterhes időkben, de egyikük sem hasonlított Isabelle-re. Úgy tűnt, bármennyire nagy szüksége is lenne rá ebben a percben, Thibaut nem talál sem a barátság, sem a szerelem támaszára. Csak Isten felé fordíthatta haraggal és erőszakkal eltelt lelkét. Tehát imádkozott. Legalábbis megpróbált, ám sosem érezte még ennyire sivárnak és nehezen járhatónak az ég útjait. Akár tetszett, akár nem, annak a férfinak a vére csörgedezett az ereiben, bosszúszomjas vér, mely nem ismer megbocsátást annak számára, aki megkínozta Ariane-t, azután, hogy lopni merészelt az enkobaolajból, melyre oly nagy szükség volt a leprás király bátorságának támogatásában. Hogyan nézhet gyűlölet nélkül arra a nyomorultra, ha Isten és a Szűzanya nem siet segítségére?

Sokáig térdepelt a márványkövezeten, segítséget, tanácsot, megnyugvást remélve.

És megérkezett a megnyugvás. Mintha Balduin hangját hallotta volna, mely eszébe idézte a sírján megtörtént csodát. „Isten megkönyörült az áldozaton, míg a hóhér már megkapta büntetését. Hagyd, hogy a betegségbe haljon bele, melyet saját hibájából kapott el! Hagyd beteljesülni Isten igazságát! Még sok dolgod van a földön. Ne terheld meg a lelked halálos bűnnel!”

Kissé megnyugodva hagyta el a templomot. Félénk napsütés ragyogta be a várost és a tengert, ahol a szélben két éppen kifutó hajó sárga és piros vitorlái billegtek. Thibaut mélyen beszívta a finom sós illatot, és megindult a kastély felé. Felesleges tovább késleltetnie az elkerülhetetlen találkozást. Ha túlságosan kemény és elviselhetetlen lesz a közelség, elhatározta, hogy megkéri Baliant, küldje el, ahová csak hasznosnak gondolja…

A sors azonban másképp határozott.

Isabelle lakóhelyének utcájából kifordulva Thibaut megpillantotta Jocelint. Hosszú botra támaszkodva, bélelt köpenybe burkolózva, fején vörös selyemcsuklyával az egykori udvarnagy egyenesen felé tartott. Thibaut éppen erről a fejfedőről ismerte fel, melyről Arsuf beszélt, mert a szakáll keretezte arcot még be nem gyógyult sebek borították. Courtenay kék szemében – melyet fia nem örökölt – mégis ugyanaz a gonoszság csillogott.

– Tehát itt vagy! – kiáltotta teli tüdőből. – Hálát adni indulok az Úrnak, hogy megkímélt, és éppen az utamba küld téged. Micsoda öröm!

Botját előreszegezve Courtenay megindult felé, olyan gyorsan, amennyire csak új keletű sántasága engedte, és kitárta a karját, hogy megölelje a fiát, akit mindig is gyűlölt. Thibaut kinyújtotta a karját, és a köpeny brokátját érintve kikerülte a kínos ölelést.

– Öröm? Ez újdonság közöttünk! Sosem vettem észre, hogy kedvelne.

– Nos, mondjuk úgy, megkedveltelek. Hajdan elviselhetetlen voltál. Most azonban szorosabbra kell fűznünk a családi szálakat. Hisz az egyetlen gyermekem vagy…

– Kissé későn döbben rá erre. Én inkább el is felejteném!

– Makacs alak vagy! Régóta tudom. Végül is rám hasonlítasz. Úgyhogy felejtsük el a múltat, és öleljük meg egymást!

Újra megpróbált közelebb lépni, de Thibaut hátrált.

– Nem!

– Nem? No de miért?

– Mert ma már tisztán látok. Bevallom, egy pillanatra meglepett a magára sehogyan sem jellemző jóindulata, de nem a gyengédségét akarja átadni nekem ezzel a Júdás-csókkal. A betegségét, nem igaz, apám? A leprát, mely legalább annyira emészti a testét, mint a lelkét.

– Hallgass! Megőrültél? Én leprás lennék? Honnan veszed?

– A jeruzsálemi palotája pincéjéből, ahová kiláncoltatta Ariane-t, borzalmas halálra szánva!

– Borzalmas és megérdemelt halálra! Az a rothadó ribanc hozzám mert dörgölőzni…

Barna haja keretében Thibaut arca kőkeményre dermedt.

– Ezért az aljas sértésért, mindazért, amit vele tett, és az enkobáért, melyet nem átallott ellopni, meg kellene ölnöm! – morogta összeszorított fogakkal. – De menjen az útjára, és a jövőben felejtsen el!

– Felejtsem el, milyen szép fiút szült nekem a lotyó anyád? Soha! Csodálatos vagy, és egészséges. Elhatároztam, hogy mindent megosztok veled…

Mielőtt Thibaut, akit undorral töltöttek el a hallottak, harmadszor is eltaszíthatta volna, Jocelin a nyakába ugrott, és nem is sejtett erővel szájon csókolta. A fiú irtózva el akart húzódni, ám az ölelő karok rövid kiáltással elengedték a nyakát, és Jocelin a földre rogyott előtte. Ki tudja, honnan eldobott tőr állt ki a hátából…

Thibaut döbbenten nézte a mozdulatlan testet, és letérdelt, hogy megnézze a halálos fegyvert, melyet hatalmas erővel dobhattak el. Felpillantott a gyilkost keresve, ám máris tömeg gyűlt köréjük Az élükön egy nő kiabált dühösen. Szavai az utolsó ítélet harsonáiként visszhangoztak a fülébe:

– Gyilkos! Apagyilkos! Nézzétek: ez a nyomorult megölte öreg édesapját! Láttam!

Mindent láttam!

Ki tudja, ő is honnan érkezett, de Josefa Damianos vádolta a bűnnel, és izzította ellene a máris felbőszült tömeget…

XIII. fejezet

Isabelle és a szenvedés

A katedrálisba tartó két pap érkezése mentette meg Thibaut-t. A Josefa feltüzelte tömeg kész lett volna felkoncolni. A két pap nem sokat törődve a keresztényi gyengédséggel erős ütéseket osztogatva kiszabadította, és hátralökte azokat, akik éppen fojtogatták:

– Krisztus nevében, vissza! – kiáltották. – Hagyják ezt az embert! Szégyen, hogy kezet emelnek rá Isten háza előtt!

– Megölte az apját! – üvöltötte Josefa. – Apagyilkos!

– Ha így is van – mondta az egyik pap –, az igazságszolgáltatásra tartozik! El kell vinni a kastélyba!

Könnyebb volt mondani, mint megvalósítani: Thibaut eszméletlen volt. Ruhája elszakadt, félig meztelen volt, s testét sebek borították. Vérzett mindenhol, ahol a fúriák karmai belemartak.

– Az ég összes szentjére, ez egy lovag – állapította meg a pap. – Ezért felelniük kell.

Hol van az áldozat?

– Itt – felelt egy halász, aki Jocelin mellett térdelve éppen kihúzta a gyilkos fegyvert. – Látja, milyen szép tőr? Úri fegyver…

Azután térden hátrébb húzódott, majd felállt, és hogy lássa a halott arcát, levette róla a vörös csuklyát, mely nagy barna foltokat fedett fel. Lázasan keresztet vetett:

– Mindenható Isten… leprás! – zihálta.

– Senki ne érjen hozzá! A skandelioni lepratelepről majd eljönnek érte, hogy a hozzá hasonlók mellé temessék. Addig is le kell takarni, és körbe kell rakni kövekkel.

Ennek meg hozzanak egy hordágyat!

Miközben Thibaut-t elvitték, Josefa az érseki palota sarkán egy alacsony, rövid lábú férfihoz sietett, akinek hatalmas izmai szinte szétfeszítették ruháját. Az asszony egy erszényt csúsztatott a kezébe:

– Szép munka volt! Látod, igazam volt, hogy a nyomába szegődtünk. Valami azt súgta, hogy hamar találkozik a fiával és a halálával! Most tűnj el! Az úrnő elégedett lesz!

Szoknyáit felnyalábolva futni kezdett, hogy utolérje a kis csapatot, mely a továbbra is eszméletlen Thibaut-t kísérte a kastély börtöne felé. Döntő fontosságú lesz a vallomása, hogy hóhérkézre juttassa a fattyút. Már csak azt kellett megtudnia, hol őrzi Agnès igazgyöngy és rubin láncát. Mindegy, Étiennette asszony méltón megjutalmazza majd szolgálóját, aki megszabadította a szép lovagtól, akiről a menye álmodozik.

* * *

Amikor Thibaut iszonyatos fejfájással végre magához tért, egy kis helyiségben feküdt, mely csak börtön lehetett, és valaki égette az arcát: ecettel mosta a sebeit:

– Magához tér, nagyuram! – hallotta Jean d'Arsuf hangját.

A sebesültnek sikerült résnyire nyitnia feldagadt szemhéját, és látta, hogy Balian áll ott összefont karral a fegyvernöke mellett, aki éppen őt ápolta. A falra rögzített fáklya fényében nagyon felhős volt az arca.

– Hall engem, Thibaut? – kérdezte.

– Igen…

– Nagyon rossz helyzetbe került! Hát nem küldtem el magához a fegyvernökömet, hogy figyelmeztesse, hogy őrizze meg a nyugalmát? És erre mit tesz? Az első

találkozásra megöli!

– Nem én öltem meg! Nem én voltam…

– Nem magától került a tőr a hátába, gondolom?

– Nem, biztosan nem! De nem én döftem bele. Az az ember…

– Az apja!

– Könyörüljön, Sir Balian! Régóta tudja, kölcsönösen hogyan érzünk egymás iránt.

Az az ember mégis rám vetette magát, hogy szájon csókoljon… hogy elkapjam a betegségét…

– Milyen valószínű! Leprás lesz egyetlen csóktól, maga, aki éveken át élt Balduin mellett, anélkül, hogy elkapta volna a kórt? Nem természetes, hogy egy kétségtelenül nagyon beteg öregember ki akar békülni az egyetlen fiával és meg akarja ölelni?

– Hagyjon magamra, nagyuram, ha kész az ítélete! Lovagi becsületemre és a királyom szent emlékére esküszöm, hogy nem öltem meg az udvarnagyot… Most pedig hagyjon sorsomra, ha csak ennyit tud mondani.

Balian leguggolt, hogy közelebb kerüljön hozzá:

– Nem. A végletekig próbára akartam tenni, hogy bizonyosságot szerezzek, de soha egy percig sem kételkedtem a szavában. Sajnos nem tőlem, hanem Tyr urától függ a sorsa. És arra, aki megöli az apját, máglyahalál vár!

Thibaut bátorsága ellenére megremegett. Tűzhalál! Vajon képes lesz méltósággal viselni, miközben tudja, hogy ártatlan?

– Isten kegyelmére, Balian úr! – sóhajtotta. – Nem tudom, miért vádol az a nő!

Semmi oka rá, hogy gyűlöljön!

– Azt is állítja, hogy maga rossz ember, és Jeruzsálemben meglopta Ágnest a halálos ágyán.

Thibaut-ban kigyúlt a fény. A lánc! Ez a Josefa biztosan meg akarja szerezni magának. Szívből felnevetett:

– Mielőtt meghalt, Agnès, aki tudta, hogy mennyire nem érdekelnek a kincsek, megajándékozott egy nagy rubinlánccal. A lakosztályomban van. A halálom után adja oda annak, akinek csak akarja!

– Még nem halt meg! És mindent megteszek, hogy megmentsem. De attól tartok, az eljárástól nem tudom megkímélni. A városiak, akiket feltüzelt az a némber, úgy üvöltenek, akár a sakálok…

– Miért nem hallgattatják el? – kiáltott fel felháborodottan Arsuf. – Hiszen csak a Krak hölgyének a cselédje! Az úrnője megrendszabályozhatná.

– Az úrnőjének semmi oka rá, hogy szeressen, és még kevesebb, hogy megvédjen –

sóhajtotta Thibaut. – Éppen ellenkezőleg…

– Megpróbáljuk tisztázni a helyzetet – ígérte Balian. – Addig is pihenjen és bizakodjon! Hoznak ennivalót!

Thibaut azonban nem tudott sem enni, sem aludni. Fájt a teste, s még inkább a lelke. A villámcsapásként rászakadt katasztrófa olyan borzalmas távlatokat nyitott előtte, hogy szinte megsemmisült bele, és bánta, hogy nem koncolták fel ott a katedrális előtt. Legalább a legrosszabbat elkerülhette volna: megfosztják lovagi rangjától, elveszíti a becsületét, és tűzre vetik, akár egy pestises hulláját. Jobban belegondolva ez az utolsó részlet nem is a legrosszabb volt, hiszen a halál véget vet majd neki. Inkább az bántotta, hogy a név, melyet Jocelin oly méltatlanul viselt, örökre megvetés tárgya lesz. Isabelle-re is gondolt: vajon viszontlátja még szép hölgyét, akinek képe mindig segítette, hogy megőrizze tisztaságát? És vajon hullat majd könnyeket az emlékére?

Ha azt gondolta, már másnap Tyr ura elé viszik, tévednie kellett. Napokon át csak a foglárt látta, aki az ennivalót hozta. Most már evett, hisz felmérte, hogy minden erejére szüksége lesz, ha eljön az idő, és nem akarta egy félig tönkrement alak csúf képét hagyni maga után. Bő hét telt el, mire Balian ismét felkereste.

– Holnap lesz – közölte, miután örömmel megállapította, hogy a fogoly jobb színben van. – Montferrat nem akart korábban bíráskodni, remélte, hogy elcsitulnak a kedélyek.

– Hálás vagyok a jóindulatáért, de Josefa Damianost kellene lecsillapítani, és gondolom, ő most is ugyanolyan agresszív.

– Nem tudom. Étiennette asszony bezárta a házát… És nemes feleségem hiába próbálta meglátogatni a lányát, akiről azt mondják, beteg. Már nem jár a katedrálisba.

– Beteg? – tört rá Thibaut-ra az aggodalom. – Remélem, nem súlyos?

– Ha kíváncsi a véleményemre, és a királyném véleményére, egyáltalán nem beteg.

Étiennette asszony egyszerűen visszaél a hatalmával, és bezárja. Ugyan, barátom, szedje össze magát, és csak magára gondoljon! Montferrat, ebben biztos vagyok, tisztázni akarja magát. De maga is tudja, mit jelent számára és a királyság jövője számára ez a város, és…

– … és nem kockáztathatja, hogy zendülés tör ki, mely meggyengíti a pozícióját.

Megértem. De annyira szeretném elkerülni a szégyent, hogy megfosztanak a lovagságomtól, összetörik a fegyvereimet, és sárba tiporják a nevemet…

– Azt az udvarnagy már sárba tiporta, és mindazon bárók között, akik ide menekültek, egyetlenegy sincs, aki sajnálná őt. Inkább magát szánják!

– Inkább megkereshetnék az igazi gyilkost… Mindenesetre ez mégis vigasztaló.

Valójában azonban soványnak bizonyult ez a vigasz, amikor másnap megláncolva, őrök kíséretében a főúri bíróság elé vezették a kastély nagytermébe. Conrad de Montferrat szokása szerint pompázatos öltözékben, a legmagasabb széken elnökölt a lovagjai, a menekült bárók és a város előkelőségei között. Látszott az arcán, hogy rossz napja van. A terem jobb oldalán álló székben foglalt helyet Josse érsek képviseletében az érseki diakónus és a papság egy része.

Keresztbe tett lándzsás őrök tartották vissza a tömeget, mely fedetlen fejjel tolongott a terem végében.

Amikor behozták a foglyot, rosszat sejtető moraj futott végig, melynek a márki zengő hangja vetett véget. Thibaut nem értette, miért kel fel ellene ez a város, ahol szinte senkit nem ismer, és miért találkozott ilyen egyhangú egyetértéssel Josefa Damianos vádja. Azt sem értette, ami ezután következett. Döbbenetesen rövid volt.

A márki egyik írnoka felolvasta a vádiratot, melyben az apagyilkos és a tolvaj szavak szerepeltek, kiváltva Thibaut felháborodását:

– Egy lovag nem lop. Az ékszert néhai Agnès de Courtenay adta nekem jutalmul a szolgálatokért, melyekkel a fiát, IV. Balduin királyt öveztem. Azért is adta, mert nincs másom, csak a kardom. Kész vagyok a becsületemre megesküdni!

Szavait vita követte, melyet zavarossá tett a közönség zúgása, melyet nehéz volt túlkiabálni. Egyedül Simon Fabrégues próbálkozott hősiesen. Megpróbált hangot adni a barátságnak, mely a Courtenay fattyúhoz fűzte, és szilárd meggyőződésének, hogy ártatlan a gaztettekben, melyekkel vádolják.

Montferrat egy darabig figyelmesen hallgatta a hangzavart, mérlegelte az érveket és ellenérveket. A vádlott hallgatott, képtelen volt elviselni a gyűlölködő kiáltásokat, melyeket nem érdemelt ki, Josefa azonban teli tüdőből harsogott. A márki pillantásával a környezetében lévő lombardokat faggatta, akik szemmel láthatólag nem kívántak beleavatkozni a számukra közömbös helyi ügybe. A menekültek is hallgattak, nem akarták magukra haragítani a helyieket, akik befogadták őket. Egyedül Balian d'Ibelin támadt keményen Josefának, de nem sikerült meghátrálásra bírnia: az asszony továbbra is állította, hogy látta, amint Thibaut beledöfte a tőrt az apjába, amikor az megölelte, és azt is, hogy Jeruzsálemben rajtakapta, amikor lopott az ékszeres dobozból. Balian azt hitte, ezzel megfoghatja:

– Akkor hogy lehet, hogy érintetlenül megtalálták a dobozt? Szemmel láthatólag nem hiányzott belőle semmi, csak talán a lánc, mely egyébként nem volt a lakosztályában, ott, ahol jelezték!

– Miért szolgáltatott volna bizonyítékot a gaztettére? Biztosan elrejtette valahová!

– rikácsolta az asszony. – Vessék alá kínvallatásnak, és megtudják tőle az igazat!

– Legszívesebben magát vetném alá kínvallatásnak, mert rossz ember, és hazudik!

– kiáltotta dühösen Ibelin. – Reszkessen Isten haragjától!

– Olyannyira nem reszketek, hogy Istenre esküszöm, hogy a színtiszta igazat mondtam: azt, amit a szememmel láttam!

Thibaut már nem is figyelt oda. Mindez semmire sem volt jó, és már nem is érdekelte attól a pillanattól kezdve, hogy megértette, most valóban ellopták a láncot.

Túlságosan erősen akarják a halálát…

A halálát, melyet az elöljárók és az egész város zajos kiáltásokkal követelt.

Montferrat mozdulatlanul ült a székén, és könyökét az oroszlánmancs karfán nyugtatva, állát kezébe támasztva hallgatott. Tekintete azonban oda-vissza járt a megszólalók között. Akkor sem mozdult, amikor az elöljárók vezetője elé állt, és követelte, hogy a foglyot azonnal vessék máglyára. Ragadozótekintete mereven a férfi szemébe fúródott, és hátrálásra késztette. Végül felállt, és szétvetett lábakkal, kezét a combján nyugtatva szinte tapintható megvetéssel végigmérte az egybegyűlteket.

– Ez az ember – dörögte –, akinek számomra érthetetlen okból a halálát akarjátok, az életét kockáztatta, hogy nemes atyámat, III. Guillaume de Montferrat-t megmentse a méltatlan sorstól, melyre Szaladin szánta. Ezért, és mert a szememben egy lovag szava többet ér, mint egy némberé, nem adom ki nektek!

Újra felzúdult a tömeg. Montferrat még hangosabban kiáltotta:

– Elég! Hallgassatok, vagy megparancsolom az őreimnek, hogy botozzanak meg titeket! Még nem végeztem!

Miután ismét csend lett, melyet alig zavart meg itt-ott homályos suttogás, a márki folytatta:

– Bizonyíték hiányában nem áll módomban elsöpörni a vádakat, és tiszteletben kell tartanom a helyi szokásokat, de érvényre juttatom a magam igazságát, én, Conrad de Montferrat, aki nélkül mostanra a szultán rabszolgái lennétek. Tehát úgy határozok, hogy kiátkozom ezt az embert, és átadom Isten igazságszolgáltatásának.

Sztentori hangjának ismét túl kellett kiabálnia a tiltakozást és a morajt, mely azonban gyengébb volt, mint az imént.

– Csendet! Kivezetik a városból, fegyvertelenül, mezítláb, és nem lesz rajta más, mint a nadrágja és az inge. Menjen, ahová a Mindenható veti. Ilyen felszereléssel nem jut messzire ezen a veszélyekkel teli vidéken…

Ez alkalommal helyeslő moraj hallatszott, de túlságosan halkan ahhoz, hogy a márki elégedett lehessen vele.

– Hozzáteszem, hogy a Nagykapunál és a városfalon ott állnak majd az íjászaim, készen lőni mindenkire, aki segítséget akarna vinni neki, de azokra is, akik bántani merészelik, kövekkel vagy mással hajigálják. És az íjászaim pontosan céloznak! Most vigyék el! Utat, vagy megbánják!

Thibaut megmenekült a máglyától, és ezzel Montferrat megfizette a tartozását. A maga módján azonban, és ez a mód nem tetszett Baliannak.

– Ezzel másfajta halálra ítéli, márki. Vagy ami még rosszabb, rabszolgaságra. A törökök a közelben vannak. Ami pedig a helyieket illeti, nem fognak segíteni neki…

– Csak meghosszabbítom az életét, tudom. De azért csak életben marad. Ki tudja, mit kezd vele? Mindketten tudjuk, milyen kiváló ember. Most azonban elég!

Az őrök, miután levették a láncait, a csizmáját és a vászoninget, melyet a börtönben kapott szétszaggatott ruhái helyett, körbevették. Indulni készült a menet, mely előtt fegyveresek szorították vissza a tömeget. Mielőtt azonban Thibaut hátat fordított volna bíráinak, olyan tekintettel nézett rájuk, hogy Balian nem bírta tovább.

Odafutott hozzá, keményen félrelökte a katonákat, akik nem mertek ellenkezni a főúrral, és könnyes szemmel magához ölelte:

– Akik szeretik önt, imádkozni fognak Istenhez, hogy vigyázzon magára, esküszöm! És ez ellen a segítség ellen egyetlen íj sem feszülhet.

– Ha egy nap megengedik, hogy viszontlássa Isabelle-t, mondja meg neki, hogy az utolsó percemben az ő neve lesz az ajkamon, ahogyan ő van a szívemben öröktől fogva…

Azután gyengéden eltolta magától a barátját, és útnak indult a fegyverek csörgésében, melyeket többé nem viselhetett.

Átszelte az udvart és a kastély védelmi rendszerét a Nagykapu mellett, melyen elfoglalták helyüket a lövésre kész íjászok, nyilaik hegyét a város felé fordítva. Szürke és hideg nap volt, záporozó esővel, mely egy pillanat alatt eláztatta a kitaszított ingét, aki megremegett. Meztelen lába a mocsokkal teli hideg sárba süppedt. Összeszorította a fogát, hogy elrejtse remegését, miközben végighaladt a fegyverek vasa, az épületek kövei és a félelembe beledermedt emberek sorfala között, akik nem mertek sem mozdulni, sem megszólalni.

Egyre erősebben zuhogott, és a szél hatalmas pofonként csapta meg, amikor mezítelen lába a felvonóhíd deszkáira ért. Mögötte üresen, a közelgő estében elhagyatottan húzódott a földnyelv. Thibaut elhaladt a pózna mellett, melyről megszabadította az öreg márkit, s melyet senkinek nem jutott eszébe elmozdítani.

Hátán érezte a tekintetek súlyát, ahogy megindult kálváriáján, s az esőnél is jobban átáztatta a tengerről felcsapódó víz. Imádkozni kezdett, hogy elűzze a kísértést, hogy véget vessen mindennek, és belerohanjon a csúnya szürke, tajtékos hullámokba. Az öngyilkosság azonban halálos bűn, mely örökre bezárja előtte az isteni kegyelem kapuit. Egy lovag nem lehetett öngyilkos, akkor sem, ha kínzástól vagy kegyetlen gyötrelemtől szabadulna meg általa. Egy pillanatra mégis kis híján elhagyta magát, és Szűz Máriához kezdett imádkozni, akit mindig is nagy tisztelettel és az édesanyját nem ismerő gyermek szeretetével övezett. Lassanként jobban érezte magát, annak ellenére, hogy gyötörte a szél, az út kövei pedig sértették a lábát.

A falon Balian d'Ibelin és Jean dArsuf sokáig állt a viharos szélben. Nézték, ahogy az egykor oly büszke, most szánalmas alak belevész az esti sötétedésbe és a ködbe.

Akkor is ott álltak még, amikor már nem volt mit nézni, ám a fájdalmas látvány szemükbe égett, melyben az esőcseppek könnyekkel keveredtek, és nem akarták elhinni, hogy nem látják többé…

* * *

Házuk szűk keretei között Isabelle úgy érezte, lassanként megfullad anyósa szorításában. Étiennette valójában nem változott, hű maradt önmagához. Az azonban, amit a hatalmas moabi várban viszonylag könnyű volt elviselni, elviselhetetlenné vált egy városi palota négy fala között. Ráadásul míg Renaud de Châtillon élt, az ő törvényei uralkodtak, és a felesége, aki félt durva megnyilvánulásaitól, nagyon ügyelt rá, hogy ne tegyen ellenére. Tyrben fia puhánysága korlátlan hatalommal ruházta fel, mely alól az egyetlen kivételt az jelentette, hogy nem választhatta el imádott feleségétől. Étiennette visszaélt helyzetével: Isabelle-nek úgy kellett élnie, akár az előkelő muzulmán feleségeknek, akik sosem hagyják el otthonukat. Egyetlen kivétel volt: a reggeli mise a szomszédos katedrálisban, ahová „családilag” vonultak ki. Isabelle-nek ilyenkor is fátylat kellett viselnie, mely derekáig eltakarta.

Panaszkodott a férjének: ha annyira szereti őt, miért engedi az édesanyjának, hogy boldogtalanná tegye azzal, hogy megtilt neki mindent, ami kellemes lehet az életben?

Onfroi, aki a lelke mélyén jó ember volt, szólt az anyjának. Az asszony mosolyogva felelt:

– Vegye figyelembe, fiam, hogy csak a boldogságát akarom. A felesége fiatal, elragadó és szeleburdi. Olyan örömökről álmodozik, melyek nem helyénvalóak háborús időkben, és azért ragaszkodom hozzá, hogy csak elfátyolozva hagyja el a házat, hogy elkerüljem, hogy ficsúrok hada döngje körül az ajtónkat, akiket idevonz a szépsége. Ez a szépség csak magának virágozhat, csakis magának, és így óvom meg a többi férfi kíváncsi pillantásától. Sajnos már nem vagyunk a Krakban, és a maga boldogságát már nem védelmezi az elszigeteltség és a vastag várfal. Tehát engedje, hogy én döntsek. És szeresse, amennyire csak tudja!

– Senki sem szeretheti nálam jobban, anyám! – tiltakozott a fiatalember.

– Akkor mondja meg, hogy lehet, hogy nem sikerül teherbe ejtenie? Mennyi ideje már!

– Nem tudom! Higgye el, minden tőlem telhetőt megteszek!

– Az nem elég! Ha terhes lesz, nem vágyik el majd annyira, és kevésbé vonzza magára a tekinteteket.

Étiennette valójában gyűlölte a menyét. Nem tudta megbocsátani neki görög vérét, a szenvedélyt, melyet a fiában ébresztett, s még kevésbé azt a durva vágyat, melyet friss szépsége keltett Renaud-ban, amikor az ő bájai már elhervadtak. Nem fukarkodott hát a rosszindulattal, a gonoszsággal. Tudva, milyen szálak fűzték egykor össze Isabelle-t és Thibaut de Courtenayt, úgyhogy egy rendkívüli lepkét figyelő etimológus kíváncsiságával, kéjesen számolt be a tragédiáról, melynek az egykori barát áldozata lett. A lány reakcióit lesve kijelentette:

– Az apja meggyilkolásáért az a szörnyeteg máglyát érdemelt volna, de úgyis a pokol tüzén fog elégni! Szerencséje volt, hogy Montferrat-val volt dolga, aki perverz és istentelen ember! Egyetért, leányom?

Isabelle képtelen volt felelni. Elsápadt, megdermesztette az iszonyat, úgy érezte, az élete is elszáll a tagjaiból kifutó vérrel. Mozgott az ajka, de egyetlen hang sem jött ki rajta. Szeme hatalmasra tágult, felállt, hogy elmeneküljön az elé tárt borzalom elől, de a lábai nem engedelmeskedtek, és ájultan rogyott a földre.

– Anyám! – kiáltotta hozzá ugorva Onfroi. – Mi történt vele? Mit jelentsen ez?

Étiennette nyugodtan kiitta a borát, csak azután válaszolt:

– Azt, hogy jól tettem, hogy vigyáztam rá, és továbbra is így kell tennem! Ezt az alakot eltávolítottuk, de vannak mások is… kezdve Montferrat-val!

– Jöjjön, segítsen! Olyan sápadt, és nincs eszméleténél!

– Semmiség! Locsoljon hideg vizet az arcába, attól magához tér!

Ezzel Étiennette megvonta a vállát, és kivonult a teremből, ahol a vacsorát fogyasztották.

Az elkövetkező napok rettenetesek voltak Isabelle számára, akinek idegei felmondták a szolgálatot a bánat súlya alatt. Zokogásrohamok törtek rá. Mint Nabluszban, visszamerült a szorongások ördögi körébe, rémálmok gyötörték, Thibaut kitaszításának képeit látta, melyeket Étiennette kegyetlen pontossággal festett le neki.

Az édesanyját kérette, Étiennette azonban mintha meg sem hallaná. Onfroi azt sem tudta, mihez kapjon, és úgy érezte, megbolondul a zokogás rázta feleség mellett, akiben képtelen rátalálni édes éjszakáinak társára. Ebből erőt merítve szembeszegült félelmetes anyjával. Könnyekkel kérlelte, és fia fájdalmát látva Étiennette végül engedett. Szolgát küldtek a kastélyba Mária királynéhoz, hogy látogassa meg a lányát.

Étiennette azonban úgy intézte, hogy ne találkozzon vele:

– Egyedül fogja fogadni – utasította Onfroit. – Én imádkozni megyek a katedrálisba. Ne hagyja, hogy sokáig maradjon!

Komnenosz Mária helyett azonban Conrad de Montferrat jelentkezett be orvosa kíséretében.

– Megtudtam, hogy Isabelle hercegnő beteg – magyarázta Étiennette-nek, miután illendően köszöntötte. – Ez itt Antoni mester, bölcs milánói orvos, aki a személyes szolgálatomban áll.

– A menyem az édesanyját várja, nem egy férfi gondoskodását, akire semmi szüksége! Női baja van, amiből a férfiak semmit sem értenek – vetette oda Étiennette, akinek nem volt ínyére a látogatás.

– Mária királyné is gyengélkedik. Eljön, amint tud, de addig is engedje, hogy Antoni mester megvizsgálja a beteget!

– Minek? Inkább a lelke beteg, mint a teste, és a szerelem, mellyel a fiam körülveszi, minden orvosságnál jobban gyógyítja. Mindenesetre köszönöm, Conrad nagyúr, hogy idefáradt.

Ha azt remélte, Montferrat ezzel sarkon fordul, súlyosan tévedett. A márki nyájas arckifejezése fenyegető felhőbe tűnt.

– Nemes hölgy – jegyezte meg ragadozómosollyal –, úgy látom, elfelejt egy nagyon fontos tényt: az értéket, melyet a királyság – legalábbis ami megmaradt belőle –

Amalrich király legkisebb lányában lát. Ha valami történne Sybilla királynővel – azt mondják, nem a legjobb az egészsége, miután halott kislányt hozott a világra –, a bárók, ezúttal egyhangúlag, Isabelle-nek adnák a koronát. Tehát nemcsak a maga menye, de mindenekelőtt politikai tényező.

– Hogy érti?

– Úgy, hogy a legjobb gyógykezelésben kívánom részesíteni. Ideküldetek egy hintót, hogy a kastélyba vigyék… a férjével együtt, természetesen!

– Azzal megsértené a jogaimat: a maga hercegnője Onfroi de Toron felesége, Kerak, Moab, Toron uráé.

– Igaz, majdnem elfelejtettem – susogta a márki, arcán az egeret éppen elkapni készülő macska kéjes kifejezésével. – Ebben az esetben mit keres a fia az asszonyok szoknyája mellett? Ha igaz, amit beszélnek, Krak nem esett el, nem úgy, mint Toron, mely nincs messze innen, s melynek megőrzésért semmit sem tett. Mi is a helyzet?

– Szaladin szabadon bocsátotta, de ígéretét vette, hogy nem fog többé fegyvert ellene. Úgy gondolom, ez sokat számít!

– Leginkább a gyáváknak számít! – vágott vissza Montferrat nem vesztegetve az időt felesleges udvariaskodásra. – A kényszer alatt tett ígéret alól a pátriárka vagy akármelyik érsek azonnal feloldaná, de ő inkább ragaszkodik hozzá. Ezért kijelentem, hogy képtelen biztosítani egy ilyen előkelő és értékes hölgy védelmét. Egy perc múlva itt a hintó. Magam kísérem el!

– Fegyvert merészelne használni a házamban?

– Habozás nélkül! Annál is inkább, mert ez nem a maga háza, csak kölcsön kapta…

A Krak hölgye úrrá lett haragján, és megadta magát:

– Ha így állunk, megengedem az orvosának, hogy megvizsgálja a menyemet –

szólalt meg leereszkedő-en, ironikus mosolyra fakasztva a márkit.

– Hálás köszönet! Csakhogy én már nem így kívánom. Az ön ellenállása meggyőzött, hogy a hercegnő nincs biztonságban ebben a házban. Néhány perc múlva a kastélyban lesz!

Étiennette dühödten rádöbbent, hogy ezzel a férfival szemben alulmarad. Egy órával később egy elfüggönyözött hintó, melyet férfiak vittek a hátukon, hogy megkíméljék a beteget az utcák egyenetlenségeitől, visszavitte Isabelle-t a kastélyba, ahol az édesanyja – aki a legkevésbé sem volt beteg! – és Euphemia fogadták tárt karokkal. Lefektették a hölgyek lakosztályában. A szerencsétlen Onfroinak nem hagytak más választást, mint hogy beköltözzön a katonái szálláshelyére, melyet mélységesen gyűlölt. Csak a teljes gyógyulás után keresheti fel a feleségét az ágy elhúzott függönyei mögött. Bár lázadozott, előrelátóan magával vitt két könyvet.

Étiennette megpróbálta követni a menyét, de nagyon udvariasan felkérték, hogy maradjon ott, ahol van: a kastélyban kevés a hely, és nem élvezhetné a neki kijáró kényelmet. Ráadásul, ha számára kevés hely állt volna rendelkezésre, egyáltalán nem volt hely a cselédje, Josefa számára, akit Balian d'Ibelin hamis tanúskodással vádolt, és aki csak az úrnője iránti tiszteletnek köszönhette, hogy nem űzték ki őt is a városból.

* * *

Eközben hamarosan újra fellángolt a háború. Az utolsó ember lobbantotta lángra, akitől számítottak volna rá: Guy de Lusignan, a becsületét vesztett, letaszított, hadsereg és királyság nélküli király, talán fivére, Amaury főparancsnok, és a felesége, Sybilla unszolására. Dühében, amiért csak menekült lehet Tripoliszban, összegyűjtötte az összes fellelhető frank lovagot és a frissen érkezett zarándokokat, akikhez csatlakoztak Gérard de Ridefort Tortosába menekült templomosai és a margati ispotályosok. Ezzel a kis hadsereggel Guy megostromolta az egykori királyság második városát, fő kikötőjét, Akrát. A jeruzsálemi királyok nagy vörös sátra hamarosan a Teli el-Fukar dombon virított, a város keleti oldalán, „és vele volt Sybilla is”…

Őrült vállalkozás volt: Akra erős és nagy város volt, melyet nyugaton a tenger, keleten pedig magas és hosszú64 falak védelmeztek egy hatalmas őrtoronnyal, az Elátkozott toronnyal. Ezenfelül egy harcedzett, az ostromlóknál nagyobb garnizon védte a szultán egyik unokaöccsének parancsnoksága alatt. A támadóknak mégis sikerült a föld felől elszigetelniük a várost, és megvetették lábukat a parton, ahonnan segítséget kaphattak.

Amikor Szaladin megértette, mi történik, a város segítségére sietett, és vas félkörbe zárta az ostromlókat, Lusignan emberei azonban már beásták magukat egy megerősített táborba, ahol sem a városiak, sem Szaladin katonái nem érhették el őket.

Ráadásul erősítést vártak Nyugatról, elsősorban Franciaországból. Eljöttek lovagjaikkal Róbert de Dreux gróf, VI., Kövér Lajos unokája, és fivére, a beauvais-i püspök, De Bar gróf, Guy de Dampierre, Raymond de Turenne, Geoffroy de Joinville és Narjot de Toucy, mind vitéz lovagok, akiket őszinte hit és az a mélységes vágy vezérelt, hogy visszahódítsák Jeruzsálemet és Krisztus sírját. Várták Rőtszakállú Frigyes nagy német seregét is, mely a szárazföldi utat választotta Bizáncon és Anatólián át. Közelgő

érkezése nagy reményeket szült: azt beszélték, százezer jól képzett fegyverforgatót hoz magával. Lesz mivel elsöpörni Szaladint és a mamelukjait, amikor az öreg császár ráront, és harapófogóba kerül a frankok és a németek között. Sőt, azt hitték, Szaladin a meghátrálás határán áll, amikor híre jött, hogy Frigyes Konyánál legyőzte a kulcsfontosságú város urát, és szövetségre lépett vele a szultán ellen. Ám egy forró nyári napon, hosszas lovaglás után Frigyes megérkezett a Selef folyó partjára, és vonzotta a hűs víz. Nagyon kimelegedett, de hetvenéves volt: megütötte a guta, és holtan rogyott össze.

A vezetőjük parancsainak egy emberként engedelmeskedő német seregek sajátos vonása, hogy elveszítik szervezettségüket, ha a nevezett vezető eltűnik. Frigyes csapataival is ez történt. Annál is inkább, mert Sváb Frigyesnek, a császár fiának nem volt nagy tekintélye. A hadsereg széthullott. Egy része hazatért, mások Antiochia felé 64 Több mint egy kilométer

vették az irányt, a harmadik rész – a legjelentősebb – hagyta, hogy meglepje Szaladin egyik emírjének csapata, és a túlélőket eladták rabszolgának.

Az Antiochiába indulókat megtizedelte egy járvány, és a sváb hercegnek mindössze ezer embere maradt, hogy Jeruzsálembe vigye a császár bebalzsamozott holttestét.

Csak a feje ért oda, három évvel később. A többi részét sietősen el kellett temetni.

Frigyesnek mégis sikerült Akrába érnie ezer demoralizált emberével.

Különös háború állt be ezzel, melyben a frankok igyekeztek kiéheztetni Akra védőit, miközben amennyire tudtak, védekeztek Szaladin támadásai ellen. Az újonnan érkezettek tábora, mely a városfal mentén hosszan elnyúlt, valóságos sátorváros lett, melynek negyedeiben annyi különböző nemzet gyűlt össze, hogy húsz nyelvet beszéltek. Nagyrészt katonák voltak természetesen, de nem hiányoztak a zenészek, a szabadtéri mulattatók és a könnyűvérű nők sem, akiknek szépsége néha dezertálásra csábított egy-egy unatkozó mamelukot is. Az idő múlásával ugyanis furcsa együttélés alakult ki a két tábor között: két csata közt együtt beszélgettek, énekeltek, táncoltak Azután minden lelkiismeret-furdalás nélkül visszatért ki-ki a maga oldalára, hogy Krisztus vagy Mohamed nevében gyilkolja a másikat. Egy biztos volt: nem történt előrelépés egyik oldalon sem, azt leszámítva, hogy a frankokban új remény váltotta fel a Rőtszakállú hadseregébe vetett hitet: a Nyugat két legnagyobb uralkodója, Francia Fülöp és Angliai Richárd felöltötte a keresztet. Nem tudták, mikor érkeznek, de szentül hitték, hogy eljönnek. Mégis egyre csak húzódott, húzódott a harc a jelentős és értékes csapatok érkezése ellenére.

Megérkezett Pisából egy csapat a város érseke, III. Kelemen pápa legátusa, Ubaldo vezetésével, majd egy másik egység Velencéből Giovanni Morosini és Domenico Contarini parancsnokságával, dánok, bretonok, flamandok és mások. Később eljött II.

Champagne-i Henrik Thibaut de Blois-val, Etienne de Sancerre-rel és szép lovassággal.

Végre a hattini mészárlás és a Szent Város eleste szülte irtózat meghozta a gyümölcseit, és mindenfelől siettek az Akra körüli kis földterületre, melybe a királyság újjászületésének reményét fektették…

Eközben a tyri kastélyban Isabelle lassanként felépült az iszonyatos fájdalomból, amelyet Thibaut ítéletének híre szült benne. Étiennette mindent átható jelenlététől megszabadulva, édesanyja, a kövér Euphémia és féltestvérei, Helvis és Marguerite gyengédségével körülvéve végre hagyta, hogy fájdalma, ha el nem is csitul, elfogadja a gyógyírt, melyet a sajgó sebekre adnak, a kötést, mely megvéd az újabb sérülésektől. A hölgyek lakosztályában újra megtanulta élvezni a napnyugta szépségét, a tenger illatát, a boldogságot, hogy beleharap egy gyümölcsbe, vagy megcsodálja az éjszakai ég hatalmas, azúrkő-kék boltozatát. Újra felébredt benne a vágy is, hogy törődjön másokkal, ápolja testi vagy lelki bajaikat.

Végül megsajnálta szegény Onfroiját is, sejtve, mit állhat ki katonái szállásán.

Olyan gyakran hívta maga mellé, ahányszor csak tehette, bár még nem érezte elég erősnek magát ahhoz, hogy az ágyába fogadja. A helyszűke – Balian felesége, lányai, udvarhölgyei és az idős Gibelet és d'Arsuf hölgyek, akik nemrég érkeztek, mindössze két szobán osztoztak! – természetes kibúvót kínált, hogy távol tartsa, ahogyan a többi férfit is. Mint Ibelin, Onfroi sem mert tiltakozni, és beérte azzal, amit kapott, tudva, hogy a felesége mellett töltött gyengéd percek nélkül képtelen lenne elviselni a márki által rákényszerített szigort és a kemény edzést, melyet minden fegyverforgatásra alkalmas férfitól elvárt. Az, hogy Tyr gyakorlatilag bevehetetlen, nem volt elégséges, hisz Szaladin nem járt messze, és a túlzsúfolt város védelme állandó, éber odafigyelést követelt. Onfroi nem örvendett ragyogó hírnévnek, és a fekete sas címeres márki kíméletlenül a tudtára adta, hogy a név kötelez, és a nagy főparancsnok unokájától mást is elvárnak, mint azt, hogy ügyesen verseljen, vagy szépen énekeljen, miközben lanton kíséri magát.

Ez a kérlelhetetlenség a férjével szemben, akiről tudta, hogy sosem faragnak belőle hőst, felháborította Isabelle-t, ahogyan felháborította a márki egész személyisége is.

Mióta visszavitte a kastélyba, Montferrat mindennap felkereste, hogy érdeklődjön az egészsége felől. Mindig tökéletesen tisztelettudóan, udvariasan és kedvesen viselkedett, Onfroi felesége azonban finom érzékeivel kitalálta, mi rejlik a szép szavak, az egészsége feletti aggodalom és a számos ajándék, parfümök és selymek mögött, melyekkel elhalmozta őt és Mária királynét. Elég volt egyetlenegyszer mélyen Conrad mohó és tüzes szemébe néznie: a férfi gyötrő vágyat érzett iránta, önző szenvedélyt, melynek nem sok köze van a szerelemhez. Egyszerűen csak akarta őt, Isabelle pedig tartott tőle, hisz nem ismerte eléggé ahhoz, hogy felmérje, meddig képes elmenni, hogy a magáévá tegye. Ilyen körülmények között természetes volt, hogy nem kedvelte a márkit, annál is inkább, mert képtelen volt megbocsátani neki Thibaut elűzését.

Bár maga sem szerette jobban Montferrat-ot, Mária megpróbálta jobb belátásra bírni a lányát:

– Legyen igazságosabb, Isabelle! Mint mindazoknak, akik nagyra becsülik Courtenay lovagot, és hisznek az ártatlanságában, az elítélése csakis borzalmas igazságtalanságnak tűnhet, de őszintén hiszem, azzal, hogy megmentette az életét, a márki mindent megtett, amit az adott körülmények között lehetett. Gondoljon bele, hogy az a szörnyeteg Josefa fellázította a tömeget, az egész város ellene támadt, és az apagyilkosoknak kijáró büntetést követelte Thibaut fejére.

– Mindent, amit tehetett, anyám? Szerintem jobb lett volna, ha börtönben őrizteti, míg meg nem találják az igazi gyilkost.

– És hogyan találnák meg?

– Fogják le a vádlót, és faggassák ki, míg el nem árulja az igazat!

– Lányom! – kiáltott fel az egykori királyné elszörnyedve az Isabelle szavain átsütő

kérlelhetetlen erőszaktól. – Úgy érti, kínvallatásnak kellett volna alávetni?

– Miért ne? Az ilyen nők – kiismertem már – tele vannak gyűlölettel, irigységgel és gonoszsággal. Ő volt az ellenségünk, a néhai Agnès rossz szelleme, aki most Étiennette de Milly mellett kamatoztatja a tehetségét, akinek semmi szüksége sem lett volna a ráadás kegyetlenségre, hisz épp elég gonosz magától is. Honnan tudja, hogy nem ő és Josefa rendezték meg a bűntényt?

– Nem látom be, miért tették volna.

– Mert szeretem Thibaut-t. A szerelemért, mely azt hiszem, velem született, és melyről túl későn értettem meg, hogy egész életem lényege. A szerelemért, melyet egyszer megtagadtam valamiért, ami csak illúzió volt, s mely most minden varázslatnál erősebben fogva tart, és sosem huny ki, mert magammal viszem a halálba, sőt, azon túl is, a felhők közé, ahol Mindenható Istenünk uralkodik!

Isabelle még sosem fedte fel titkát, s főleg nem árulta el érzelmei mélységét és erejét. Őt hallgatva, arca és egész lénye hirtelen ragyogását elnézve Márián hirtelen alázat és csodálat különös érzése uralkodott el, mintha a tökéletes szerelem vakító fénye ragyogná be a szűk ablakrést, ahol álltak, sápadt lámpássá silányítva a nap sugarait. Most értette meg, miért szenved annyira a lánya a szeretett férfi sorsa felett.

– Isabelle – suttogta –, imádkoznunk kell!

– Kiért? Érte, akit fegyver nélkül, üres kézzel löktek ki minden veszély közé, kitéve az emberek és a háború pusztította vidék minden kegyetlenségének? Mást sem teszek!

– Nem! Önmagáért, Isabelle! Hogy az Úr óvja meg magát, aki olyan szép, a többi férfi szenvedélyétől, és a néha elviselhetetlen kényszerektől, melyekre a sors szinte mindig ráviszi azokat, akik egy trónus lépcsőjén születnek. És mert mindenki másnál boldogtalanabb lenne.

– Mire gondol, anyám?

– Sybilla nővérére, aki hónapok óta ott van Akrában, a férje bíbor sátrában. Az a hír járja, hogy beteg, és a közelgő télben romolhat az állapota. Ha véletlenül meghal, magáé lesz a korona, hisz őt választották királynőnek az elsőszülöttség jogán, és Guy de Lusignan csak az ő nevében király. Ha a nővére meghal, a férje senki sem lesz. Maga lesz minden!

– Lehet, de nem értem, miért lennék attól még boldogtalanabb. Hisz férjnél vagyok. Ha királynő leszek, a férjem lesz a király, ahogyan most Guy de Lusignan.

– Hogy ő király lesz? Gondolja, hogy a bárók és a lovagság, akik megvetik őt, hajlandóak lesznek térdet hajtani előtte?

– Kénytelenek lesznek, hisz így parancsolom majd.

– Ne legyen ebben olyan biztos. Elfelejtette az édesapját? Ahhoz, hogy megkapja a királyságot, melyhez születése révén minden joga megvolt, el kellett taszítania Ágnest.

Szerette őt, két gyermekük volt, mégis feleségül vett engem.

– A boldogsága érdekében, anyám! Tudom, hogy szerette magát!

– Ebben egy percig sem kételkedtem, de egy férfi mindig férfi marad. Az ágyban éppúgy, mint a kormányzásban, érvényt szerez az akaratának, és ha a feleség nem tetszik neki, elhagyhatja, és mást kereshet. Egy asszony nem teheti meg, még ha királynő is: el kell viselnie a kiválasztott férjet, hogy leszármazottai legyenek. Ha úgy szeret, ahogy maga szereti a fattyút, van ennél nehezebb próbatétel?

– Annyira kegyetlen ez, hogy gondolni sem akarok rá! Ha Sybilla helyére kell lépnem, vagy a bárókra kényszerítem Onfroit, ahogy ő tette Guyvel, vagy visszautasítom a koronát!

– Nem hiszem, hogy joga lenne rá. Hisz kötelessége lesz az uralkodás!

* * *

Sybilla 1190 októberében halt meg a járványok egyikében, melyek rendszeresen végigsöpörtek az Akra előtti zsúfolt táboron. Túl sokan gyűltek össze, és nem mindenki bírta az éghajlatot. Túl sok volt az örömlány is, mindenfelől érkeztek, hogy kihasználják a gazdagságot, melyet a nyugatról jött keresztesek hoztak magukkal.

Gyakran a legszebbek voltak közöttük a legveszélyesebbek, hisz betegségeket hordoztak, itt vagy ott összeszedett vírusokat, melyeket bőségesen terjesztettek tovább. Ráadásul kezdtek fogyatkozni a készletek, és a Szaladin által felállított harapófogó megtörésére tett kísérletek sorra eredménytelennek bizonyultak. Végül a máskor oly áldásos őszi esők most katasztrofális hatást tettek.

A fiatal, harmincéves királynőt este érte a halál, éppen akkor, amikor az ostromlott város falain belül a müezzinek esti imára szólítottak. Az akrai püspök, aki imát mondott, hogy Isten kegyes legyen az önző és felelőtlen lélekhez, felemelte a hangját, hogy elfojtsa a hitetlenekét. A törékeny bíbor selyem palotát betöltők inkább haraggal, mint szánalommal csatlakoztak hozzá. Az azúrkék ágynál, melyen felesleges érzékiséggel terült szét a halott kibontott szőke haja, Guy de Lusignan arcát a felesége lábához szorítva szívet tépően zokogott, közömbösen mindarra, ami körülötte történik. Akkor is ott maradt, amikor mindenki távozott, hogy a királynő szolgálói elvégezhessék a ravatalozást. Meg sem hallotta a suttogást, mely egyre erősödött a bárók és a hadvezérek között.

Valaki – Simon de Tiberiade, Ermengarde d'Ibelin férje – azt mondta:

– Sybilla királynő meghalt. Éljen Isabelle királynő!

Dreux gróf meglepetten megjegyezte, hogy Guy király még életben van, mire elmagyarázták neki, hogy Sybilla nem a király felesége volt, hanem a megkoronázott királynő, és Lusignan nélküle senki. Amaury főparancsnok sötét tekintettel, karján összefont karral hallgatott, majd felvetette, hogy Guy, és nem Isabelle jött el megostromolni Akrát, és megérdemli, hogy megtartsa a koronát.

– Megértem, hogy nem szeretik Guyt – mondta –, hiszen nagy hibákat követett el, melyekért megbűnhődött, de gondoljanak bele, ki Jeruzsálemi Isabelle férje.

Megfosztanák a tróntól Guyt, hogy Onfroi de Toront ültessék a helyébe, aki a saját árnyékától is fél, és segítségért kiabálva elrejtőzne inkább, semhogy királlyá koronázzák? Igazi vezetőre van szükségünk.

– A maga bátyja nem az – vágott vissza Tiberiade. – Maga nélkül nem lenne itt.

Ami Isabelle-t illeti, könnyen elválhat Onfroitól. Tyrben ott az az ember, aki nekünk kell. Vele új és elszánt dinasztiánk születhet.

Reggel, miközben gyászba borult a tábor, és Szaladin is tiszteletteljes csendet parancsolt a muzulmánokra, Akra püspöke és a megsemmisült királyság legrangosabb bárói vitorlát bontottak az egykori föníciai főváros felé.

A hír megelőzte őket. Montferrat szeme csillogását szemhéja alá rejtve várta a delegációt a kikötőben, Balian d'Ibelin társaságában, miközben Isabelle bezárkózott a kápolnába az édesanyjával, és kérte az eget, hogy vegye el tőle a koronát, melytől úgy félt, mint a méregpohártól, és visszautasította Mária gyengéd vigasztalását, aki nem is tudta, örüljön-e vagy bánja, hogy ilyen hamar igaza lett.

Mégsem kerülhette el, hogy megnyissa a kis szentély kapuját az érsek előtt, és térdet hajtson, hogy megcsókolja a gyűrűt a kézen, mely az áldás keresztjét rajzolta rá.

Azután látszólagos nyugalommal végighallgatta Sybilla halálának elbeszélését, majd a hírt, hogy őt emelik a trónra, mely egykor az apjáé, majd bátyjáé volt. Amikor azonban közölték vele, hogy el kell válnia Onfroi de Torontói, kirobbant:

– Ennyire könnyen veszi a házasságot, érsek úr? Isten és az emberek színe előtt egyesítettek a férjemmel, és a moabi Krak kápolnájában megáldották a frigyünket.

Szent kötelék ez, melyet ember, legyen akár király is, nem szakíthat el.

– Kivéve bizonyos eseteket. Egy királynőnek biztosítani kell az öröklését. Ez elsődleges fontosságú az egyház szemében. Ön pedig, bár már hét éve házas, nem szült gyermeket.

– Talán nem Onfroi hibájából. Talán az én hibám.

Kész volt magára vállalni minden hibát, minden bűnt, hogy elkerülje a válást, mely kiszolgáltatja Conrad de Montferrat-nak. Félt tőle, és az a gondolat, hogy mi vár rá a nászéjszakán, iszonyattal töltötte el. Kapaszkodott Onfroiba, aki az utolsó fal volt közte és a márki tetten érhető kéjvágya között. A férje kegyetlenségre képtelen szerelme olyan lett, mint egy csendes folyású patak, az idő múlásával már nem tartogatott meglepetéseket, és a védelmében Isabelle igazi nagy szerelme, mely a szívét égette, nyugodtan élhetett titokban, akár a tűz a hamu alatt. Étienne érsek azonban mosolyogva folytatta:

– Felség! Az ön nemes családjában termékenyek a hölgyek! Semmi ok sincs arra, hogy ön ne legyen az. A hiba, ha beszélhetünk hibáról ezen a területen, ahol Isten és a természet parancsol, csakis Onfroi úré lehet!

– Mégis magam mellett tartom! Nem vagyok hajlandó elválni tőle, és mivel egyedül a korona kényszerítene erre, visszautasítom a koronát! Ha ön és a királyság bárói Montferrat márkit akarják királynak, hát koronázzák meg!

– Dinasztiát váltsunk, úgy, hogy az újnak semmi köze ahhoz, amelyik a kezdetektől uralkodik? Senki sem fogadná el.

– Igazán? Sosem volt ilyenre példa? Amikor a nagyapám, Anjou Fulco király lett, egyenesen Nyugatról érkezett, és Plantagenet volt…

– De feleségül vette Jeruzsálemi Melisande-ot, és nem szakadt meg a lánc. Ön is jól tudja, felség, és kérem, gondolkozzon el a népe és a Mindenható nevében. Jó, ha szereti a férjét, de egy királynőnél a trónnak és az attól függőknek kell a legfontosabbnak lenniük.

– Nem változtatom meg a döntésem. Egyébként önnek nem áll hatalmában semmissé nyilvánítani a házasságomat. Egyedül a szentatya bír ezzel a joggal.

– És a bíboros legátus Ubaldo, aki őt képviseli. Gondolkozzon, felség, és imádkozzon a hadseregre gondolva, mely azért jött, hogy visszahódítsa apái királyságát a Szent Sír körül. Halál és nyomorúság a sorsuk a táborban, ahol a betegség öli meg azokat, akiket nem Szaladin katonái vagy az Akrából kilőtt lángoló lövedékek. Az ön nővére is nagy szenvedések között lehelte ki lelkét. Semmiért tette volna? Most magára hagyom…

Az érsek visszavonult, otthagyva a megtört Isabelle-t az oltár előtt, ahol a gyertyák lángjai apró hullámokként életre keltették a tabernákulum malachit és arany felületének erezetét. A rá szakadt rémálomban a lány teljes természetességgel fordult Isten felé. Beszorítva érezte magát, ostrom alatt, mint az akraiak, a különféle akaratok, a józan érvek, az állam– és egyéb érdekek, s különösen Montferrat vad vágya ostroma alatt, aki mindenáron a fejére kívánta tenni a koronát. Csak Isten szabadíthatta meg.

Ha meg nem is szabadította, legalább erőt adott, hogy küzdjön, és segítséget adott mellé édesanyja és Balian személyében.

– Miért nem követeli magának a koronát, felséges apám? – vetette oda ez utóbbinak dühösen. – A felesége királynő volt, sokkal inkább, mint én valaha is leszek!

Miért ne választhatnák Amalrich király özvegyét?

– Mert az lehetetlen, Isabelle! Nem engedik a királyság törvényei és szokásai. Az elsőszülöttség joga diktál.

– Tudom! Meg is hajolnék előtte, amint nem kényszerítenek arra, hogy felbontsam a házasságomat.

– És miért, ha szabad kérdeznem!?

– Mert a férjem nem harcos alkat, jobban szereti a békét, és…

– Ne kényszerítsen, hogy megismételjem, hogy a férje egy nyámnyila alak, aki mindentől fél. Abban sem vagyok biztos, hogy igazi férfi. Nem érezne szégyent, ha őt látná Balduin helyén?

– A nővérem is pipogya frátert ültetett oda!

– Aki azonban mégiscsak tud harcolni. Isabelle, azt hiszi, nem tudom, hogy régen kihunyt már a férje iránti szerelme… ha létezett egyáltalán valaha. Mégis miért makacsolja meg magát?

– Mert iszonyodom a márkitól! Ezzel zokogva rogyott a földre.

* * *

Néhány nappal később fekete kárpittal bevont hajó hozta Tyrbe Sybilla jól-rosszul bebalzsamozott holttestét, hogy a katedrálisban találjon nyughelyére, a királyság utolsó szentélyében, mely még befogadhatta. Ha eljön a visszahódítás ideje, elviszik majd a Kálvária sírkamrájába.

Tyr feketébe öltözött a kedvéért, és követte a lovagok vitte koporsót a keskeny, gyakran lépcsőkkel szaggatott utcákon át, melyeket reménytelen, kétségbeejtő eső

áztatott. A kisszámú rokonság, melyet az elhunyt maga mögött hagyott, gyászi díszben követte. Első helyen a férj, akinek könnyben úszó szeme egy pillanatra sem szakadt el az aranykoronától, mely az illatos cédruskoporsót borító királyi lobogón pihent.

Isabelle is a díszes, drágakövekkel kirakott karikát figyelte, melyet mindenáron a fejére akartak tenni. Ő azonban irtózott tőle, mintha előre megérezné a szenvedések hihetetlen sorát, mely miatta vár majd rá. Ebben a pillanatban csak harca folytatására gondolt, hogy maga mellett tartsa a csodálatos, mandulavágású szemű fiút, aki akár egy görög szobor – bár biztosan nem Achilles vagy Ulysses – modellje lehetett volna.

Mégis számított rá, a válaszára, melyet bizonyosan ad majd, ha nemsokára a bárók a kastély nagytermében felszólítják, hogy mondjon le róla és vonuljon vissza. Ha ugyanolyan elszántnak mutatkozik, mint a felesége, senki és semmi nem választhatja el őket…

Nagyon hamar elérkezett a végzetes pillanat, hiszen a harcosok, akik körülvették Isabelle-t, türelmetlenül várták, hogy visszatérhessenek Akra előtti poklukba: Szaladin udvarias visszafogottsága biztosan nem tart sokáig. A régi vagy új sebesülésekkel tarkított, fáradt férfiakkal, az érsekkel, valamint mindazokkal szemben, akiket szeretett, Isabelle kézen fogta Onfroit, és kijelentette, hogy csak akkor lesz királynő, ha ő lesz társkirálya. Onfroi, akinek keze jéghidegen szorította az övét, ugyanígy nyilatkozott, és az egybegyűlteken harag moraja futott végig, mint viharos fuvallat.

Senkinek, még a prelátusnak sem maradt azonban ideje válaszra: egy atletikus termetű

lovag, akinek köpenyén egyszerű, arany és azúrkék címer ragyogott, előrelépett. Guy de Senlis volt, egy ősi, Nagy Károlytól eredő család sarja. Vitéz harcos volt és előkelő

nagyúr, akit származása feljogosított arra, amire vállalkozott.

Három lépéssel Onfroi elé ugrott, mélyen a szemébe nézett, és komoly hangon kijelentette:

– Minden becsületes embernek joga van a javait és a jogait fegyverrel a kézben megvédeni. Ezt ajánlom fel önnek azzal, hogy viadalra hívom. Isten segítségével bebizonyíthatja önmagának és a nemes gyülekezetnek, hogy méltó rá, hogy egy királynő férje legyen!

Guy de Senlis minden durvaság nélkül levette a kesztyűjét, és Onfroi lábához dobta…

Hirtelen mélységes csend lett. Hatalmas csend. Fülsüketítő csend, hisz elnyomta még a visszafogott lélegzetek hangját, Isabelle szívének heves dobogását is. Elhúzta kezét a férjétől, hogy az szabadon cselekedhessen. Könnyben úszó szeme könyörgéssel telt meg. Onfroi le fog hajolni, felveszi a kesztyűt, aztán holnap a díszudvarban megküzd az ismeretlen lovaggal! így kell tennie! Nem hagyhatja el őt, a feleségét, akit állítólag annyira szeret, csak azért, mert fél. Mindenható Isten, nem lehet, hogy csak áll ott mozdulatlanul, és csak nézi az acélkesztyűt. Mindjárt…

Nem, nem hajolt le. Éppen ellenkezőleg, felvetette a fejét, tagadhatatlan rémülettel a tekintetében végignézett az egybegyűlteken, akik mintha készen álltak volna, hogy keselyűként rávessék magukat.

– Nem! – kiáltott fel hirtelen. – Nem, nem harcolok! Válasszanak el minket, ha akarnak… és tartsák meg a koronájukat!

Rá sem nézve a feleségére, aki halottsápadt lett, és akihez Mária máris odaugrott, hogy megtámogassa, a nagy főparancsnok unokája elmenekült a teremből, és futott a katedrális melletti házba, miközben Isabelle könyörületes ájulásban a földre rogyott.

Étiennette de Milly is ott volt, készen rá, hogy támogassa a fiát a bárók ellen, akiknek tervét az igazság megcsúfolásának és kirablásnak tartotta. Ő is elsápadt, ahogy egy csapásra szertefoszlottak reményei, de más fából faragták, mint a menyét.

Semmiképpen sem engedte volna, hogy ezek az emberek, a szégyene tanúi, hozzá szóljanak. Nem volt mit kezdenie szánalmukkal. Kihúzta magát fekete fátylai alatt, melyektől sosem vált meg Renaud halála óta, kivonult a nagyteremből, és hazament.

Ott egy szó nélkül a szobájába sietett, utasította Josefát, hogy hívja oda a gyóntatóját, és kinyitotta a ládáit, hogy rendet tegyen ügyeiben. Egykor hatalmas, elveszett vagyonából maradtak még ékszerei és aranya. Három, nem egyenlő részre osztotta őket: az egyik kupacot a maroknyi szolgálójának szánta, akik a Kraktól idáig követték, a másodikat a fiának, akit soha többé nem akart látni, a harmadikat pedig a kolostornak, ahová vissza kívánt vonulni. Josefa semmit sem kap: be kell érnie a lánccal, melyet bűntett árán sikerült megszereznie. Étiennette nem akart a cinkosa lenni. Nem is beszélt az ügyről az öreg papnak, aki Tyrbe érkezése óta gyóntatója volt.

Hiszen nem igazán az Isten iránti szeretet indította a kolostor felé, hanem a vágy, hogy örökre elrejtőzzön az emberek tekintete elől. Mindenki intézze most már a saját sorsát… Étiennette nem érzett megbánást a máris hosszú élete során elkövetett gazságok felett. Egyedül Isten tűnt megfelelő beszélgetőtársnak a Krak egykori hölgye számára.

Másnap hajnalban egyedül, gyalog sietett a Szent Kalixta kolostorba.

XIV. fejezet

Királyok és egy fantom…

Tíz nappal a nővére halála után Isabelle-t a még mindig Rómában tartózkodó pátriárkát helyettesítő akrai érsek megkoronázta Jeruzsálem királynőjének. Két nappal később pedig ugyanabban a katedrálisban, ahol egykor az édesanyját összeadták I.

Amalrichhal, feleségül ment Conrad de Montferrat-hoz. A menyegző vidám piros és arany ruhája alatt bizonyára sosem láttak még sápadtabb menyasszonyt, akinek keze jéghidegen fonódott a márkiéba.

Az utolsó pillanatig remélte, hogy a pápai legátus Ubaldo nem lesz hajlandó felbontani a házasságát, mely látszólag hibátlan volt. Mária királyné és a bárók azonban több ürügyet is felhoztak: először is Isabelle korát a házasságkötés idején, a szülők beleegyezésének hiányát (bár a beteg IV. Balduintól kicsikarták az engedélyt), és legfőképpen a kényszert, melyet a lányra gyakoroltak azzal, hogy betörtek a bethániai kolostorba és a Krakba vitték. Ilyen körülmények között a legátus nem tehetett mást, mint semmissé nyilvánította Jeruzsálemi Isabelle és Onfroi de Toron frigyét. A szerencsétlen lányt tehát hozzáadták valakihez, akit nemcsak nem szeretett, de akitől félt is.

Az esküvőt követő nászéj szaka egy kevésbé elszánt férfit eltántorított volna: az elragadó test, melyet a bíbor lepedők között felfedezett, tökéletes mozdulatlanságban tűrte támadásait, és amikor Conrad végre kimerülten elaludt, Isabelle botladozva, könnyben úszó arccal felébresztette Euphémiát, és elvonultak a kastély fürdőjébe, mely az éjszakai órán kihalt volt. Hosszan mosakodott, mintha el akarta volna tüntetni testéről az undor nyomait. Hideg volt a víz, reszketett benne, de azután, hogy a görög asszony beburkolta egy sietve megmelegített törölközőbe, és szinte a bőrét lehorzsoló erővel megszárogatta, jobban érezte magát. A nászágyba visszatérve a férjétől a lehető

legmesszebb húzódott, és végre sikerült elaludnia.

Sajnos nem minden este után tudott így eljárni, és három hónappal szomorú esküvője után megismerkedett a terhesség jeleivel.

Végre fellélegezhetett, mert a férje, aki nagy gondot fordított arra, hogy megvédelmezze a koronához való jogát, elindult, hogy kivegye részét Akra ostromából.

A helyi bárók és még néhányan megkérdője-lezhetetlenül Isabelle-t tekintették királynőjüknek, nem ez volt azonban a helyzet a nyugatról érkezettekkel, akiknek a Lusignan család sietve megszerezte rokonszenvét. Számukra Guy-nek, akit a Szent Sírtemplomban koronáztak meg – igaz, csak a felesége, de mégiscsak megkoronázták –, minden jogosultsága megvolt rá, hogy Sybilla örökébe lépjen. Conrad semmiféle koronát nem kapott, és azt akarta, hogy a keresztesek összessége ajándékozza meg vele. A nehéz télben éhínség pusztított az Akra alatti táborban. A márki megrakta hajóit élelemmel – arra azért vigyázott, nehogy kiéheztesse jó városát, Tyrt –, és észak felé vette az irányt.

Érkezését nagy éljenzés fogadta. A borzalmas idő, a hideg és a sár ellenére a vízbe futottak az emberek, hogy segítsenek minél gyorsabban kirakodni a hajók értékes rakományát.

A nagy mozgás természetesen nem kerülte el a szultán kémeinek figyelmét, és Szaladin a kínálkozó alkalmat kihasználva gyors haditanácsot tartott, majd kiadta a támadási parancsot. A felkészületlenül ért frankok visszarohantak a védelmi rendszerükbe: megveszekedett harc vette kezdetét, melyből az akraiak is kivették részüket, tűzgolyókat és köveket hajigálva a falakról. Olyan vad volt a küzdelem, hogy Szaladin már azt hitte, nyert ügye van, amikor egy különös jelenés megváltoztatta az események menetét. Abban a pillanatban, amikor egy félénk napsugár áttörte a felhőpamlagot, egy senki sem tudta, honnan érkezett lovag rontott a muzulmánok hátának gyönyörű fehér ló hátán. Útja mentén szétnyílt a tömeg, és az elképedt harcosok abbahagyták a küzdelmet, hogy rémült tekintettel nézzék a tüzes lovagot, aki csakis a túlvilágról érkezhetett.

A sápadt fehér napsütésben tiszta ezüstként csillogott sisakja, páncélja és fegyverzete. Virágdíszes aranykorona övezte csillogó sisakját, sodronyingén pedig hímzett kereszt díszlett. Magához vonzotta a fényt, és úgy ragyogott, hogy azt hihették, maga Szent György sietett a keresztények segítségére. Egy percre meg nem álló kardja szikrákat szórt, a legfélelmetesebb mégis a fehér muszlinkendő volt, mely az arcát takarta…

Könyörgésbe átcsapó rémült moraj futott végig a katonákon, akiknek többsége egyszerű, babonás ember volt:

– A leprás király! Visszatért! Allah! Allah!

A fantasztikus jelenés ugyanakkor nem sebzett, nem érintett meg senkit.

Villámként átcikázott a dermedt csapatok között, körbeforgott, majd eltűnt az akrai síkság fölé magasodó erdős dombok felé. Néhány lovas utánaeredt, de nem találták meg. Hirtelen fekete felhő nyelte el a napot, és újra eleredt az eső.

Csak egy pillanatig tartott a jelenés, de elég volt hozzá, hogy a frankok összeszedjék magukat. A mamelukok Henri de Champagne szép lovasságával néztek szembe, mely visszaverte a támadást. Conrad de Montferrat-t és az élelmet könnyen képzelhető örömmel fogadták. Talán csak Lusignanék nem osztoztak benne. Sybilla özvegye egyetlen percet sem vesztegetett, hogy értésére adja Isabelle férjének, a poszton kíván maradni, ahová felesége szerelme állította. Kis híja volt, hogy nem fajult tettlegességig a vita. Beauvais püspöke vetett véget neki:

– Majd az érkező királyok döntenek! Már nincsenek messze…

Talán a bölcsesség szólt belőle, de a palesztin bárók európai gyökerükről megfeledkezve bizalmatlanul fogadták a gondolatot, hogy a francia vagy az angol király döntsön helyettük dinasztia-beli kérdésekben. Mivel azonban nagy szükségük volt rájuk, ennyiben maradtak. Conrad de Montferrat nem hagyta el többé az Akra alatti tábort, hogy a helyszínen védelmezhesse a felesége és különösen saját jogait, tudva, hogy csak akkor kaphatja meg a koronát, ha Isabelle-t végre mindenki elismeri királynőnek.

Döntésének megvolt az az előnye, hogy a felesége, aki az első hányingerekkel küszködött, megszabadult a férjétől, akit állapotából fakadóan egyre nehezebben tudott elviselni. Egészen egyszerű okból: Montferrat nagyon kényes volt a higiéniára –

gyakrabban fürdött, mint az akkori férfiak általában –, imádta és bőségesen használta a parfümöket. Isabelle pedig, aki eddig maga is kedvelte, bár visszafogottabban alkalmazta az illatszereket, undorodni kezdett a férjéből áradó illattól, és máris felkavarodott a gyomra, amint a márki energikus lépte felhangzott a hálószobájuk előterének kövezetén. A legkevésbé sem bánta férje elutazását.

Kegyetlen volt a tél esőivel, hideg időjárásával és betegségeivel: mindenkit megviselt. A legkevésbé talán az akraiakat, akik a házaikban védelmet találtak, a két sátorvárosban azonban sokat szenvedtek. Ráadásul folytatódtak a harcok, és egyre szaporodtak a halottak, a sebesültek. Különösen a kereszteseknek volt sok tennivalójuk. A fantomlovag még kétszer felbukkant, mindig a kritikus pillanatokban, újra rémületet keltve a muzulmánok soraiban. Utolsó megjelenésekor Szaladin lovasokat menesztett a nyomába, de nem jártak sikerrel: mint egy kísértet, beleveszett a dombokra felkapaszkodó ködös erdőbe…

Azután nem látták többé. Egyébként is nagy erejű segítség érkezett…

* * *

A tavasz első napjaiban a tenger megtelt Franciaország színeit hirdető hajókkal. II.

Fülöp Ágost magával hozta a burgundi herceget, III. Hugót, egy szép hadsereget és Elzászi Fülöpöt, a flandriai grófot, akivel annak idején IV. Balduinnak már meggyűlt a baja, ám aki időközben idősebb és bölcsebb lett, és bűnbánóan végre a Szentföld szolgálatába állította erőit.

Hajói mélyéről Fülöp király erőteljes ostromgépeket varázsolt elő, és felállíttatta liliomvirágos kék sátrát az Átkozott Toronnyal szemközt, mely a város legjobban védett pontja volt, és tökéletesen illett hozzá a neve. A mérnökei összeállítottak előtte egy hatalmas kőhajító gépet, mely óriási kövek zápora alá vette a városfalat.

Védekezésül az ostromlottak is felállítottak egy katapultot a falon, mely okozott némi kárt a francia táborban, ám nem csorbította az ott uralkodó jókedvet. Kedélyesen folytatták az ostromot, mintha mi sem történt volna.

A király és Montferrat között hamar egyetértés alakult ki. Fülöp hideg intelligenciájú, bölcs politikus volt, aki már huszonhat évesen értésére adta legnagyobb hűbéreseinek, mennyit nyom a latban az akarata. Társára talált a hatalomra vágyó és azt megszerezni kész intelligenciával rendelkező márkiban.

Ráadásul, mint a jeruzsálemi örökösnő férjét, őt tekintette legmegfelelőbb beszélgetőtársának.

Ráadásul vetélytársa átmenetileg eltűnt.

Fülöp azért érkezett jóval korábban, mert Angliai Richárdnak, aki néhány nappal utána indult útnak Messinából, ahol a telet töltötték mindketten, azt kellett látnia, hogy a hajót, mely a húgát és fiatal feleségét, Navarrai Berengere-t szállította, a vihar Ciprus partjaihoz sodorja. A sziget akkoriban egy bizánci herceg, Komnenosz Izsák kezében volt, aki ellenséges érzelmekkel viseltetett a frankokkal szemben, és jó kapcsolatot ápolt Szaladinnal.

Mivel partra sodort hajóit rosszul fogadták, Richárd partra szállította a seregét, és rárontott Izsákra, akit Tremitussiánál legyőzött és fogságba ejtett, majd diadalmasan bevonult a fővárosba, Nicosiába, amivel az egész sziget az ő kezére került… Ezt megtudva Guy de Lusignan azonnal hajóra szállt Ciprus felé, hogy előadja ügyét Richárdnak, és óvatosságra intse Conrad de Montferrat-val és támogatóival szemben.

Teljes sikerrel járt. Richárd, akit elkápráztatott a férfi méltóságteljes megjelenése és szépsége, lelkesedni kezdett érte, és megígérte, hogy minden erejével támogatni fogja.

Együtt maradtak tehát. Richárd a legsötétebb dührohamból kamaszos lelkesedésbe csaphatott át, s ez volt szinte nem létező politikai érzéke mellett a hősies, vitéz férfi, a mesés harcos, kora kétségtelenül legnagyobb katonája Achilles-sarka.

Amikor Anglia oroszlánja csatlakozott a francia liliomhoz Akra alatt, Fülöp Ágostnak minden diplomáciai érzékére szüksége volt, hogy a közös ostrom ne csapjon át dinasztiaveszekedésbe. Richárd arrogánsan hangoztatta, hogy Guy érdekeit védelmezi mindenki ellenében. Annál is értékesebb volt a francia király diplomáciai érzéke, mert a két férfi nem ápolt éppen jó kapcsolatokat. Egykor – abban az időszakban, amikor Richárd az apja, II. Henrik haragja elől a francia udvarban keresett menedéket – baráti, sőt szívélyes viszonyban álltak, ám ez a kapcsolat azonnal megromlott, amint Richárd elfoglalta a trónt. Normandia hercege lett, aki tisztelettel tartozott a francia királynak, aki határozottan ragaszkodott királysága egységének megvédelmezéséhez, miközben a lehető legtöbb határral igyekezett körülvenni azt.

Ráadásul Richárd, aki hosszú évek óta Francia Alix vőlegénye volt (a lány az angliai udvarban nevelkedett), megtagadta, hogy feleségül vegye, abból az érthető okból, hogy a lány – bizonyára erőszak hatására – az apja, Henrik király szeretője volt, aki tüzes szenvedélyre lobbant iránta. Fülöp azt megértette, hogy visszaadják neki a húgát, messinai telükön azonban kijelentette, hogy szívesen feleségül venné Richárd húgát, a szicíliai király özvegyét. Az angol király anélkül, hogy mérlegelte volna, milyen áldásos lenne ez a frigy a két királyság számára, határozottan visszautasította az ajánlatot.

Fülöp elhagyta Messinát, szívében az elhatározással, hogy egy nap megfizettet még egykori barátja sértéséért. Richárd alkalmatlan kijelentései Guy oldalán végleg megerősítették a döntésében, hogy Isabelle, Conrad és a helyi bárók bajnokának áll.

Richárdot talán rokoni szálak fűzték Lusignanhoz, ő azonban Montferrat rokona volt.

Bölcsen csak egyetlen egyszerű mondattal válaszolt a provokációra: – Előbb vegyük be Akrát, azután meglátjuk!

Ezzel visszatért a falak hajigálásához, mely kezdte meghozni gyümölcsét, míg Richárd a túloldalon, a tengerhez nyúló Legyek Tornyával szemközt foglalta el pozícióit. Érkezésük vitathatatlanul felvillanyozta a szétesőben lévő sereget, melyben az egyik oldalról Szaladin támadásai, a másik oldalról az ostromlottak által lőtt nyilak és tűzgolyók vágtak tisztásokat, melyeket tovább növeltek a járványok. Fülöp érkezése adta az első lökést, és az Oroszlánszívű jelenléte végképp felszította a bátorságukat.

Július másodikán a francia ostromgép végre rést ütött az Átkozott Torony mellett, és Fülöp, aki a katapultja mellett állva ugyanúgy lőtt számszeríjával, mint bármelyik katonája, parancsot adott a támadásra. Maga is előrelendült, de nem tudott behatolni a városba. Szaladin személyesen indított támadást ellene, és vissza kellett fordulnia, hogy visszaverje. Akrára kétségbeesés telepedett: az ostromlottak egy postagalamb segítségével tudatták a szultánnal, hogy kimerültek az erőik, és képtelenek sokáig ellenállni. Szaladin azonnal újabb támadást indított, de nem járt sikerrel. Közben Fülöp Ágost folytatta az Átkozott Torony ostromát, melyet ezúttal Aubri Clément, Franciaország marsallja irányított, aki megesküdött, hogy vagy beveszi Akrát, vagy meghal. A résnek támasztott létrák azonban összetörtek a katonák súlya alatt, és Aubri Clément fiatal királya könnyben úszó szeme láttára lelte halálát.

Akrára azonban halálos csapást mértek. Július 11-én, egy erős angol roham után a város kegyelmet kért, és másnap megadta magát. A magaslatról, ahol sárga sátra állt, Szaladin végignézhette, ahogy lehullik az iszlám lobogója, melynek a helyére egy katona azonnal a keresztény királyokét vonja fel. Conrad de Montferrat volt az a katona…

A szultán mégsem bontott tábort. Meg kellett váltania életben maradt alig háromezer embere életét, akik több mint két éven át megőrizték neki Akrát, és akik most a győztesek fogságában várták, hogy döntsenek a sorsukról azután, hogy igazi hősökként köszöntötték őket.

Richárd határozta meg a váltságdíj feltételeit. A nyár hősége, melyben bűzlöttek a holttestek, melyeket már nem tudtak hova temetni, a betegség jelei, melyek a halál nyomában járnak, legyűrték Fülöpöt. Láz tört rá, melyben izzadt és vacogott a foga, és napokig nem tudta elhagyni a sátrát. Richárd, aki szintén beteg volt, bár nem ennyire súlyosan, kihasználta a helyzetet, és a keresztes hadjárat egyszemélyes vezetőjének tüntette fel magát. Szemtelen, sőt arrogáns volt a fegyvertársaival szemben, és gőgje sajnálatos tettekre ragadta: azután, hogy Montferrat felvonta Akrában a keresztény királyok lobogóit, Ausztriai Lipót herceg, akit uralkodó hercegi rangja feljogosított erre, kitűzette a sajátját is… melyet Richárd látványosan levetetett, és a latrinába dobott65.

Az angol király hatalmas váltságdíjat követelt: kétszázezer aranydinárt, kétszázötvenezer frank fogoly szabadon bocsátását és az Igazi Kereszt visszaszolgáltatását.

65 A keresztes hadjáratról visszatérve Lipót elfogatta Richárdot, és sokáig Ausztriában tartotta fogságban, szabad utat engedve a „borzalmas János hercegnek”… és Robin Hoodnak!

Fülöp bármennyire beteg volt, nem tévesztette szem elől jelöltje és az általa igazi jeruzsálemi uralkodónak tekintett királynő érdekeit, akit pedig sosem látott. Isabelle terhessége a végéhez közeledett, és nem hagyhatta el Tyrt, miközben Fülöp nem hagyhatta el Akrát. A helyi bárók támogatásával, amennyire tőle tellett, harcolt Richárd ellen. Két tábor alakult ki, készen rá, hogy akár tettlegességgel szerezzen érvényt az akaratának. Megoldást kellett találni. Az angol tábor messze a legkevesebbet szenvedett az ostromban és az azt követő eseményekben.

Szemérmetlenül kihasználták Richárd népszerűségét a csapatoknál, és rájuk kényszerítették a nézőpontjukat: Guy de Lusignan maradt Jeruzsálem királya. Fülöp Ágostnak csak annyi ereje maradt, hogy kikényszerítsen egy kompromisszumot: Conrad de Montferrat követi Guy de Lusignant, ha ez utóbbi meghal. Nem nagy ajándék volt ez, hiszen Guy csak harmincöt éves volt, míg Conrad negyven, de a nehéz időkben nem mindig az idősebb halt meg hamarabb.

Az ügyet így lerendezve Fülöp Ágost bejelentette a távozását. Nagy felzúdulást keltett ezzel az angolok körében, akik dezertálással vádolták. Montferrat és a hívei, bár sajnálták az elutazását, megértették. Franciaország királya nem gyógyult fel a lázból.

Nem akarta ilyen fiatalon, amikor szép királyságának oly nagy szüksége volt rá, ezen a földön hagyni a csontjait, melyben a szemében már nem sok szent maradt. Isten dicsőségére mégis igazi nagyúrként viselkedett, és hátrahagyta elhozott seregét, hogy a burgundi herceg parancsnoksága alatt tovább folytassa a királyság visszahódítását.

Augusztus 3-án a királyi hajó elhagyta a várost, melyet ismét Akra-Szent Jánosnak neveztek, és vitorlát bontott nyugat felé. Ugyanazon a napon a tyri kastélyban Isabelle kislánynak adott életet, akit Marie-nak keresztelt…

Fülöp Ágost meg sem várta Szaladin válaszát a foglyok kivásárlásával kapcsolatban.

Igaz, váratott magára ez a válasz, ám a helyiek nem láttak ebben semmi különöset, születésüktől fogva megszokták, hogy keleti módra intéződnek az ügyek. A nagylelkű

Szaladin kész volt sokat fizetni a bátor hősökért, akik Akrát védelmezték, de szeretett alkudozni. Ezt azonban az arrogáns Richárd képtelen volt elviselni. Ebben rejlett Fülöp legnagyobb tévedése: nem lett volna szabad hagynia, hogy ő legyen a terület ura. Ha a helyszínen marad, minden erejével megakadályozta volna a bűnt, melyet az Oroszlánszívű elkövetett. Gőgje képtelen volt alkalmazkodni a keleti szokásokhoz: azt hitte, ki akarják játszani, és Szaladin legalábbis gúnyolódik vele. Augusztus 20-án egybegyűjtette a háromezer harcost a városfal előtt, és megparancsolta, hogy fojtsák meg „az egész falkát”!

A frank foglyokra hullott vissza mészárlása, akik életükkel fizettek az angol király meggondolatlan kegyetlenségéért. Szaladin kihirdette, hogy mostantól nem ejt foglyokat. Az Igazi Keresztet pedig visszaküldték Damaszkuszba, és behajították egy raktár mélyére. Meglepő magatartás volt ez a muzulmánok részéről, akik prófétájuknak tartották Krisztust. Thibaut de Courtenay megadhatta volna a magyarázatot.

Ugyanakkor az Oroszlánszívűben, bár híján volt a komoly politikai érzéknek, katonai zseni lakozott. Nem akart mindössze olyan győzelemmel hazatérni, mely nem kizárólag az ő dicsősége, és elhatározta, hogy visszahódítja a királyságot. Szinte erőszakkal elszakította a csapatokat Akra örömeitől (a város, mely majdnem szomjan halt, hamar magára talált), és megindította a sereget dél felé. Példás rendben meneteltek a csapatok, hisz a burgundi herceg és a többi vezető átadta az irányítást a legalkalmasabbnak ítélt királynak.

Az ispotályosok és a templomosok is velük tartottak. Ez utóbbiak, akik Gérard de Ridefort viselkedése miatt annak ellenére, hogy a nagymester Akra falai alatt lelte halálát, sokat veszítettek presztízsükből, és számban is erőteljesen megfogyatkoztak, hálásak voltak Richárdnak, amiért az új nagymestert adott nekik a barátja, Róbert de Sablé személyében, akit nagyon szeretett, mert hozzá hasonlóan „trubadúr” volt, szeretett énekelni és dalokat szerezni. Kétszer volt házas, egy fiút és két lányt hagyott maga mögött Európában, és csak Akrába érkeztekor tette le a szerzetes lovagi esküt.

Bölcs, vitéz és művelt hírneve azonban hatott, és a templomosok, akik nem sokan maradtak, hatalmas örömmel fogadták. Ráadásul a kezdődő hadjáratban fegyelmet és visszafogottságot tudott parancsolni, hogy hamar elfeledtesse a templomosok múltbeli bűneit. Mint egykor, most is az előőrsbe osztották be őket. Az ispotályosok, akik továbbra is nagyon erősek maradtak Nabluszi Garnier irányítása alatt, és megőrizték Margat erődjét és a bevehetetlen Lovagvárat a libanoni hegységben, szolgáltatták az utóvédet.

23-án indultak a part mentén dél felé. Nehézkes út volt a rekkenő hőségben. A bokrok és a gaz olyan magasra nőttek, hogy a gyalogosok arcát csapkodták, és zavarták a lovak orrát. El kellett szenvedniük a mamelukok villámgyors támadásait is, akik rájuk rontottak, anélkül, hogy rendezett csatába bocsátkoztak volna, és kellemetlen zavart keltettek.

A frankok megtörték Szaladin ellenállását, és utat nyitottak Jaffa felé, ahol romokban találták a várost, a fák azonban bőséges gyümölcstermés alatt roskadoztak: gránátalma, szőlő, füge és olajbogyó kínálta magát, miközben a kikötőben lehorgonyzó flotta további élelemmel látta el a katonákat. Szaladin visszahúzódott Jeruzsálembe, miután lerombolta a környező erődöket, és felégetett mindent. Richárd megállt a kellemes Sáron síkságon, és négy hónapot eltöltött ott: habozott elindítani seregét a száraz hegyek és a szűk ösvények között, melyek mögött Jeruzsálem feküdt. Hattin rémképe, melynek történetét többször is elmondatta magának, kísértette éjszakáit.

Ráadásul nem sikerült kibékülnie a franciákkal, akik felett a burgundi herceg parancsnokolt, és a saját csapatai is kezdték hosszúnak találni az időt. Igaz, Guy de Lusignan egy lépést sem tágított mellőle, de Richárdnak nem sok időre volt szüksége ahhoz, hogy felmérje, menynyit is ér valójában ez a túlságosan szép férfi. Megérkezett hozzá Onfroi de Toron is, akit az a remény hajtott, hogy talán viszontláthatja a feleségét. Conrad de Montferrat elégedetlenül, hogy egyszerű örökösként találta magát, duzzogva bezárkózott Tyrbe… Isabelle-lel!

* * *

A férj – ráadásul elégedetlen férj – visszatérte nem okozott örömet a fiatal anyának.

Akra eleste és a tüzes elszántság, mellyel Montferrat védelmezni kívánta felesége jogait a koronára, nyugalmas ősz és tél reményét keltette. Az erősen őrzött Tyrnek, mely ráadásul Balian bölcs irányítását élvezhette, aki sebesülését gyógyítani tért vissza, nem volt szüksége urára. Isabelle-nek még kevésbé!

Amint a karjába fektették, imádni kezdte a kislányt. A jó tündérek megkímélték a kisbabát a születéskor gyakori csúnyaságtól. Marié szép, sima bőrű, gömbölyded csecsemő volt, bájos arcocskája felett puha, könnyű, madárpihére emlékeztető hajjal.

Első gyermekével egyik elragadtatás a másikat érte a fiatal anyában. Ugyanez jellemezte a környezetét is. Mária királyné, Euphémia, az udvarhölgyek és a húgai, különösen Helvis, aki nemrég ment hozzá Renaud de Sidonhoz, mind rajongtak a kis Marie-ért. Helvis talán mindenki másnál jobban. Házassága Ágnes de Courtenay egykori férjével szerelem gyümölcse volt, mely a lánynál már gyermekkorában megszületett, s mely Renaud-nak megadta a negyvenéves férfi számára oly értékes újjászületést, tavaszi fuvallatot. Egykor szerette Ágnest, de az asszony magaviselete hamar kiábrándította. Egy tizenhat éves lány csodálattal teli pillantása visszaadta hitét önmagában és a szerelemben. Balian d'Ibelin szívesen adta legkisebb lánya kezét a fegyvertársának, aki egyben barátja volt. Marié születése óta az ifjú feleség alig távolodott el a bölcsőtől.

– Látják, milyen szép gyermeket nemzhet egy férjem korabeli ember! – jelentette ki. – Ha én is ilyet akarok, a lehető legtöbbet kell néznem!

Mindenki nevetett körülötte. A vidámságnak azonban vége szakadt, amint Conrad hazaérkezett. Alig pillantott a kisbabára, aki egyébként nem sokat törődött illusztris személyével, és édesdeden, szája sarkában kis mosollyal aludt az ágyacskájában.

– Lány! – vetette oda megvetően az apa. – Lány, amikor olyan nagy szükségem lenne egy fiúra, hogy alátámaszthassam a jogaimat, ha Lusignan feldobja a talpát!

– Nálunk a lányok ugyanakkora joggal bírnak, mint a fiúk – tiltakozott felháborodva Isabelle. – Nem az a legékesebb bizonyíték rá, hogy a bárók elismertek királynőjüknek? Magával nem ez a helyzet. Ha elégedetlen, váljunk el, és keressen másik feleséget!

Haragja lecsillapította a márkit. Semmiképpen sem akarta ellenségévé tenni a feleségét a bizonytalan helyzetben. Annál is kevésbé, mert még mindig ugyanúgy kívánta. Sőt, talán még erősebben, hisz az anyaság elragadóan kiteljesítette Isabelle-t.

– Bocsánatát kérem, kedvesem – visszakozott. – Igaza van: az a lényeg, hogy a házasságunk gyümölcsöt hozott, és mindenki tanúja ennek. Lusignannak már nincs felesége…

– De megnősülhet újra – vetette oda Helvis, aki nem is titkoltan gyűlölte Montferrat-t. – Nagyon szép férfi, és bőségesen lesznek jelentkezők Sybilla helyére!

– Az ágyában biztosan, de az oltár már más kérdés. Annak az operettkirálynak legalábbis hercegnőt illik elvennie. A hercegnők pedig sosem mennének hozzá, hisz tudják, hogy hiába szülnének neki gyermeket, én vagyok a trón örököse. Melyik koronás kisasszony akarna engem fiának?

Nagyot nevetett saját tréfáján, de egyedül maradt. Isabelle neheztelt a kislányát ért lenézés miatt. Pedig Conrad látva, mekkora hibát követett el, bűnbánóan mindent megtett, hogy elfeledtesse a szavait. Volt benne annyi jó ízlés, hogy nem zaklatta a feleségét közeledésével, melyet a gyermekágyas állapot és az orvosok véleménye megtiltott: a gyermek csodálatos volt, a fiatal anya azonban sokat szenvedett, és időt kellett hagyni a teljes felépülésre, mielőtt útnak indíthatnák az olyannyira áhított fiúgyermeket. Conrad egy szép pisai lánynál, Margaritánál vigasztalódott, aki a tyri kurtizánok királynője volt.

Az enyhe tél különösen kellemes volt Isabelle számára, akit selyemgubóként védelmezett a szeretet és a gondoskodás, mellyel kislányát körülvette. Visszatértek az egykori álmok is. Ernoul de Gibelet, aki Baliannal együtt jött vissza a kastélyba, hosszú perceket töltött mellette, verseket olvasott fel, vagy énekelt Marie-nak. Isabelle nagyra értékelte a társaságát. A férfi mellékesen megemlítette a fehér fátylas lovagot, akinek forgószélre emlékeztető felbukkanásai pánikot keltettek a törökökben, akiknek meggyőződése volt, hogy a leprás király tért vissza. Isabelle-t elragadtatta, de nem lepte meg a történet. Azóta, hogy Ariane-nal csoda történt, és meggyógyult Balduin sírján, meggyőződése volt, hogy hosszas földi szenvedése után Isten a szentjei közé fogadta a bátyját. Félig ájtatos, félig testvéri imákban fordult hozzá, hogy a pártfogását kérje azok számára, akiket szeret: először is a gyermekének, azután az édesanyjának, a húgainak, a mostohaapjának… és annak, aki elveszett, akit kitaszítottak a téli este árnyai közé, és akinek makacs képe éjszakáin kísérte, könnyeket csalva a szemébe.

Egyedül a bizalmasává lett Helvisnek mert beszélni Thibaut-ról, hisz tudta, hogy a húga is kedveli és tiszteli őt, és törhetetlen optimizmusával nem hajlandó kitörölni az élők sorából.

– Olyan erős, vitéz és ügyes a fegyverforgatásban és minden másban is, hogy nem tudom elhinni, hogy az emberek gonoszsága olyan borzalmas nyomorúságba taszította volna, melyből csak a halál szabadíthatta meg.

– Semmi esélyt sem hagytak neki, Helvis. Még azért is köszönettel tartozott, hogy megkímélték a máglyától! Egy olyan bűntett miatt, melyben ártatlan volt!

Helvis nem hallgatott rá, és megrázta szőke fejét, makacs ránccal finom vonalú szemöldökei között:

– Szerintem képes kiverekedni magát a legrosszabb helyzetekből is, és ahelyett, hogy siratja, nővérem, inkább imádkoznia kellene, hogy egy napon viszontláthassa, hisz ha életben van, semmi sem tarthatja vissza, hogy visszatérjen önhöz. Boldog lehet, Isabelle, hogy ilyen mély szerelemmel szeretik! Azt hiszem, ha nem férjuramat szeretném annyira, Thibaut lovagba lennék szerelmes.

– Milyen jó magát hallgatni, kedvesem! A legre-ményvesztettebbe is bátorságot öntene. Úgy szeretnék hinni magának!

– Hisz is nekem, még ha nem hajlandó is elismerni, és mindjárt megmondom, miért: a lelke mélyén, ebben egészen biztos vagyok, van egy kis hangocska, egy érzés, egy benyomás, mely azt súgja, hogy életben van.

– Akkor nagyon halk az a hang, mert nem igazán hallom.

– Talán, de ha nem létezne, maga már elveszett volna kétségbeesésében. Amikor két szív úgy egybefonódik, mint a magáé Thibaut-éval, ha az egyik megszűnik dobogni, a másik olyan kegyetlenül megérzi, hogy belebetegszik, és a halálra vágyik. Önnel nem ez a helyzet, remélem?

– Nem. Marié miatt. A márki azonban akar egy fiút is, és ha arra gondolok, hogy újra és újra el kell viselnem a közeledését, azt kívánom, inkább érne véget az életem.

– Miért nem az övé? Húsz évvel idősebb magánál, sok az ellensége, és talán eszébe jut az is, hogy ideje lenne visszamennie, hogy kivegye a részét a harcokból. Ha a fejére akarja tenni a koronát, szerintem ez lenne a legkevesebb. Különben a győzelem pillanatában Guy de Lusignan aratja le a babérokat.

* * *

A győzelem azonban még messze volt. A keresztes hadsereg szép arszufi diadala ellenére Jaffa környékén, ahol hosszasan időztek, elbizonytalanodott. Valójában Akra alatt felélték lelkesedésük egy részét. A sereg kétszer is megindult, öt mérföldre megközelítette és megpillantotta Jeruzsálemet. Ilyenkor tetőfokára hágott a felindulás, mint az első keresztes hadjárat idején, amikor Bouillon Gottfried és az emberei a Szent Város látótávolságába érkeztek. Megváltoztak azonban az idők. Szaladin személyesen irányította a várost, melynek védelmi rendszereit megerősítették, és megakadályozandó, hogy a frankok a város körül tábort verjenek, sivataggá változtatták a vidéket. Bár néhány elszórt összecsapásban ragyogó sikereket ért el, Oroszlánszívű Richárd végül megfogadta a templomosok, az ispotályosok és a bárók tanácsát: tárgyalásokba bocsátkozott Szaladinnal. Szokása szerint ebben sem tudott mértéket tartani, és felajánlotta Jeanne húgát – akit megtagadott Francia Fülöptől –

Malik al-Adilnak, a szultán öccsének, azzal a javaslattal, hogy a pár uralkodhatna Jeruzsálemben. Így a muzulmánok megőriznék dominanciájukat, miközben nemcsak a szent helyekhez való eljutást biztosítják a keresztényeknek, de számos kiváltságban is részesítik őket.

A szentföldi bárók számára hatalmas sértés volt az ajánlat: ez a király, aki megesküdött, hogy visszahódítja a Szent Sírt, most össze akarja keverni a vérét az ellenségével, azzal a férfiéval, aki megkaparintotta Jeruzsálemet, és levetette a keresztet? Richárd szerencséjére hamar elhalt a terv: Jeanne kerek perec megtagadta, hogy egy muzulmánnak adja a kezét.

– Egy király özvegye vagyok, egy király lánya, és maga egy hitetlen feleségévé akar tenni, akinek bizonyára népes háreme van, miközben a francia királytól megtagadott?

Bátyám, magának elment az esze! Soha, érti, soha!

Eljött 1192 áprilisa, melynek következményei oly különös hatással lesznek majd Isabelle életére.

A bárók egyre növekvő elégedetlenségével szemben – melyet a furcsa házassági terv keltett, s melyhez a keresztes vezérek is csatlakoztak, köztük Burgundi Hugó –

Richárd gyülekezőt rendelt el Askalonba, melyet visszahódítottak, és helyreállították a városfalakat. Felkérte az egybegyűlteket, hogy egyszer és mindenkorra döntsenek Guy de Lusignan és Conrad de Montferrat között. Melyiküket akarják vezérüknek?

Nem igazán lepte meg a válaszuk: régen elvesztette már illúzióit – ha egyáltalán voltak valaha – a jelöltje értékét illetően. A gyülekezet szinte egyhangú felkiáltással Conrad de Montferrat-t választotta: I. Conrad néven Jeruzsálem királya lett. Követséget küldtek hozzá Tyrbe, hogy megvigyék a hírt és felkérjék, hogy tegye meg az előkészületeket a megkoronázáshoz, melyre Akrában kerül majd sor…

* * *

A fényárban úszó Tyrben, ahol még a városfalakat és a kikötőben ringatózó, fellobogózott hajókat is kivilágították, és táncot jártak a tereken, az új király ízlelgette diadalát, akár az istenek nektárját. Végre győzött az ügye, végre elismerték érdemeit, és mit számított az, hogy az angol, aki azt hitte, ő az úr, kényszerből cselekedett. Csak az eredmény volt fontos: az előkelőségek végre egyhangúlag az ő kezébe tették le a királyság jövőjét, melyet a sír széléről hozott vissza, ahogy egy fuldoklót tartanak vissza az utolsó pillanatban. Tisztában volt képességeivel – „a legalkalmasabb személy óvatosságával és vitézségével” –, és úgy érezte, kész felnőni a feladathoz, hogy valóra váltsa a neki felkínálkozó keresztény királyság hatalmas reményeit.

– Újra felépítem az apái királyságát, kedvesem – mondta komolyan Isabelle-nek, aki bíbor függönyös ágyán elnyúlva figyelte. – Ennek szentelem minden erőmet, minden gondoskodásomat, mert megtanultam szeretni ezt a földet, mely a születés jogán az öné. Erre esküszöm fel önnek, ahogyan Istennek is, amikor az érsek a fejemre teszi a koronát. Együtt, ha ön is akarja, nagy tetteket vihetünk véghez Isten dicsőségére és alattvalóink javára!

Miközben beszélt, elhagyta az ablakmélyedést, ahonnan városa örömét figyelte, odament az ágyhoz, letérdelt előtte, és sastekintetét felesége kék szemébe fúrta.

– A házasságunk – sóhajtotta – nem hozott boldogságot önnek. Tudom, hogy nem szeret, és bizonyára soha nem is fog, amit nagyon sajnálok, hiszen én szeretem magát.

Kétségkívül a magam módján, ami nem azonos az önével. De… szeretném kivívni legalább a megbecsülését, hogy boldogság híján legalább büszke lehessen arra, hogy a királynőm. Nagy jövőt kínálok önnek. Elfogadja, bizalommal és hűséggel?

Isabelle egy pillanatig hallgatott, méregette a férfit, akit ösztönösen gyűlölt, nem is sejtve, hogy kérlelhetetlen keménysége és gyűlöletes gőgje mögött őszinte, mélységes vágy él a nagyságra. Felfedezte, hogy létezhet jövő, attól a pillanattól kezdve, ha megpróbálja elhallgattatni a szívét: most értette meg, hogy többé nem lesz joga az érzéseire hallgatni, kivéve a gyerekeivel szemben: a kis Marie-val… és azzal a gyermekkel szemben, akit a szíve alatt hord. Szomorkás mosollyal Conradnak nyújtotta a kezét.

– Nyugodt lehet, felséges férjem, lojális leszek, és kész vagyok engedelmesen együtt munkálkodni önnel a népünk és a jövőnk érdekében. Valamint a gyermekeink érdekében. Talán őszre megérkezik a fiú is, akire annyira vágyik! .

– Gyermeket vár? Ez igaz?

– Azt hiszem, most már kétségtelen. Ma reggel óta tudom.

Montferrat a felesége finom kezébe fúrta az arcát:

– Köszönöm! – suttogta. – Köszönöm, drága királynőm, köszönöm az örömöt, mellyel megajándékoz!

Isabelle a tenyerében érezte, hogy a kőkemény férfi könnyeivel áztatja.

* * *

Folytak a koronázás előkészületei: állandó volt a jövésmenés Tyr és Akra között.

Conrad már kétszer megtette az utat, hogy felügyelje a katedrális és a szállások díszítését, melyben az új udvar nagyjait és az előkelő vendégeket helyezik el. Maga Oroszlánszívű Richárd is jelen lesz a keresztes hadjárat többi vezetőjével.

Aznap este – április 28. volt, két nap volt hátra az indulásig – Isabelle kissé fáradtan, hisz az egész napot talpon töltötte, hogy királynői ruházatát próbálja, a fürdőbe vonult, és úgy elhúzódott a tisztálkodása, hogy még a vacsoraidőt is elfelejtette. Olyannyira, hogy a türelmetlen, de elnéző férj Helvisszel megüzente neki, hogy fürödjön csak annyi ideig, amíg kedve tartja. Ő maga ellátogat a beauvais-i püspök palotájába, akivel Akra ostrománál barátkozott össze, és ott vacsorázik.

Az egykori Montferrat márkit nem különösebben vonzották az egyház emberei, ez a püspök azonban különleges volt. Philippe de Dreux, II. Róbert gróf fia, VI., Kövér Lajos francia király unokája rendkívüli prelátus volt. A jóképű, harminckilenc éves, harcos kedvű és rendkívüli életkedvvel megáldott férfi csak másodszülöttsége miatt vette fel a papi hivatást, és ritkán viselte a posztjához illő öltözéket. Sokkal jobban kedvelte a sodronyinget és a sisakot. Franciaország pair-je volt, akit Reimsben szenteltek fel, és a katona püspökök sorába tartozott, ahogyan nem egy kortársa, akik anélkül, hogy elhanyagolták volna egyházi kötelességeiket, mély hittől vezérelve a maguk módján értelmezték Krisztus tanítását, és semmi kivetnivalót nem láttak abban, hogy gyilkolásszák a hitetleneket, ha alkalom kínálkozik rá. Philippe de Dreux számára nem volt ismeretlen a Szentföld.

Huszonöt évesen, 1178-ban lelkesedésből elindult a keresztes hadjáratra, miután tudomást szerzett a leprás király montgisardi kirobbanó győzelméről. Jeruzsálemnek azonban nem volt ideje megcsodálni őt, hiszen alighogy megérkezett, fogságba esett a paneasi csatában, és Isten tudja, miért, Babilonba vitte raboskodni egy remek fogásával igen elégedett emír. Nem maradt sokáig, hisz ki tudta fizetni a kért váltságdíjat, és hazatért Franciaországba.

A Jeruzsálemi Királyság szomorú sorsa és az akrai ostrom híre visszahozta a háborúba, Fülöp Ágost távozása után azonban nem volt hajlandó elismerni urának az angol királyt, akit mélységesen gyűlölt. Ezért aztán beköltözött Montferrat barátjához, várva az események alakulását.

– Nem megy el Jeruzsálemig – jósolta. – Csak azt akarja megmutatni mindenkinek, különösen Szaladinnak, hogy ő az egyetlen igazi ellenfele.

Montferrat trónra emelésének azért is nagyon örült, mert Richárd akarata ellenében történt. Aznap este a két barát kedélyesen koccintott a készülődő

eseményre, de nem nyújtották túl hosszúra az estét. Másnap indultak Akrába.

Philippe nem kísérte haza Conradot: közel volt egymáshoz a háza és a palota.

Conrad gyalog jött át a szomszédba. Különben is szeretett egyedül sétálgatni Tyr utcáin, és a tavaszi éjszaka lágy és világos volt, akár egy nyári éj. Hirtelen két látszólag ártalmatlan férfi lépett oda hozzá, és egy kérvényt nyújtott át neki, melyet bizalommal átvett. Jó hangulatában kész volt megadni minden engedélyt, minden kegyet.

Miközben azonban olvasott, az egyik férfi kést döfött a mellkasába. Egyetlen kiáltás, és Montferrat holtan rogyott a földre, míg támadói elmenekültek.

Valaki látta a bűntettet. Riadót fújt, és a gyilkosokat elfogták, még mielőtt menedéket találhattak volna. Ellenállás nélkül megadták magukat, közönyösen tekintettek a rájuk váró sors elé, melyet Balian d’Ibelin, aki elé vezették őket, komolyabb elmélkedés nélkül azonnal ki is hirdetett. A férfiak az aszaszinok közé tartoztak, akiknek vezetője egy fanatikus, furcsa és félelmetes férfi volt, akit a Hegy Öregjének neveztek, és akinek legendák övezte hírneve egyöntetű félelmet szült Keleten. Körülbelül egy évszázaddal azelőtt a zoroasztriánus Perzsiában feltűnt egy izmaelita rend, mely azt hirdette, hogy Isten, aki a gondolat számára hozzáférhetetlen, csak az egyetemes ész által nyilvánulhat meg. Alamutban született, egy bevehetetlen erődben, ahová csak a sasok érhettek fel a Rudbar hegyek között. Az akkori mestere egy látnók próféta, Hasszán Szabat volt, aki könyörtelen harcot indított az ortodox iszlám ellen.' Uralkodása kezdetén Szaladin is hajszál híján menekült meg embereinek késétől Aleppo alatt. A rend Iránból Szíriába költözött a gyermek vezetése alatt, akit Hassan tanítványává tett. Új rejtekhelyeiről az Ansarieh hegységben Rasid ed-din-Sinan, a Hegy Öregje kedve szerint zúdította a királyságokra a hasis segítségével fanatizált híveit.

„Az Öreg királyi udvarában maga mellett tartott a szülőföldjéről származó, tizenkét és húsz év közötti fiúkat, akik fegyveresek kívántak lenni. Megitatott velük egy italt, melytől azonnal elaludtak, azután a kertjébe vitette őket. Ott olyan szép helyen találták magukat, hogy azt hitték, a paradicsomba érkeztek. A hölgyek és a kisasszonyok mindennap kielégítik vágyaikat, és mivel mindent megkapnak, amit csak akarnak, saját akaratukból nem is mennének el soha… Amikor pedig az Öreg meg akar öletni egy nagyurat, azt mondja nekik: Menjetek és öljétek meg ezt az embert, és amikor visszatértek, az angyalaim visznek vissza titeket a paradicsomba… így aztán teljesítették minden parancsát, és semmitől sem féltek vágyukban, hogy visszamehessenek a paradicsomba. Az Öreg tehát kivégeztetett mindenkit, akit csak kívánt…66”

Ez a férfi gyilkoltatta meg Conrad de Montferrat-t…

Philippe de Dreux személyesen jelentette be Isabelle-nek az eseményt, mely az éppen újjáépülő királyság számára valóságos katasztrófa volt. Azt is elmondta, honnan jött a csapás, de a királynő hitetlenkedett, hiszen első hallásra értelmetlennek tűnt a gyilkosság:

– A Hegy Öregje Szaladin ellensége, és mint ilyen nem lehet a férjem ellensége is.

Tudom, hogy egykor nagytiszteletű apám, I. Amalrich király szinte baráti kapcsolatokat ápolt vele, és Guillaume de Tyr nagyúr is tisztelettel beszélt róla. Miért ölték volna meg?

– Attól tartok – sóhajtotta Beauvais püspöke –, elég rút oka van. Nemrég Montferrat elfogatott és kifosztatott egy nagy kereskedőhajót, mely az Öregé volt.

Kétszer is követelte a hajót, a rakományt és a legénységét – vagy legalábbis kártérítést

–, de az ön férje nem hitte el, hogy az az ember, akiben leginkább csak legendát látott, igazán veszélyes lehet. Egy vállrándítással fogadta a kérést.

Önnek nem kell ecsetelnem, milyen határozott jellem volt.

– Tudom. A harag néha elhomályosította az ítélőképességét, mely máskor tiszta és bölcs volt. Azért fogadtam el férjemnek, mert rámutattak, milyen nagy király lehet belőle. Most pedig – tette hozzá keserű mosollyal – egyedül kell uralkodnom, nekem, aki nem értek a politikához? Vagy visszaszáll a korona Guy de Lusignanra, aki bizonyára nagyon örül a bűnténynek?

– Ez a feltételezés kizárt, felség. A bárók gyülekezete hallani sem akar róla többé.

– Akkor?

Philippe de Dreux nem tudta a választ. Balian d'Ibelin sem, sőt senki más a fiatal özvegy környezetében. Öt napig kellett rá várni, míg megtartják Conrad temetését, aki oly rövid ideig volt király. Az elkeseredett és jövőjéért aggódó tömeg előtt Isabelle 66 Marco Polo: A csodák könyve

gyászfátyolban követte a gyászmenetet a feketébe öltözött városon át a Szent Kereszt-katedrálisba, ahol a férje nyugszik majd. Nem érzett bánatot: túlságosan gyűlölte ahhoz Conradot, hogy most álszentül elsirassa. Fekete kalapjáról lehulló sűrű

fátyla száraz arcot takart, mely azonban sápadt volt az aggodalomtól. Milyen jövő vár a gyermekre, akit a szíve alatt hord? Vajon meghagyják az életét, ha fiú lesz? Vagy néhány hónap után ő is eltűnik, mint a kis Balduin, aki útban volt valakinek? Ez a gyerek kinek lesz útjában Lusignanon kívül, akitől, mint állították, nem kell tartania többé? Az öreg Montferrat márkinak Conradon és Guillaume-on, a kis Balduin apján kívül még két fia volt. Boniface, az elsőszülött, és Renier. Vajon valamelyikük megpróbálja megszerezni a törékeny örökséget? A találgatások sehová sem vezettek, de félelemmel töltötték el.

Montferrat egy napja pihent sírjában, amikor hadihajók jelentek meg a kikötő

tornyainál. Az élen haladó árbocán Anglia arany oroszlánja lobogott vörös mezőben a reggeli szélben…

Nem sokkal később a kastély nagytermében, ahol Montferrat sasát feketébe vonták, Richárd nagy léptekkel sietett Isabelle elé, aki a királyi karszékben várta, mely mellett még mindig szép, és a korral egyre fenségesebbé váló édesanyja és két húga, Helvis de Sidon és Marguerite álltak, akit Hugues de Tiberiade-nak ígértek. A férfiak, Beauvais püspökét leszámítva, valamivel lejjebb foglalták el helyüket, így akarta Isabelle, aki megfogadta, hogy a család hölgytagjait helyezi előtérbe, hogy éreztesse az angol királlyal, hogy a koronája, bár az édesapjának köszönheti, saját női tulajdona, és nem fogja hagyni, hogy megmondják, mit tegyen… szó sem lehetett arról, hogy gyenge pozícióban mutatkozzon egy olyan ember előtt, aki Montferrat ellensége volt.

Nézte, ahogy közeledett a szőke, atletikus és arrogáns Plantagenet, aki rokona volt.

Csak akkor állt fel, amikor a király a trónushoz vezető három lépcsőfok aljához ért.

Megállt a legfelső fokon, és szó nélkül nyújtotta felé gyűrűk nélküli kezét, melyre hosszú fekete ruhaujj hullott.

A nyilvánvaló szándék láttán az angolnak napbarnított arcába tolult a vére, mégis ráhajolt a kézre, a mélykék és kifürkészhetetlen szempár egyszerre szigorú és varázslatos komolyságának hatása alá került. Azután erőteljesen, határozottan megszólalt:

– Felséges rokonom, azért jöttem, hogy tolmácsoljam önnek a keleti és nyugati nagyurak szomorúságát, akiket felháborít és mélységesen elkeserít férje kegyetlen halála éppen legnagyobb dicsősége előestéjén…

– Higgye el, hálás vagyok ezért, felséges rokon, önnek és mindazoknak, akiknek most kegyes szószólója… Vigasz mindannyiunknak, hogy körünkben üdvözölhetjük.

Remélhetem, hogy vendégem lesz Tyrben, ahogyan az volt Akrában?

– Bocsásson meg, de minden percemet szigorú beosztás határozza meg, így nem fogadhatom el szíves meghívását. Nemcsak azért jöttem, hogy tolmácsoljam az ország bánatát, de azért is, hogy közöljem határozott óhajomat, hogy újra megházasodjon.

És…

Isabelle erre nem számított. Villámokat szóró szemmel közbevágott:

– Újra házasodjak? Amikor szegény Conrad férjem még csak egy napja pihen a sírban? Felséges rokon, tudatában van annak, mit beszél?

– Pontosan, rokon! Tudatában vagyok, mit érezhet ilyenkor egy közönséges asszony. Ön azonban királynő, és ez mindent megváltoztat. A bűntény nélkül, mely özveggyé tette önt, most király lenne Akrában. Királynak lennie kell, érti?

– Talán van egy… a szívem alatt!

– A hadseregnek, mely azért harcol, hogy visszahódítsa önnek Jeruzsálemet, nincs ideje kivárni, míg felnő. Én sem maradok itt egész életemben. Azért jöttem, hogy elmondjam, tegnap Akra katedrálisában közfelkiáltással Szíria, Anglia és Franciaország előkelőségei…

– Engem nem kérdeztek meg! – szakította félbe Philippe de Dreux, akit nyugtalanított az angol hangneme. – Pedig úgy hiszem, én is az előkelőségek közé tartozom!

– A fivére, Róbert de Dreux szavazott az ön nevében, nagyuram. Megtagadná?

– Nem, természetesen! Felháborít azonban az a könnyedség, mellyel Akrában döntenek egy királynőről, a kezéről, a szívéről, az életéről, mintha csak egy politikai játszma lenne.

– Valóban az… legalábbis a koronája az! Nem viselheti egyedül, és ezt ön is tudja!

Isabelle kezét a felháborodott püspök karjára téve közbelépett:

– Köszönöm, hogy aggódik értem, nagyuram, de Richárd király tudja, mit csinál, amikor Amalrich király lányának, a nagy Balduin király húgának államérdekről beszél –

ha jól értettem a szavait, felség?

– Pontosan. Megismétlem: a jelöltet közfelkiáltással választottuk ki, hisz senki sem felelne meg nála jobban ennek az országnak, Franciaországnak és Angliának. Ahogyan önnek sem, rokon. Azon felül, hogy főnemes és vitéz lovag, kedves és bölcs, s keveredik benne a Capet család és a Plantagenetek vére, hisz egyszerre Franciaországi Fülöp és az én unokaöcsém is. II. Champagne-i Henrik grófot választottuk… és van szerencsém bemutatni őt – tette hozzá Richárd a pompás gyülekezethez fordulva, mely egy intésére szétvált, és a bejárat felé fordult.

Lovagjai gyűrűjében egy harminc körüli, nem túl magas, de jó kiállású, barna hajú és bajuszú férfi jelent meg a küszöbön, akinek szeme olyan mélyen ült szemöldöke alatt, hogy meg sem lehetett határozni a színét. Összevonta a szemöldökét, amitől szigorú benyomást keltett: rosszkedvű volt, mert nem fogadta még el megválasztását.

Nem kívánta a trónt, s még kevésbé a kényszert, hogy feleségül vegyen egy idegent, akiről csak annyit tudott, hogy távolról sem szűz, már két férfi karjában megfordult, és ráadásul terhes.

Henrik keményen vitatkozott Richárddal és a bárókkal. Hallani sem akart semmiről. Először is nem tetszett neki a gondolat, hogy élete hátralévő részét ezen a napégette földön töltse. Túlságosan szerette zöld, termékeny, rendezett champagne-i birtokait, hogy egy olyan néphez kösse a sorsát, mely csakis sebekről és púpokról álmodozik, és mindig éppen két csata közt van. Ezenkívül nem találta elég „frissnek” a menyasszonyt. Végül és leginkább; képtelen volt elfogadni a gondolatot, hogy olyan nőt vegyen feleségül, aki más férfitól várandós.

– Ha fiút szül, ő lesz a király, nekem meg a nyakamon marad a feleség! Keresztes hadjáratra esküdtem fel, nem arra, hogy tönkreteszem az életem, akár Isten dicsőségéért is!

– Ne keverje Istent a siránkozásába, fiam – mondta erre gyengéden az akrai érsek.

– Ami a hölgyet illeti, nézze meg előbb! Egészen fiatal, és a világ legszebb és legkecsesebb hölgye!

Henrik végül beleegyezett, hogy elmegy Tyrbe, de felkészült, hogy megvédelmezze álláspontját. Jobban belegondolva remélte, hogy szövetségesre talál ebben a Jeruzsálemi Isabelle-ben, akit nem egészen egy héttel a férje meggyilkolása után máris az ő ágyába akarnak lökni.

A terembe lépve azonnal észrevette a trón lépcsőjén álló királynőt. Karcsú, elegáns és finom alak fekete díszruhában, mely kiemelte arca fehérségét. Közelebb lépve már jobban látta, és megenyhült összevont szemöldöke. Az érseknek igaza volt! Soha még nem látott nála ragyogóbb és kifogástalanabb szépséget. Isabelle olyan volt, akár egy igazgyöngy. Finom rózsaszín, kerek szája bársonyos volt, akár egy virágszirom. Szeme úgy csillogott hosszú szempillái alatt, akár a fűzfák árnyékolta kék tó.

Ahogy elé lépett, Henrik észrevette szemének szorongó, szinte irtózattal teli kifejezését, ahogy Isabelle tekintete rá szegeződött, és hirtelen mélységes vágy tört rá, hogy tetsszen neki, hogy megszerettesse magát, s először is mosolyra fakassza…

Miután mélyen meghajolt, térdre ereszkedett, felemelte a fejét, és nagyra nyitotta kék szemét, melyből boldog meglepetés ragyogott.

– Felséges királynő – mondta –, ha kegyeskedik elfogadni férjéül, tudnia kell, hogy hűséges, kitartó, tisztelettudó… és amennyire ön engedi, szerető férje leszek! Együtt érzek a bánatával. Több mint nehéz az, amit elvárnak öntől… természet ellen való! De megpróbálok segíteni, minden erőmmel azon leszek, hogy felülemelkedjen a próbatételen, melynek, bocsánatáért esedezem, eszköze vagyok…

Ahogy beszélt, Isabelle vonásai megenyhültek, és engedett szorításán a szívét fojtogató fájdalom. Megértette, hogy ez a férfi azon felül, hogy lehetőség a királyság számára, talán neki is szerencsét hoz, és ha elszalasztja, ha elutasítja Henriket, a következő jelölt sokkal rosszabb is lehet. Egy másik Montferrat?

A remélt mosoly egyenesen fakadt Isabelle gondolatmenetéből, és ösztönösen a férfi felé nyújtotta a kezét:

– Legyen a bárók és a népem akarata szerint! Ami engem illet, gróf úr, tudnia kell, hogy nagyobb örömmel adom önnek a kezem, mint reméltem…

Tüzes éljenzés követte a szavait, és Richárd talán az illendőnél nagyobb lelkesedéssel ölelte magához újdonsült unokahúgát.

Másnap Tyr katedrálisában Isabelle-t és Henriket egyesítették a házasság szentségében… éppen egy héttel azután, hogy Conrad de Montferrat-t eltemették.

Henriket megkoronázták Jeruzsálem királyának.

A nászéjszakát későbbre halasztották. Henrik finom lélek volt, és nagyon vágyott rá, hogy megszerettesse magát, így nem követelte már az első este férji jogait, melyek egyelőre elfogadhatatlanok lettek volna Isabelle számára. Ráadásul néhány nappal később, ahogy az indulásra készülődtek Akrába, a királyi pár leendő lakhelyére, az ifjú feleség elesett és elvesztette magzatát. Nem érzett igazi fájdalmat: alig több mint két hónapos terhes volt. Az isteni akarat megnyilvánulásaként fogadta balesetét: Henrik most már biztos lehet benne, hogy az első marad a trónon, melyre nem törekedett, ám napról napra kedvesebb lett számára, ahogyan növekedett Isabelle iránti szerelme.

XV. fejezet

Az akrai éjszaka

1192. október 10-én Oroszlánszívű Richárd elhagyta a Szentföldet. Kevésbé örömtelién, mint ahogyan érkezett. Igaz, a királyságot részben helyreállították, de csak részben: a gázai szír partvidéket és egy keveset a belsőbb vidékekből. Jeruzsálemet, a szimbolikus várost nem sikerült visszaszerezniük. Pedig nem a próbálkozás hiányzott!

Nem sokkal Isabelle harmadik házassága után a keresztény sereg újabb kísérletet tett, győzelmeket aratott, de a Szent Várostól öt mérföldre megállt. Kitűnően védték Jeruzsálemet az árkok, a hegyek, az erőteljes falak és a környező kutak, melyeket Szaladin betemettetett. Több ember, több harci gép, több idő… és kevesebb letaglózó hőség kellett volna! Még a templomosok és az ispotályosok nagymestere is visszavonulót javasolt. Ráadásul a maláriától szenvedő Richárd hosszú napokat volt kénytelen a sátrában tölteni, ahol a barack, a körte és a sörbetek frissítették, melyeket mindennap a szultán küldött ajándékba. Azután békeszerződést írtak alá, mely megerősítette a visszahódított területeket, és szabad bejárást engedélyezett a zarándokoknak a Szent Sírhoz.

Nem volt mit tenni, el kellett fogadni… a nagyra törő álmok, a szépséges hőstettek után: Richárd ugyanis többször is megmutatta, milyen kiváló vitéz. Most mégis hazament. Hamarabb, mint szeretett volna, de a gyűlöletes János herceg kezén lévő

Angliának szüksége volt rá Fülöp Ágost terveivel szemben, aki arra vágyott, hogy Normandia megszerzésével természetes tengeri határral ajándékozza meg Franciaországot. Hazatértében nem volt semmi kellemes. Ahogy távolodott a tiszteletére fellobogózott akrai kikötőtől és a Carmel-hegység kék lankáitól, a Plantagenetnek elszorult a szíve. Mintha átok ülne rajta. Talán attól tartott, hogy ugyanaz a nyomorúságos sors vár rá, mint az apjára, II. Henrikre, aki az őt legyőző, eláruló fiát átkozva halt meg?

Félelemmel töltötte el a jövő67…

Öt nappal Richárd elutazása után, október 15-én Szaladin elhagyta Jeruzsálemet, hogy Damaszkuszban töltse a telet. 30-án Bejrútban volt, ahol fogadta Antiochiai 67 Nem ok nélkül. Richárd hajóját a vihar a velencei öböl felé sodorta, és Aquilától nem messze hajótörést szenvedett. Kénytelen volt átszelni Európa egy részét, hogy kikerülje Franciaországot és talán Fülöp Ágost börtöneit, akinek jó oka volt haraggal gondolni rá. Észak felé haladva inkognitóban belépett Ausztriai Lipót földjére, aki az álöltözete ellenére tudomást szerzett a jelenlétéről. Richárdot üldözőbe vették, felismerték és letartóztatták. Ausztriai Lipót börtönbe vetette három évre Durnstein várába. Ötvenezer ezüst váltságdíj fejében nyerhette vissza az Oroszlánszívű szabadságát és trónját. Amikor egy pontosan kilőtt nyílvessző kioltotta az életét, amikor megostromolta a limousini Chálus kastélyt, hogy megszerezze annak kincsét, Richárdnak nem volt gyermeke. János hercegre szállt a korona…

Bohemundot, a Félszeműt. Bár a férfi örökölte a tripoliszi grófságot, nem vett részt a visszahódításért folyó harcban. Azért jött el, hogy tiszteletéről biztosítsa a szultánt, és a védelmét kérje. Számos ajándék és egy húszezer dináros járadék kíséretében meg is kapta. Az antiochiaiak oly régóta csakis a saját érdekeikkel törődtek!

November 4-én a szultán négyévi távollét után végre visszatért Damaszkuszba.

Elragadtatott fogadtatásban részesítették, mely méltó volt dicsőségéhez, a legkirobbanóbb dicsőséghez, melyet csak az iszlám a Próféta halála óta látott. Szaladin napjai azonban meg voltak számlálva. Február 21-én tífuszos lázban meghalt, nem hagyva más örökséget, mint negyvenhét dinárt, egy tyri aranyat… és természetesen egy birodalmat, mely nem bírta el a hiányát. A pénz semmit sem jelentett számára, és mindig bőségesen költötte hadseregei, népei… sőt még a legyőzöttei javára is, akiknek néha kifizette váltságdíjukat, vagy akiket segített, ha asszonyokról vagy szegényekről volt szó. Utolsó óráján Ahu Jaffer imám szavalta a Korán sorait Mohamed haláláról:

„Árnyak váltották fel a nap ragyogását, amikor a lehanyatló csillag eltűnt szafer 27.

éjszakáján. A fény forrásai elsötétültek, vele haltak az emberek reményei. Eltűnt a nagylelkűség, és elterjedt a gyűlölködés…”

* * *

Amint Akrába érkezett, Isabelle megkedvelte a fehér erődítményt, a hit és a kereskedelem városát, mely úgy lebegett a tengeren, akár egy odadobott liliom, s mely hihetetlen gyorsasággal vetette le magáról a borzalmas ostrom nyomait. Sosem fogja elfelejteni a szép napot, amikor Henrikkel megérkezett.

A kikötőig minden utcát élénk színű selymekbe öltöztettek: virággal és cédruságakkal teleszórt selyemszőnyegek ragyogták be az utat, a házak elé pedig illatosítókat állítottak, melyek finom füstje könnyű, kékes ködbe vonta az utcákat.

Az egész város – akkoriban úgy hatvanezer lakosa volt – elébe sietett, legszebb ruháját, legszebb fegyverzetét öltve fel. Fiatal, fehér ruhás lányok mentek előttük, virágokat hintve a lovak fejére, melyeket a fegyvernökök vezettek. Papok menete mutatta feléjük a zászlókat és az ereklyéket, melyeket megcsókoltak, mielőtt beléptek a Szent Kereszt-katedrálisba, ahol misét hallgattak. Bőséges alamizsnát osztottak a szegényeknek. Isabelle most először ízlelte meg az örömöt, hogy királynő, látva a királyság fővárosává tett város rajongását.

Azután Henrik elment és csatlakozott Richárd nagybátyjához, hogy egy utolsó kísérletben megpróbálják visszahódítani Jeruzsálemet, de nem maradt sokáig távol.

Fiatal felesége arra használta fel az időt, hogy berendezkedjen és megszokja az új palotát, mely a nabluszira emlékeztette. Szép épület volt a kikötő közelében, melyet egykor egy gazdag velencei kereskedő építtetett. Tágas termeiben nagy ablakok nyíltak a tengerre és a belső kertekre. Minden csodálatos és békés volt, kellemes változást hozva Isabelle számára a szigorú tyri kastély, s még inkább a moabi Krak fekete falai után, melyek emléke egyre mélyebbre temetődött gondolataiban. Minden erejéből igyekezett kitörölni a kegyetlen emlékeket, hogy ne zavarják királynői feladataiban, melyeket a lehető legjobban kívánt ellátni a nép javára, melyet elkápráztatott kecsessége és mosolya.

Kicsi, de életteli és vidám volt az udvara, fiatal lányokból állt, akik élvezték az életet, és érettebb hölgyekből, akik közé nem igazán lehetett besorolni Helvist, aki a férje távollétében mellette maradt. Komnenosz Mária most Haifában élt, a Carmel-hegy lábánál, az öböl túlpartján, melyet Balian d'Ibelin kapott hűbérbirtokul. Kellemes volt időről időre oda látogatni, különösen hajóval, hisz nyugodt volt a tenger. Amikor azonban nem vallásos kötelezettségeinek tett eleget vagy nem a várost járta, hogy enyhítse a nyomort, Isabelle szívesen visszahúzódott a tengerre nyíló szobájába.

Órákon át hímzett, font vagy paszományozott a hölgyei körében, akik tettek-vettek, énekeltek vagy hallgattak, szívük titkainak szentelve a csend pillanatait.

Isabelle élvezte ezeket a perceket, és a hölgyei, látva, hogy leengedi a tűt vagy az orsót, és tekintete a horizont kékjébe réved, tudták, hogy ideje csendben maradniuk, és nem kutatni, miért vetül a ragyogó napsütés ellenére téli ködként melankolikus fátyol a szépséges arcra. Mindannyian azt hitték, a királynő távollévő férjéről álmodik. Csak ketten tudták, hogy nem Henrik foglalja le a felesége gondolatait, hanem egy másik kép, egy végtelenül fájdalmas emlék felhőzi a tekintetét: Helvis húga és az öreg Marietta, aki a kis Marie-ra felügyelt.

Amikor a király visszatért lovagjaival – miközben Richárd távozott –, hivatalosabb ritmusra szerveződött az élet, hisz Henrik tökéletesen akarta eljátszani a rá osztott szerepet. Hamar megmutatta tehetségét, és határozottságot, sőt szigort sem nélkülöző

óvatossággal irányította királyságát. Hamar tapasztalták ezt a pisaiak is, akiknek a velenceiekhez és a genovaiakhoz hasonlóan fiókjaik voltak a hatalmas akrai fűszer– és selyempiacon.

Cipruson, melynek most ura volt, Guy de Lusignan alig bírt magával. Nehezen fogadta el, hogy a bárók kivetették maguk közül. Még nem veszítette el a reményt, hogy visszaszerzi azt, amit jogos tulajdonának vélt, és szervezkedni kezdett a pisaiakkal, akiknek Cipruson is volt fiókjuk. Elhatározták, hogy elsőként megszerzik Tyrt, majd Akrát, és elűzik Henriket és a feleségét. Elég ostoba terv volt, ismerve az egykori velencei főváros véderejét, de voltak belső cinkosaik. Ráadásul Guy a testvére, Amaury támogatására is számított, aki továbbra is a királyság főparancsnoka volt, így Henrik közvetlen közelében mozgott.

A király azonban tudomást szerzett az összeesküvésről. Elzavarta a pisaiakat Tyrből. A ciprusiak dühükben hajókat küldtek, hogy feldúlják a partot Tyr és Akra között, s ezzel ismét felbőszítették a királyt: elűzött minden pisait Akrából, sőt az egész királyságból, és figyelmeztette őket:

– Ha vissza mernek jönni, a pofájuknál köttetem fel őket!

Amaury de Lusignan természetesen szót emelt az elűzöttek érdekében. Rosszul járt: Henrik rá zúdította a haragját, és árulás vádjával letartóztatta. A vesztőhelyet kockáztatta.

Isabelle elégedetten fogadta a hírt. Soha nem szerette a főparancsnokot, tudva, hogy ő szervezte Sybilla és semmirekellő bátyja házasságát. Ráadásul többször is megpróbálta rávenni Heracliust, hogy bontsa fel a házasságát Onfroi de Toronnal, hogy maga vehesse feleségül Isabelle-t, és így szerezzen jogot a koronára. Ráadásul a férfi sosem titkolta, hogy nagyon tetszik neki, és tüzes udvarlással vette volna körül, ha a Krak hölgye nem ügyel oly szigorúan a fia házasságára. A Champagne gróffal kötött új házasság felbőszítette és zavarta: anélkül, hogy elveszítené a becsületét, hogyan fordulhatna el Guy ügyétől, hogy a riválisaként tűnjön fel? Kénytelen volt tehát elfogadni a helyzetet. Isabelle mégis tudta, hogy nagyon bánja, hogy így alakult, bár soha nem vétett főparancsnoki kötelességei ellen. Annyira mégsem gyűlölte azonban, hogy a halálát akarja. A férje értésére adta, hogy a kivégzés talán túl nagy büntetés egy egyszerű közbenjárásért, s véleményéhez csatlakozott a templomos és az ispotályos nagymester is.

Amauryt szabadon engedték, de tudva, hogy Henrik haragtartó tud lenni, a férfi lemondott a főparancsnoki kardról, és a fivére után utazott Ciprusra. Senki nem bánkódott utána: az új királynak mar inas dolga volt, méghozzá sokkal komolyabb dolga, hiszen a Szent Sír kanonokjairól volt szó, akik természetesen átköltöztek az új fővárosba.

A Heracliust felváltó Raul pátriárka idős ember volt, s most meghalt. A kanonokok nem kérték ki a király véleményét, ahogyan az kötelességük lett volna, és azonnal új pátriárkát választottak Caesarea érseke, Aymar le Moine személyében, aki a Lusignan-klán egyik legelkötelezettebb híve volt. Henrik hangot adott elégedetlenségének. A káptalan szemtelenül azt felelte, hogy nem veszi figyelembe a király véleményét, hisz nem a Szent Sír-templomban kapta meg a koronát, ahogyan azt a hagyomány előírja.

Hatalmas volt a sértés!

Henrik teljes fegyverzetben azonnal a Szent Kereszt-templom nagytermébe sietett, őröket állíttatott az ajtókhoz, és egyedül lépett előre a fekete ruhák körében, melyek felett gazdag keresztek ragyogtak, és sziklakemény tekintetét végighordozta a borotvált vagy kopasz fejeken, hisz a kerek tonzúrát már nem alkalmazták.

– Nos, jó urak – kiáltott fel gúnyosan –, úgy látom, nem sokra becsülik a megválasztott és megkoronázott királyt! Hogy lehet, hogy elfelejtettek meghívni a tanácsba az új pátriárka megválasztásához?

– Úgy találtuk – felelte a legidősebb pap asztmás hangon –, hogy mivel a Jeruzsálemi Templom feje csak a pápától függ, felesleges belekeverni a világi hatalmat.

Mi, a Szent Sír kanonokjai, őszentsége képviselői, választottunk, és követet küldtünk a pápához…

– Én meg börtönbe küldelek titeket! Legszívesebben megfojtanálak mindannyiótokat, akiknek nincs többé létjogosultságotok, hogy megtanítsalak tisztelni a királyi hatalmat…

– Hatalmat, melyet egy gyilkosságnak köszönhet… egy gyilkosságnak, melyben bár nem bűnös, talán nem is ártatlan!

Henrik egyenesen odalépett a szemtelenhez, és acélsisakjának orrvédője veszedelmes közelségbe került a kanonok orrához.

– Megismételné, tisztelendő atyám? Mi közöm nekem a Hegy Öregjének ügyeihez?

– Magának semmi! De dicsőséges nagybátyjának, Richárdnak van. Azt beszélik, amint megérkezett, követeket küldött az El Khaf várba, hogy elérje, megszabadítsák Francia Fülöptől. Csakhogy Rasid ed-din-Sinan nem értett egyet vele. Azt azonban elvállalta, hogy elintézi Conrad de Montferrat-t, aki meg merte sérteni őt.

– A gyilkosok bevallották az indokaikat.

– Azok az emberek a halálban is engedelmeskednek uruknak. Csak azt vallják be, amit mondanak nekik!

– Hazudnak! Tehetetlen alakok és összeesküvők gyülekezete! Már nincs is létjogosultságuk. A Szent Sír messze van, és maguk az én városomban vannak!

A tiltakozó kórus elhallgatott, majd még erősebben csapott fel újra, amikor őrök léptek a terembe, hogy megragadják és a fellegvár börtönébe vessék a kanonokokat.

Hatalmas botrány kerekedett.

Ekkoriban Henrik tanácsadója és a királyság kancellárja Josse de Tyr volt, az érsek, akinek szava keresztes hadjáratra indította a királyokat. Mint egykor Guillaume, ő is őszinte szavú volt, és nem titkolta a király elől, hogy túl messzire ment. Miután lecsillapodott, Henrik is elismerte:

– El fogom engedni őket. Ismerje el, barátom: azok az ostobák megérdemelték a leckét! Soha egyházi emberek nem árasztottak még ennyi mérget. Azzal merészelték vádolni az Oroszlánszívűt, hogy megrendelte egy nemesember meggyilkolását!

Honnan a pokolból vették?

– Ez a hír járta, felség, be kell vallanom. Ki tudja, mi az igazság! Az Öreg szívét és gondolatait kellene kifaggatni…

A király elgondolkodott, majd megkérdezte:

– Kapott híreket Antiochiáról? Hogy áll a vita III. Bohemund herceg és az örmény II. Leó között?

– Súlyosbodik. Éppen mondani akartam. Leó herceg lefogatta Bohemundot, és fogolyként viszi Sisbe…

Henrik öklével az asztalra csapott.

– Lehetetlen alak az az örmény! Tudom, hogy Bohemund nem sokat ér, és az új felesége, de Burzey asszony sokáig kémkedett Szaladinnak, de Antiochiának a frank birodalom szövetségesének kell maradnia. Odamegyek. Először is tárgyalok a város vezetőivel, azután pedig elmegyek Sisbe a hercegért. Készíttesse elő a királyi hajót, és fegyverezzen fel két másikat is!

– Kiadom a parancsokat. Egyenesen Szent Simeonba68 megy?

– Nem. Megállok Tripoliszban, és felveszem az ifjú Félszemű Bohemund grófot.

Természetes, hogy tegyen valamit az apjáért, visszafelé azonban a szárazföldön jövök…

68 Antiochia kikötője

hogy felkeressem a Hegy Öregjét. Ideje feleleveníteni az egykor Amalrich király szőtte szálakat. Sinan és az izmaelitái olyan erőt képviselnek az ortodox iszlámmal szemben, mellyel érdemes számolni…

Josse pontosan ugyanúgy húzta kis mosolyra szája sarkát, mint egykor Guillaume de Tyr.

– Egyben pedig reméli, hogy megtudhatja, mi az; igazság a szívét nyomó ügyben, felség?

Henrik elnevette magát:

– Tudhatnám, hogy félszavakból is kitalálja az igazságot! Most megyek a királynőhöz.

Isabelle harmadszor is terhes volt, és ideje végéhez közeledett. A ruhája csillogó sárga selymén kidudorodó has nélkül azonban senki nem mondta volna meg, hogy gyermeket vár. Minden hihetetlenül könnyen zajlott. Nem volt rosszul, nem torzult el az arca, még a fáradtság jelei sem mutatkoztak rajta, pedig nem volt hajlandó lemondani mindennapi tevékenységeiről. Boldog volt, hogy megajándékozhatja a férjét a gyermekkel – talán a fiúval –, melyre a férfi vágyott, hiszen szeretet, bizalom és megértés alakult ki közöttük, mely semmiben sem emlékeztetett arra, amit egykor Montferrat iránt érzett. Nem emlékeztetett a fájdalommal átszőtt, szenvedélyes szerelemre sem, melyet továbbra is táplált Thibaut iránt, s melyet igyekezett szíve legmélyére temetni. Kétségbeesett imába merült, amikor egy-egy látszólag jelentéktelen részlet hatására az égető láva áttörte a hamuréteget, mely alá fojtotta.

Hűséges, gyengéd és megértő feleség akart lenni, hogy így feleljen az őszinte szerelemre, mely Henrikben élt iránta az első naptól kezdve.

Nem örült, hogy a férfi hosszú útra indul:

– Azt reméltem, édes uram, hogy mellettem lesz, amikor eljön a szülés napja. Már nem lehet messze. Nem tudná későbbre halasztani az utazást?

– Nem. Az antiochiai események túlságosan súlyosak ahhoz, hogy tovább várjunk.

Ki kell szabadultatnom a herceget… de megígérem, hogy visszatérek önhöz, amint lehet, mert már a gondolatra is hiányzik, hogy elmegyek!

Kedves mondat volt, és Isabelle tudta, hogy őszinte is. Igen, Henrik jó férj volt, és szerette őt, de nem annyira, hogy megsirassa, amikor egy héttel később a szobájából látta, hogy a szél belekap a királyi hajó vitorláiba, és észak felé repíti. Beletörődött, hogy egyenes, egyszerű… kissé unalmas életút áll előtte. Hamarosan újabb gyermeke születik, aztán bizonyára még egy… és talán egy negyedik is, hogy jól megalapozzák az új dinasztiát. Királynői élet vár rá, ugyanolyan, mint a többi királynőre. Alig különbözik egy egyszerű várúrnőétől…

* * *

A nyugodt, bölcs, pontos és éppen kellően zsarnoki Champagne-i Henrik néhány hét alatt rendet tett Antiochia ügyében, és hazavitte a hercegét, ahol az számadásra hívhatta áruló feleségét, aki bőségesen hozzájárult a fogságba eséséhez. Ezután a király tengerre szállt, de horgonyt vettetett Maraklea kis öblében, nem messze Margat várától, mely az ispotályosok felügyelete és védelme alatt állt. Azután Balian d'Ibelin társaságában, akit barátsággal és csodálattal övezett, Akra és Jeruzsálem királya megindult a hegyek közé.

Az izmaeliták földje, mely felett a Hegy Öregje uralkodott, megkapó látványt nyújtott: kerek dombok, vad gerincek és hegyes csúcsok, melyek tetején gyakran erődítmény állt, szédületes falakkal magasodva a mély völgyek fölé, és termékeny földekkel vagy sűrű tölgyerdőkkel körülvett városok váltották egymást. Sárga kövekből épült sasfészekként az Öreg három vára, Quadmusz, Masyaf és El-Khaf (A pince) zárta magába a hasisfogyasztók titokzatos világát. Teljes súlyukkal terítették be a környéket legendákkal, vallásos félelmekkel, babonákkal és az időtlen hatalom érzésével, mely még letaglózóbb volt, mint a csipkés tornyok, melyeken a napsugár néha egy-egy fegyver acélján csillant meg.

Henrik követeket küldött előre, nem akarta bejelentés nélkül megzavarni a környék urát. Jutalmul nagy tisztelettel fogadták a furcsa völgy lakói, különösen a Hammam Wasiul város béliek egy kis fennsíkon: a kétoldalt felsorakozott férfiak mélyen meghajoltak előtte. Innen indult lefelé az út a völgybe, ahol feltűnt El-Khaf büszke és impozáns erődje.

A vár egy sziklás hegyfokon állt, három keskeny és az erős napsütés ellenére is árnyas völgy találkozásánál. Ide látszottak erős védelmi rendszerei, a szédítő szirt oldalába épített falak, valamint az ókori vízvezeték, mely a vízellátását biztosította. Jól felfegyverzett férfiak őrizték az egységet. Az erődítménybe egyetlen út vezetett, egy sziklába vájt lépcső, mely egy barlang fekete torkához futott, egy alagútféleséghez, melynek mélyén a kastély bejárata nyílt.

Nehéz volt az út, a hófehérbe öltözött, néma szolgák kantáron vezették a lovakat a széles lépcsőfokos ösvényen, hogy biztos maradjon a léptük, és lovasaiknak ne kelljen aggódniuk. Így érkeztek meg az alagúthoz, melynek belsejét a falra rögzített fáklyák világították meg. A mélyén egy napfényben fürdő első udvar látszott egy hatalmas, nyitott kapun át. Újabb fehér ruhás férfiak várták őket, egyenesen és hallgatagon, mintha csak szobrok lennének. Semmi zaj nem hallatszott. Egyetlen harsona sem.

– Milyen különös hangulat! – jegyezte meg Henrik, akire akarata ellenére is nagy hatást tett a látvány. – Főleg ez a csend!

– Sok szóbeszéd járja az Öreg várairól. Azt mondják, amikor ideérkezett Perzsiából, ugyanúgy, ahogy egykor Hasszán Szabbah Alamutban, elűzött minden gyenge férfit a családjával együtt, kivéve azokat, akiknek volt valamiféle tudománya.

Elzavarta a zenészeket és a mesemondókat is. Úgy tartják, hogy az erődben mintegy száz embere él, titokzatos hierarchiába rendezve, és mind vakon ragaszkodnak urukhoz, aki a csúcson él, tucatnyi tanítványtól körülvéve… A számok sosem csökkennek, mert azokat, akik küldetésükben meghalnak, nagyon hamar felváltják a völgyből érkező újabb izmaeliták vagy a tudásra szomjazó férfiak…

– Honnan tudja mindezt? Nem olyan ember, aki ad a szóbeszédekre…

– Távolról sem én tudom ezeket egyedül. Maga is ugyanennyit tudna, felség, ha itt születik, ezen a földön. Gondolom, nagyon más itt, mint Champagne-ban – tette hozzá Balian mosolyogva.

– Nagyon, de nincs híján a szépségnek. Így kell lennie, ha beleegyeztem, hogy itt töltöm a hátralévő életemet. Ami pedig ezt a várat illeti, nem is tudom, mit gondoljak róla… talán csak annyit, hogy láttam már vidámabb kolostorokat! A szerzetesek legalább ránéznék az emberre: az itteniek mintha nem is látnának…

A fehér szobrok, melyek némelyike piros jelet viselt, hirtelen megelevenedtek, és arccal a földre vetették magukat, amikor a Hegy Öregje előrelépett a király és a lovagjai üdvözlésére, akik leszálltak nyergükből. Rasid ed-din-Sinan idős, figyelemre méltó férfi volt. Magas és sovány, sőt, csontos hófehér turbánja alatt, arcvonásai mélyen metszettek, orra erőteljes, keskeny szája könyörtelenséget sugallt, szeme meghatározhatatlanul ragyogott hófehér szemöldöke íve alatt. Fehér volt hosszú szakálla is, hangja azonban rendkívülien csengett, egyszerre volt lágy és érdes, akár egy katedrális zúgása.

Nemes méltósággal fogadta királyi vendégét, és embereivel együtt beinvitálta hajlékába.

Nyomában minden díszítéstől mentes galériasorra léptek, melyeket néhány könnyű rekeszfal tört meg, ahol csak gyékények és ládák látszottak. Itt élnek a hívei, magyarázta az Öreg, beavatási fokuk szerint csoportosítva. Azután az emeleten tágas, fegyvertárolásra, imára vagy tanulásra kialakított termek következtek, ahol az idegen nyelveket beszélők oktatták a többieket. Szokatlan volt a hasonló látogatás, Henrik azonban megértette, hogy az a célja, hogy képet kapjon a kastélyról, mely, ahogyan ideérkezve maga is megjegyezte, leginkább kolostorra emlékeztetett… vagy inkább templomos rendházra. Az utolsó terem egy hatalmas refektórium volt. Lakomát készítettek elő számukra.

– Kíséreted nemes urait ebben a teremben szolgálják ki – mondta az Öreg –, és a szolgáim parancsot kaptak, hogy semmiben ne szenvedjenek hiányt… csak bor nem lesz! Nálunk halálbüntetés terhe mellett tiltott. Ami téged illet, felség, valamint a barátodat, remélem, megtiszteltek azzal, hogy osztoztok saját ebédemen…

Választ sem várva visszakísérte őket az udvarba, majd megindultak a hatalmas torony felé, mely a másik oldalon, a csúcson emelkedett, és ez az egyetlen bejárata volt.

Nem lehetett körüljárni sem kívülről, sem belülről, így képtelenség volt felmérni valóságos méreteit.

– Csak kevesen élnek itt mellettem és az egyetemes tudás forrása mellett, mellyel rendelkezünk.

Kinyitott előttük egy hatalmas termet, melyet mindössze egyetlen ablak világított meg, melynek keretében csodálatosan terült el a kinti táj. Falfülkékben, ládákban és alacsony asztalokon hihetetlen mennyiségű könyv és tekercs sorakozott, melyek közül néhányat, bizonyára a legértékesebbeket, vasrácsok mögött, nagy zárak alatt őriztek.

Alacsony pulpitusok is álltak a teremben, valamint gyékények a lekuporodáshoz, s egyetlen luxusként a szigorú környezetben csodálatos metszett üveg és aranyberakásos mecsetlámpák ontották a fényt…

Végül a két vendég egy kis fehér és csupasz terembe lépett, melyben egyetlen alacsony asztal állt, körülötte gyékényekkel és párnákkal, melyek az étkezőket várták.

Az Öreg egy gyékényen foglalt helyet. Miközben bőséges és változatos ebédet szolgáltak fel – bor nélkül! –, ő beérte kenyérrel, tejjel és datolyával. Csendben ettek, ahogy a hagyomány megkívánta. Aranytálakban megmosták a kezüket, s csak ezután készültek a beszélgetéshez, melyet Allah dicsőségének szentelt csend és keleti típusú udvariassági formulák előztek meg.

– Nagy megtiszteltetés a látogatásod – mondta Sinan a királynak –, de bölcs hírneved, mely megelőzött, azt sugallja, hogy nem egyszerű kíváncsiság vezérel. Egy király ideje túlságosan értékes ahhoz, hogy egy öregember társaságában töltse, akinek minden nappal fogy az élete.

– Mint minden emberé! Rólad azonban azt tartják, nem ember vagy, hanem halhatatlan szellem. Ez a szóbeszéd önmagában is elég lenne, hogy felélessze a kíváncsiságom, de igazad van, határozott céllal jöttem: egy kérdést szeretnék feltenni, remélve, hogy megadod rá a választ.

– Miért ne? A beszéd kapcsolat az emberek között. Csak akkor válik ártóvá, ha visszaélnek vele. Beszélj!

– Szóbeszéd járja a királyságomban. Számomra sértő szóbeszéd, hisz egyik közeli rokonomat érinti, Angliai Richárd királyt.

– És mit mond a szóbeszéd? – vetette oda Sinan érezhető megvetéssel.

– Hogy azután, hogy hiába kért téged követei útján, hogy ölesd meg másik rokonomat, a francia királyt, elérte nálad Conrad de Montferrat halálát.

A kemény arc, ha lehetséges, még szigorúbbra váltott:

– Igaz, előfordul, hogy megteszek hasonló szívességet egy barátnak, de Anglia királya nem a barátom. A vitézségéhez nem párosul elég bölcsesség. Ha zavart volna, ő

lenne halott. Szaladin visszaszorításával szolgálatot tett nekem. Ami Montferrat-t illeti, egyszerűen azért ölettem meg, mert megsértett. Az embereim, akiket kivégeztetek, igazat mondtak.

– Azt is beszélik, hogy jóindulattal vagy a frankok iránt… néhány kivétellel. Nem tudtad, hogy azzal, hogy így cselekszel, nehéz helyzetbe hozod a királyságot?

– Nem, mert tudtam, hogy te lépsz a helyére. Montferrat-nak kétségkívül voltak jó tulajdonságai, vitéz volt és jó szervező, de túlságosan furfangos volt, kegyetlen és tisztátalan a szíve. Te sokkal jobb király vagy nála.

– Tudtad? Hogy lehetséges?

– Erre a kérdésre nem felelek… Tudtam, és kész! Ugyanakkor igazad van, hogy azt hiszed, jóindulattal vagyok irántad és a tieid iránt. Az akrai ostrom alatt háromszor lehetővé tettem egy kis kalandot, mely zavart keltett Szaladin soraiban, és így időt kaptatok, hogy összeszedjétek magatokat.

Balian d'Ibelin, aki mostanáig bölcsen hallgatott, közbeszólt:

– Háromszor? A vakító páncélzatú lovagról beszélsz… akinek fehér fátyol fedte az arcát? – kérdezte felindultan.

– A Leprás Balduin szelleme! Én élesztettem fel.

– Felélesztetted? – lepődött meg Henrik. – Az egyik embered volt?

– Nem. Egy közületek való.

– A mindenit! – kiáltott fel Balian talpra ugorva. – Mondd meg a nevét, kérlek, mert döbbenetes felbukkanásai hatalmas szolgálatot tettek, és köszönettel tartozunk neki! Nem igaz, felség?

– Így van. Én…

– Nem hinném, hogy ő így kívánná – szakította félbe Sinan. – Itt békére talált a meditációban, a szövegek tanulmányozásában és az emberi sebek gyógyításának művészetében. Az ő sebei csak nemrég hegedtek be. Ti újra felszakítanátok őket. Csak azért beszéltem róla, hogy bizonyítsam irántatok való jó szándékomat. Ne kérjetek többet!

Maga is felállt, jelezve, hogy a beszélgetés véget ért, de Balian nem akarta ennyivel beérni.

– Csak még egy kérdést, kérlek! – előzte meg a király. – Az a lovag elárulta istenét, és felvette az iszlámot?

– Az iszlámot? Itt? Tudnod illene, hogy mi nem Mohamed követői vagyunk, hanem Izmael fiai, akiknek három vezérgondolat jellemzi a tanait: a Kör, a Tökéletes Imám visszatérése, akit a szunniták űztek el, és a Kezdeti Tökéletesség. Nem egyenes vonalúként értelmezzük az időt, melyben folyamatosan halmozódna a múlt. Az idő a ciklusokon keresztül visszavezet az Eredethez, hiszen el kell érnünk a kezdetet és a kezdeti Tisztaságot. Ez a visszatérés csak a Tökéletes Imám megjelenésével érkezhet el!

Allah az istenünk, igaz, de nem tiszteljük Mohamedet!

– A Tökéletes Imám? – gondolkodott el Henrik. – Mi azt várjuk, hogy Krisztus visszatérjen, az egyetlen igazi messiás, Isten fia. Senki sem tökéletesebb nála!

– A miénk nem lehet ugyanaz, mint a tiétek, mert más az, amit hirdet, és még inkább mások azok, akik befogadják. Egyetlen lovagod sem lenne képes úgy engedelmeskedni neked, mint az enyémek nekem, akkor sem, ha Isten nevében adod a parancsod.

– Hogy érted?

– Gyere velem.

Sinan egy teraszra vezette a vendégeit, mely a kis teremből nyílt, és a nagy belső

udvarra nézett. Izmaeliták őrködtek kettesével a falakon, s fehér sziluettjük kirajzolódott az ég kékjében. Sinan azok felé fordult, akik a legmagasabb toronyban tartózkodtak, elővett a ruhaujjából egy fehér zsebkendőt, és meglengette. A két férfi azonnal a semmibe vetette magát, és a király és főparancsnoka iszonyodó tekintete alatt kiterültek a kövezeten.

– El tudna érni ilyesmit a katonáinál? – kérdezte az Öreg.

– Nem – szólalt meg fojtottan Henrik. – Nem, és nem is szeretnék! A halál csak akkor jó, ha haszna van. Az ilyennek nincs!

– De van, ez a halál hasznos. Akik elfogadják, tudják, hogy egyenesen a paradicsomba mennek. Ebből fakad a lelkesedésük. Akarsz másokat is látni? – tette hozzá Sinan negyed fordulatot téve jobbra…

– Nem! Ne! Elismerem a hatalmad, és meghajlok előtte, de eleget láttam. Ellenben engedj meg még egy kérdést: az az ismeretlen frank, akit itt őrzöl, ő is hűséges embered, aki… kész erre?

– Nem. Azt hiszem, ő a környék egyetlen kereszténye. Ó, bevallom, megpróbáltam a hasis, a boldogok füve rabjává tenni, de egyetlen próba után ellenállt, és értékes szelleme miatt nem próbálkoztam többé. Bátorságával, tisztaságával, tanulás– és tudásszomjával kivívta a barátságomat…

– No de – makacskodott Balian, akit nem hagyott nyugodni a titok – miért marad itt melletted? Ha frank lovag, a frankokkal kell élnie, harcolnia… és tanulnia, ha annyira ragaszkodik hozzá! Ami, bevallom, meglep…

– Miért? Lehet valaki egyszerre katona és tudós. Néhány templomosotok sokkal inkább az, mint hinnétek. Ráadásul a könyvtáram kétségkívül a legnagyobb az egész mediterrán vidéken azóta, hogy az alexandriai eltűnt, és az az ostoba Almohade felégette a córdobait.

– Engedd meg legalább, hogy találkozzunk vele!

– Nem. Tud az érkezésetekről, de nem kíván találkozni veletek. Mit csinálnátok?

Újabb igazságszolgáltatási paródiának vetnétek alá, és aljasul elítélnétek?

Ahogy beszélt, lassan egy gondolat kezdett körvonalazódni Balianban, egy gondolat, mely végül is talán nem volt annyira őrült, hisz ki személyesíthette volna meg jobban a leprás királyt? Istenem, lehetséges lenne? Ha…

Nem is gondolkodott tovább, visszafoghatatlan belső erő ragadta magával, és berohant a kastélyba, vakon megindult, és teli torokból kiabálni kezdett:

– Thibaut! Thibaut de Courtenay! Ha itt van, jöjjön ide hozzám! Balian d'Ibelin vagyok… a barátja! Thibaut! Jöjjön elő!

Nem jutott messzire. Hirtelen két katona bukkant fel, és megragadták. Dühödten küzdött, és tovább kiabált:

– Thiabut! Thibaut! Látni akarom!

Kinyílt a könyvtár ajtaja:

– Itt vagyok!

A rá tört őrületfélében Balian döbbenten pillantotta meg a magas alakot, akinek hosszú fehér ruhája arra emlékeztetett, amilyet egykor IV. Balduin viselt, ha nem volt páncélban. Ugyanaz a napbarnította, finom vonalú arc nézett rá azonban a barna haj és a rövid szakáll között, ugyanaz volt a szürke, átható tekintet. A meglepetés könnyeket csalt a szemébe, és fojtogató örömében csak suttogásra futotta:

– Istennek legyen hála, hogy élve viszontláthatom! Thibaut nyakába vetette magát, és forrón megölelte.

– Üdvözlet, Balian d'Ibelin – viszonozta a lovag. – Én is nagyon örülök a találkozásnak.

– Pedig nem akarta. Szinte erőszakot tettem magán, de egy pillanatig sem bánom!

Ó, nem, nem bánom…

Csatlakozott hozzájuk a király és az Öreg, s az imént oly szívélyes hangulat kihűlt.

Henrik összevont szemöldökkel, szigorúan figyelte a már érett férfi lelkesedését a fiatalabb iránt, akiről pontosan tudta, hogy apagyilkosságért ítélték el, és akit a hitetlenek legfélelmetesebb emberénél találnak most, remek bánásmódban. Amikor Balian kijelentette, hogy magával akarja vinni a barátját Akrába, lefékezte lendületét:

– Bár köszönettel tartozunk Courtenay úrnak háromszoros közbenjárásáért, mely nagy segítségünkre volt, nem hiszem, hogy kívánatos lenne a visszatérése!

– Hogyan? – tiltakozott Balian. – Ne mondja, felség, hogy hitelt adott egy bolond nőszemély vádjainak, akit egyébként megfojtva találtak Tyr egyik utcáján, kezében a lánccal, melynek ellopásával megvádolta Thibaut-t.

– Éppen erről van szó. Ez nem bizonyítja az ártatlanságát. Mindössze csak bosszú, melynek bizonyára itt kell keresnünk a forrását. Minden eszköz megvan itt hozzá.

– Pedig – szólt közbe békésen Sinan – nem én rendeltem el az asszony megölését.

Megérdemelte a halált, mert hazudott és haragból, mohóságból hamisan vádaskodott.

– Honnan tudja? – kérdezte Henrik, mit sem engedve szigorából. – Talán ott volt Tyrben az eseményekkor?

– Nem, de mindenhol, ahol szükségesnek érzem, van szemem és fülem. Hallgass ide, király! Hinnél nekem, ha azt mondom, hogy ezt az embert hamisságból, aljas intrikából vádolták meg? Ölök, de nem hazudok!

Ez alkalommal Thibaut lépett közbe:

– A király már döntött, nagy Mester, és engem sértene vele, ha tovább próbálja bizonygatni az ártatlanságom. Ráadásul… nem kívánok visszatérni azokhoz, akik egykor az enyéim voltak.

– Thibaut! – tiltakozott fájdalmasan Balian. – Hihet a szavamnak, ha azt mondom, egyetlen régi harcostársa sem hitte el, hogy megölte Courtenayt!

– Elítéltek! Tudnia kell, hogy ön iránt megmaradt a barátságom, de itt békére leltem. Látja, jobb lett volna, ha nem találkozunk. Isten áldja! Mindig imádkoztam magáért, a királyságért… és a királynőért! – tette hozzá egy pillantást sem vetve Henrikre.

Pontosan tudta, hogy Isabelle kénytelen volt hozzámenni, és ezért ösztönös ellenszenvvel viseltetett iránta. Lassan, kezét hosszú fehér ruhája ujjába rejtve meghajolt, és visszatért a könyvtárba, hogy tovább tanulmányozza Avicenna orvosi könyvét. Képtelen volt azonban odafigyelni rá. Amitől tartott, bekövetkezett: Baliant látva feléledtek az emlékek, melyeket El-Khafba érkezése óta igyekezett szíve legmélyére, egyre több tudás alá temetni.

Balian Isabelle-t jelentette számára. Most pedig az imádott arc felülírta a szigorú értekezés pompásan kalligrafált lapjait, és nem volt ereje elűzni. Félretette a tanulást, és fehér falú cellájába sietett a nagy könyvtár végében. Ott lerogyott keskeny fekhelyére, arcát a kezébe temette, és sokáig sírt még azután is, hogy elhalt a lovak patájának zaja, melyek Isabelle férjét és a főparancsnokot messze vitték…

* * *

Balian csalódása sem enyhült. Hatalmas volt az öröm, hogy viszontlátta azt, akit halottnak hitt, és makacs hallgatásával Henrik értésére adta neheztelését. A király –

legalábbis látszólag – nem vett tudomást róla. Hagyta, hogy Balian duzzogjon, egészen addig, míg le nem szálltak a nyeregből, hogy a hajóra vigyék a lovakat.

– Haragszik rám? – kérdezte ekkor. Ibelin mereven válaszolt:

– Nem merészelnék, felség!

– Hősiessége és a tisztelet, melyet tanúsítok ön iránt, feljogosítja rá. Attól tartottam azonban, hogy a váratlan visszatérés, ráadásul éppen innen, azt mondatná a rossz nyelvekkel, hogy a barátja gyilkoltatta meg Montferrat-t, bosszúból.

Balian haragból azonnal felháborodásba csapott át:

– Courtenay gyilkosokat alkalmazna? Senki sem hinne ekkora ostobaságot! Látszik, hogy nem ismeri őt!

– Nem, de ismerem az embereket, és ismerem az aljas ösztönöket, melyekben könnyen elhisznek mindent, ami befeketíthet egy képet! Különösen, ha szép az a kép!

Fiatalabb vagyok magánál, barátom, de eleget éltem ahhoz, hogy sok mindent megtanuljak. Az ön tiszta lelke oly vigasztaló!

– Remélem, sikerül megőriznem, bár képtelen vagyok elviselni a gondolatot, hogy egy ilyen értékes embert halottnak tartanak, és besározták egy bűntettel, melyet sosem követett el! Kérdezze csak meg a királynőt, mit gondol a férfiról, aki oly sokáig a bátyja hűséges társa volt…! Vagy inkább ne is! Ne mondjon neki semmit! Talán nem tetszene önnek, mennyire örülne, hogy életben tudja? – tette hozzá az imént említett tiszta lélek galádságával.

Henrik békés válaszát hallva azonban lelkiismeret-furdalása támadt:

– Feltételezem, csupa jót gondol róla. És bizonyára okkal. Ha gyermekkorunk óta ismerünk valakit, ritkán tévedünk…

A champagne-i higgadt arcát elnézve Balian akaratlanul is arra gondolt, vajon mit szólna, ha tudná, milyen hatalmas szenvedély fűzi össze szépséges feleségét és Thibaut-t.

Isabelle távollétükben kissé zavartan, de elragadtatottan ismét kislánynak adott életet, a kis Marié nagy örömére. Bár más volt, mint a féltestvére, a kis jövevény is szép volt, akár egy virág, és az édesanya büszkén mutatta be Henriknek. A férj, ha csalódott volt is, tapintatosan nem mutatta, és az Alix nevet adta a kislánynak: így hívták a nagynénjét, Fülöp Ágost édesanyját is. Helvis de Sidon tartotta a keresztvíz alá, oldalán Baliannal mint keresztapával. Maga Henrik választotta a szerepre a főparancsnokát, hogy jelezze, nem neheztel rá. Valójában azonban csak nyugtalanságot keltett a férfiban. Balian úgy érezte, a király kissé túlzásba esik. Izgatottan, egyedül Balian jelenlétében mesélte el Isabelle-nek a különös El-Khaf-i találkozást. Bizonyára látni akarta, hogyan fogadja Isabelle, és azt akarta, hogy ő is tanúja legyen. Egy pillanatra Balian nagyon megijedt, hisz az asszony halottsápadt lett, majd bíborvörös, és könnyekkel – szerencsére visszafojtott könnyekkel – megtelő szeme úgy ragyogott, akár a gyémánt. Hangja mégis lágy, határozott és nyugodt maradt, mint mindig.

Rámosolygott a férjére:

– Milyen jó hír, felséges férjem! Bizonyítja, hogy Isten azzal, hogy megmentette Thibaut lovagot a veszedelemből, elismerte ártatlanságát. A magam részéről sosem kételkedtem benne…

– Nem veti a szememre, hogy nem hoztam vissza? – kérdezte Henrik, nem nézve Balianra.

– Miért vetném az ön szemére, ha ő maga nem akart visszajönni? Bizonyára nem akarja többé látni azokat, akik inkább az aljas Josefa Damianos szavának hittek, mint az övének. Senki sem lehet büszke magára, aki akkor Tyrben tartózkodott.

Azután másról kezdett beszélni, és a nyugtalanság fellege eloszlott Henrik arcáról.

Nem is sejtette, micsoda öröm árad szét Isabelle szívében. A szeretett férfi él! Él! Oly nagy öröm volt ez a bizonyosság, hogy nem hagyott helyet a sajnálatnak, hogy nem tudhatja maga mellett. Isten, aki megmentette Thibaut-t, egy nap talán arra is ráveszi majd, hogy visszatérjen?

Úgy volt megírva, hogy a királyság ne élvezze sokáig a szép időket, melyeket Champagne-i Henrik felélesztett és fenntartott. Ez alkalommal a németek keltettek zavart.

VI. Henrik császár, Rőtszakállú Frigyes utóda megszerezte a Két-Szicília normann királyságát, és elhatározta, hogy folytatja a keresztes hadjáratot, melyet az apja Szelef vizében félbehagyott. A behajózásra várva előreküldött egy jelentős előőrsöt, mely egy szép napon megérkezett Akrába, és hódítóként lépett fel: irodákat állított fel a házakban, miután elűzte a lakóikat, zaklatta a nőket, és igazi durva katonaként viselkedett.

A király ekkor Tyrben tartózkodott a kancellárjánál, de vágtatott vissza Hugues de Tiberiade hívására, aki a kormányzói tisztet töltötte be, de nem merte a király beleegyezése nélkül elzavarni a „kereszteseket”. Energikus szavakkal fogadta:

– Jól ismerem ezeket az embereket. Erős kézzel kell bánni velük, csak abból értenek!

Ezzel fegyverbe szólították a lakosságot, a nőket és a gyerekeket a fellegvárba menekítették, melyet mindig is az ispotályosok irányítottak, de nem kellett elmenniük a tettlegességig: a nemkívánatos „keresztesek” vezetői felmérték, hogy el fogják zavarni őket, és sietve elhagyták a várost. Vidéken ütöttek tábort, a Montfort kastély körül, mely egy ideig Jocelin de Courtenay tulajdona volt69.

Sajnos a keresztes hadjárat meghirdetése túlságosan hangosan zengett az új szultán, Malik al-Adil, Szaladin öccse fülébe. Úgy érezte, kihívták, ezért kiküldött egy csapatot Jaffa kifosztására. Újra hadba kellett lépni!

Henrik nem habozott, egybegyűjtötte seregét a városa megsegítésére.

Nem állt szándékában maga vezetni őket, de szemlét kívánt tartani felettük az indulásuk előtt, és megparancsolta, hogy vonuljanak fel a palotája előtt. Az egyik magas ablakban állt, melyet semmiféle balkon nem védelmezett, és vidáman felelt a katonák és a nép éljenzésére.

Miért kellett éppen ebben a pillanatban jelenteni egy pisai küldöttség érkezését, miért kellett visszafordulnia, hogy várakozásra kérje őket?

A kiinduló helyzetébe visszafordulva Henrik elvesztette az egyensúlyát, megbillent, és a döbbent őrök szeme láttára holtan csapódott a kövezetre…

Isabelle fájdalma hatalmas volt, sokkal nagyobb, mint képzelte volna. Zokogva rogyott férje holttestére, könyörögve kérte, hogy térjen vissza hozzá, ne hagyja magára.

Négyévnyi derűt és nyugodt boldogságfélét kapott tőle, melyben soha többé nem lesz része. Megint szenvednie, megint tűrnie kell…

Henrik holtteste mindössze huszonnégy órája pihent a Szent Kereszt-katedrális kriptájában, a királynőnek máris szembe kellett néznie sorsával. Ezt a sorsot ez alkalommal a templomosok és az ispotályosok nagymestere testesítette meg: Gilbert Erail és Geoffroy du Donjon, valamint Aimery Le Moine pátriárka, Josse de Tyr kancellár és a királyság vezető bárói. Amilyen világos, olyan lehangoló volt a beszédük: a királynőnek azonnal férjhez kell mennie! A királyság nem lehet meg energikus király nélkül éppen most, amikor ismét háború fenyeget. Isabelle királynő, és a korona mindennél fontosabb, még a fájdalmas gyásznál is!

Borzalmas pillanat volt. Isabelle sosem érezte még ennyire az uralkodás súlyát.

Nem volt joga többé nőnek lenni. Csupán furcsa hibrid volt, mely eggyé olvad a trónnal, és melytől még az érzelmek árnyékát is megtagadják. Könnyektől megfakult tekintete végigsiklott a zárkózott, elszánt arcokon, melyek csak az arany és drágakő

karikát látták benne, mely gyászfátyla fölött díszlett. Csak kettőjükön látszott együttérzés: természetesen a drága Balianon és Hugues de Tiberiade-on.

– Feltételezem – szólalt meg nyugalmat erőltetve a hangjára –, hogy már választottak is, nagyurak?

A pátriárka felelni készült, de Tiberiade megelőzte:

– Engedje meg, felség, hogy a fivéremet, Guillaume-ot ajánljam, aki bölcs, megfontolt, bátor és vitéz lovag. Ráadásul erősen ragaszkodik a földünkhöz, melyet mindannyian szeretünk… ahogyan ragaszkodik önhöz is, felség!

– Elfelejti, barátom – felelte Isabelle –, hogy Marguerite húgom vőlegénye, és Marguerite szereti őt. Sosem lennék hajlandó összetörni egy szerelmet, és három 69 Egy évvel később ezek az emberek a régi jeruzsálemi zarándokház németéivel együtt megalapították a teuton lovagok rendjét.

embert boldogtalanná tenni, amikor egyetlen ember boldogtalansága is elég az önök elvárásainak. Tehát ki más lehetne? – tette hozzá fásultan.

– Az új ciprusi király, aki egyben egykori főparancsnokunk – javasolta a pátriárka. –

Ha hozzámegy, egyesül a két királyság, és benne megvan minden, ami az uralkodáshoz kell.

Valóban, Guy de Lusignan három évvel korábban bekövetkezett halála után az öccse, Amaury vette át a helyét.

– Azt akarják – kiáltott fel felháborodottan Isabelle –, hogy hozzámenjek Agnès de Courtenay egykori szeretőjéhez? Ahhoz a férfihoz, aki fel mert lázadni a férjem ellen?

Egyszerű tárgy vagyok a maguk szemében, akit bármelyik ágyba odalökhetnek? Elegem van a házasságokból, értik? Elegem van… és undorodom! Elválasztottak a kedves Onfroi de Torontói, hogy hozzáadjanak Conrad de Montferrat-hoz, akit meggyilkoltak, aztán mindkettőnk akarata ellenére összeadtak Champagne grófjával, gyászolt férjemmel, most pedig…

A templomos nagymester kivált a sorból, és elé lépett. A már idős, de méltósággal, vitézséggel és bölcsességgel teli Gilbert Erail erényeivel visszaadta némileg a Templom elveszett ragyogását. Szép, energikus arcáról Isabelle együttérzést olvasott le, és végtelenül gyengéden csengtek szavai, ahogy hozzá fordult, hogy enyhítse az államérdek rideg valóságát.

– Amaury király követeket küldött. Kéri, hogy Jeruzsálem királynője adja kezét a ciprusi királynak, egyesítve ezzel a két közeli államot, melyek ettől kezdve elválaszthatatlanok lesznek. Hagyni kell, hogy a múlt kitörlődjön az emberek emlékezetéből, és hűséges alattvalói túlságosan szeretik önt ahhoz, hogy ne támogatnák ebben a próbatételben… mely sajnos elkerülhetetlen. Gondolkozzon, felség!

Isabelle hallgatott, majd mintha csak magában beszélne, azt suttogta:

– I. Amalrich király! Mint szeretett apám! Mintha csak visszafelé forogna az idő!

Őrület!

– I. Amalrich Cipruson, felség! Jeruzsálem királyaként csak II. Amalrich lehet –

helyesbített gyengéden Josse de Tyr. – A történelem sosem fordul vissza!

– Gondolja, nagyuram? Pedig szeretném, ha így lenne… legalább egyszer!

Miután a tanács szétoszlott, Isabelle megkérte a mostohaapját, hogy maradjon mellette. Néhány percig hallgatott, majd mivel a férfi nem merte megtörni elmélkedését, s csak szemével faggatta, kiadta az utasítást:

– Menjen el Thibaut-ért… könyörgök! Szükségem van rá!

– Isabelle! Mire gondol? Gondoljon arra, ki ő, a szeretetünk ellenére: egy templomos, aki megtagadta az esküjét, elhagyta Krisztust. Nem mehet hozzá!

– Ki beszél házasságról? – suttogta végtelen fáradtsággal Isabelle. – Csak azt kérem, hogy hozza ide. Látni akarom, értse meg! Akarom! Még azelőtt, hogy Lusignan idejönne! Különben… nem vagyok hajlandó hozzámenni!

Baliannak nem maradt ideje válaszra: Isabelle zokogva kirohant a teremből.

Felmérve, hogy nincs más választása, a lovag engedelmeskedett.

* * *

Lusignan érkezésének előestéje volt. Késő volt, a palota már aludt, kifáradva a másnapi ünnepség előkészületeiben, amikor Balian d'Ibelin megérkezett, nyomában egy nagy fekete köpenybe burkolózott lovaggal. Semmi rendkívüli nem volt az érkezésében, és az őrök oda sem figyeltek, ahogy a királynőhöz sietett. Henrik halála óta Isabelle-t kereste fel minden küldönc, követ, tanácsos vagy kérelmező, a nap vagy az éjszaka bármely pillanatában… A királyi hálószoba előtti teremben, ahol napközben az udvarhölgyek tartózkodtak, Balian ott találta Helvis lányát. Meglepetésére a lány mosolyogva magyarázta, hogy mióta útnak indult, minden éjszakáját Isabelle mellett tölti… hogy ne érezze magát annyira egyedül. A férjének sok a dolga Sidonban, nem ellenzi… Thibaut-nak, akit azonnal felismert, odasúgta:

– Még egy kis idő, és késő lett volna, lovag uram.

– Egy percet sem vesztegettünk – sóhajtotta Balian –, de visszafelé ellenszél támadt, és kis híja volt, hogy nem csak holnapra érünk ide…

– Jöjjön! Eleget várt már!

A lány kézen fogta Thibaut-t, és bevezette a szobába, ahol éppen csak addig maradt, míg kimondta:

– Itt van végre, Isabelle!

Azután visszavonult, magukra hagyva őket a szőnyegekkel kényelmessé tett szobában, ahol nagy piros gyertyák égtek magas ezüsttartókban, de árnyékban hagyták a széles, finom oszlopokkal díszített, fehér és vörös brokátba vont ágyat. Isabelle kibontott hajjal, bő fehér köpenyben, mely vöröses árnyalatot kapott a lángok fényétől, félig feküdt egy pad párnáin, mely a cizellált boltíves ablak előtt állt. Mellette agyagedényben vörös rózsa díszlett. Meglátva a férfit, akit várt, felállt, de ott maradt, csak állt hófehér ruhájában, és nézte őt, mintha utoljára látná.

A férfi is megállt, elragadtatva látta, hogy Isabelle még szebb, mint az álmaiban, melyekben annyiszor karjaiban tartotta. Soha asszony még nem ragyogott ilyen lágy fényben, bár a szeme alatt húzódó kék árkok szenvedésről árulkodtak, emberibbé, még kívánatosabbá téve a képet. Thibaut lassan ledobta a köpenyét, térdre ereszkedett, és kitárt karral várta. Egyetlen szó sem törte meg a varázslatot…

Elválásuk óta mindketten ezerszer is végigélték gondolatban ezt a mágikus pillanatot. Nem volt szükség szavakra, hogy elmondják, mit várnak tőle. Thibaut tudta, miért hívja Isabelle, és míg a hajó vitte feléje, a szélre bízta szerelmes imája minden szavát, tudva, hogy a lány meghallja azokat…

Tekintetük egymásba fonódott, a lány megindult felé, lábával félretolva a leesett párnákat. Egyetlen lépés, és csinos ujjai kioldották ruhája arany és igazgyöngy csatját.

Hátravetette a köpenyt, s széles mozdulatában kitárulkozott keble kettős gyümölcse.

Lábujjhegyen, meztelenül, gyönyörűen futott a felé tárt karokba…

Thibaut kiéhezett tűzzel szorította magához a finom bőr élő szaténját. Dübörgött halántékában a vér, míg keze lassú felfedezőútra indult. Isabelle két kezébe zárta az arcát, és ő zárta le ajkukat az első csók szédületével.

Ő vetkőztette le a férfit kapkodó, ügyetlen mozdulatokkal, melyek elragadtatták Thibaut-t, hisz azt mutatták, hogy három házassága ellenére Isabelle még mindig tapasztalatlan. A selymes ujjak remegtek kissé napbarnított bőrén, ahogy végigsimították az izmok rajzolatát, és elidőztek a mellkas barna, lágy szőrzetében…

azután Thibaut felemelte és az ágyra fektette. Belemerültek a csókok és simogatások végtelenjébe, mely kiteljesedésbe csapott, de szinte azonnal folytatták is. Túl régóta élt bennük a vágy ahhoz, hogy ilyen hamar kielégíthessék…

Thibaut tudta, milyen erős lehet a testi gyönyör. El-Khafba érkezve az Öreg kipróbálta rajta a hasis hatalmát. Furcsa eufóriát ismert meg akkor, az érzést, hogy határtalan lehetőségek nyílnak előtte. Mint mindazok, akiket Sinan sasfészkeiben tanított, ő is megismerte a fél-ébredést egy paradicsomi világban, egy pompás kioszkféleségben, amilyenbe keleten húzódnak a forróság elől… illatokkal teli kertre nyílt, és mintha minden részlete aranyból készült volna… ahogyan a huri teste is, aki megismertette vele a gyönyört, melytől mindig megtartóztatta magát. Először Balduin miatt, de szabad akaratából, mert tiszta akart maradni a szívében lakozó szerelem számára, és mert eleget látta Agnès kicsapongásait. A Jeruzsálem forró utcáin dolgozó és a hadseregeket követő szajháktól undorodott. Határozottan elzárkózott előlük, és akár bottal is elkergette őket.

Kétszer került a kábítószer hatása alá, de harmadik alkalom nem volt. Óvakodott mindentől, amit enni vagy inni adtak neki, csak vizet és gyümölcsöt fogadott el, míg Sinan szemrehányással nem illette. Ekkor határozottan kijelentette, hogy nem hagyja, hogy elködösítsék az agyát, és halálos játékszerré váljon az Öreg kezében.

– Keresztény lovag vagyok, és ehhez a címhez méltón kívánok élni és meghalni.

Megölhetsz vagy elűzhetsz, ha kedved tartja.

– Egy keresztény katonám… csábító kilátás volt. Nem tudtam megállni, hogy ne próbálkozzak. Egyébként nem ezt ígértem, de szeretem kiismerni az emberek szíve mélyét. Maradj itt, amíg csak kívánsz, és élj kedved szerint. Többé nem küldelek a paradicsomba!

Thibaut köszönetképpen ekkor beszélt neki a Próféta Pecsétjéről, melyet az Öreg könnyedén megkerestetett, s mely a kezébe kerülve hatékony fegyverré válhatott az iszlámmal szemben…

Thibaut most már ismerte a paradicsomot. Annyival szebb, annyival megrészegítőbb volt most, mint az Öregnél, hisz a szeretett asszonnyal megosztott szerelmi gyönyörnél semmi sem lehet tökéletesebb. Órákon át lubickoltak benne vidáman Isabelle-lel. Vidáman, igen, annak ellenére, hogy tudták, hogy a szerelmes éjszakának nem lesz folytatása. Úgy élték meg, mintha az örökkévalóság állna előttük, és amikor beszéltek, csak a legszebb szerelmes szavakat, szerelmes verseket suttogták…

Úgy gondolták, túl sokat elveszítenének az értékes időből, ha részletesen elmesélnék, mi történt a külön töltött hosszú idő alatt. Isabelle Baliantól tudta már a lényeget. Talán csak azt nem tudta, hogyan keresett menedéket a szerelme a Hegy Öregjénél.

– Amikor elűztek Tyrből – magyarázta Thibaut –, nem sokáig mentem egyedül. Egy ember várt az út mentén. Egy izmaelita volt, aki elvezetett egy romos és elhagyatott várba, ahol megetetett és értésemre adta, hogy az egyetlen menedék számomra a mestere. Tehát követtem!

– Várt rád? Hogy lehet?

– Számukra minden lehetséges. Mindenhol vannak kémeik, ahol történik valami, és Rasid ed-din-Sinan, az Öreg nem szalaszt el egyetlen alkalmat sem, hogy kiérdemelje a szerencsétlen elítéltek háláját, akár joggal, akár igaztalanul ítélték el őket. Ezt tette velem is…

Thibaut nem mondott többet, és Isabelle beérte a szavaival, hisz egyedül csak az számított, hogy a szeretett férfi épségben van. A lovag különben sem mondhatta volna el neki a hihetetlen igazságot, az igazságot, mely El-Khafban várta Adam Pellicorne levele formájában. A levélben a barátja tudatta vele, hogy mielőtt hajóra szállt volna nyugat felé azzal, amit keresett (nem nevezte meg ennél pontosabban), a picardiai megállt Maraklea kis kikötőjében, hogy felkeresse az Öreget, akivel a titkos nagymester és a templomosok néhány vezetője levelezésben vagy egyéb kapcsolatban áll. Adam már találkozott Sinannal, és most azért ment el hozzá, hogy megkérje, hogy vigyázzon a barátjára, akit hátrahagy. Így történt, hogy anélkül, hogy sejtette volna, Thibaut-t mindenhová követték, ahová csak ment… és megmentették a haláltól vagy a rabszolgaságtól. Mindebből azonban semmit sem árulhatott el, még Isabelle-nek sem, hisz nem a saját titkáról volt szó…

Nagyon rövid volt az éjszaka, és amikor a kakas kukorékolása jelezte a végét, Isabelle hirtelen kétségbeesve kapaszkodott szerelme nyakába, hogy visszatartsa:

– Ne! Még ne! Nem veszíthetlek el újra…

– Muszáj, szerelmem! Néhány óra múlva megérkezik a ciprusi király, és elvisz a szigetére…

– Miért ne maradhatna itt? Azzal, hogy hozzámegyek, Jeruzsálem s egyben Akra királyává teszem… ebben a palotában akarok élni… ebben a szobában, ahol magam elé varázsolhatom a képed… De te hova mész? Vissza El-Khafba?

– Nem, annak a fejezetnek vége. Balian elkísér a templomos rendházba…

– A templomosokhoz? El fognak űzni, vagy kiadnak Amaurynak!

– Miért tennék? Már elítéltek és elzavartak. Ráadásul Sinan küldött velem egy üzenetet a nagymesternek. Elmagyarázza benne, hogyan halt meg az udvarnagy… és felfedi, hogy ő fojtatta meg Josefa Damianost. Tudom, hogy Gilbert Erail befogad.

Bizonyára megbüntetnek a hosszú távollétemért, de Akrában maradok… így nem leszek olyan messze tőled.

– Így is túl messze leszel! Látlak még valaha? Ebben a pillanatban Helvis lépett be:

– Felkel a nap! Gyorsan, lovag! Sietnie kell. Az apám várja!

– Jövök!

Thibaut utoljára karjába zárta Isabelle-t, magához szorította és megcsókolta remegő ajkát…

– Örökre egyek vagyunk, Isabelle. Egy nap újra találkozunk, tudom…

– Mikor?

– Talán nem ebben az életben, de a lelkeink úgy összefonódtak, hogy az évszázadok sem szakíthatnak el. Örökre a tiéd vagyok, és ha létezik másik élet a földön az ember számára, megtalállak… fel foglak ismerni!

Kiszakította magát a lány karjából, Helvisre bízta, sietve felöltözött, és hátra sem pillantva kifutott a szobából.

Egy perccel később Balian d'Ibelin kíséretében Thibaut átszelte az érkező

tiszteletére fellobogózott udvart, és elindult a templomos erődbe, a világítótorony szomszédságába, mely mögött nem volt más, csak a Földközi-tenger csillogó horizontja…

Hölgyei körében Isabelle mozdulatlanul, akár egy szobor, könnyben ázó arccal készülődött, hogy negyedszer is férjhez menjen a koronáért, a lelke azonban messze járt…

Epilógus

AMIKOR A VÉG ÚJ KEZDET

„… Soha többé nem láttam Isabelle-t, csak távolból: ő az elegáns udvar pompájában, én a templomos lovagok soraiban, ahol mind egyformák vagyunk vörös keresztes fehér köpenyünkben, sodronyingünkben és sisakunkban. Mégis öröm volt látnom. Az esküvője után, amikor csak tehette, Akrában tartózkodott. Mintegy nyolc hónappal a házasságkötés után ott adott életet egy újabb kislánynak, akit Mélisande-nak nevezett. Egy kislánynak, akiről később megtudtam, hogy az én gyermekem, s ez gyengéd vigasz volt, míg fájdalommá nem változott…

Az Amauryval kötött házasság az volt, aminek lennie kellett: érdekházasság, melyben a szerelemnek nem volt helye. A férj inkább Montferrat-ra, mint Champagne-i Henrikre hasonlított. Óvatos és kemény politikus volt, nem érdekelte, hogy népszerűtlen, ha úgy hozta a szükség, és könyörtelenül le tudott törni minden cselszövést. A szervezettség modelljévé tette a szigetét. Hozzáfogott, hogy saját képére formálja a Jeruzsálemi Királyságot is: néhány héttel az esküvő után visszafoglalta Bejrútot a muzulmánoktól, helyreállítva a szárazföldi összeköttetést Tripolisszal és Antiochiával. Hálás voltam neki, amiért Jean d'Ibelinnek adta a várost hűbérbirtokul, szeretett Balian barátom fiának, aki nagyon hasonlított apjára, és nem sokkal korábban feleségül vette

Melisande d'Arsufot. Az Isabelle-hez fűződő kapcsolatáról terjedő kevéske hír szerint, mely eljutott hozzám, Amaury büszke volt a szépségére, szívesen látta el szép holmikkal, és tisztelettel bánt vele. Azt, hogy szerette-e akár egy cseppet is, senki sem tudta volna megmondani, hisz zárkózott ember volt. Még Ágneshez fűződő őrült szenvedélye idején is megfejthetetlen volt az arca, hideg és feddhetetlen a viselkedése.

Szép ünnepséget rendezett a lánya születésére, akinek illedelmesen örült, hisz régóta nem volt már gondja a fiú örökösre. Már volt fia ugyanis egy régen megkötött és szinte észrevétlen maradt házasságából, mely Balian egyik unokahúgához, Eschive de Ramlához fűzte, annak a Balduinhak a lányához, aki oly őrülten szerette Sybillát, és aki csalódásában, hogy a hercegnő Guy-hez ment hozzá, hátat fordított Jeruzsálemnek, Antiochiába vonult, és többé semmivel sem törődött. Amaury időközben békeszerződést kötött Malik el-Adil szultánnal. Minden remény újjáéledt a sokáig végveszélyben forgó királyság számára…

Az új évszázad sok változást hozott, és nem éppen jókat. Lothaire de Segni, aki III.

Ince néven lépett Szent Péter trónjára, keresztes hadjáratra szólított, hogy végre elérjék a szent helyek felszabadítását. 1204-ben komoly sereget gyűjtött egybe előkelő urakból és kisemberekből. Sajnos a velencei dózse, Henri Dandolo eltérítésére, akinek rendezni való számlái voltak, a szép gyülekezet Konstantinápolyban kötött ki, és teljesen váratlanul latin államot alapított, annyira meglepő módon, hogy éppen hogy csak sikerült elkerülnie a pápai kiátkozást. Flandriai

Balduin volt az első uralkodója. Azután következtek a Courtenay hercegek!

Az a néhány keresztes, aki makacsul ragaszkodott az eredeti célhoz, a lehető

legharciasabb lendülettől vezérelve folytatta az utat Akra felé. Amaury, aki kitartott a békeszerződés mellett, nem minden erőszak nélkül lecsillapította őket, újabb békét kötött Malik el-Adillal, és megszerezte azt, ami még hiányzott a tengerparti síkságból.

Sajnos – és ezen a ponton a Szentföld szülötte beszél belőlem, hisz mint férfinak, semmi okom nem volt szeretni Isabelle férjét – hirtelen, ereje teljében, 1205. április l-jén meghalt II. Amalrich. Az erős egység, melyet Ciprus és Akra alkotott, széthullott.

Hugues de Lusignan, Amaury fia Ciprus királya lett, és a nicosiai palotába költözött.

Ami Jeruzsálemet illeti… nos, megismétlődött az, ami szeretett leprás királyom halálakor történt: Isabelle elsőszülött lánya, Jeruzsálemi Montferrat Mária kapta a koronát az elsőszülöttség jogán. Szerencsére a bárók Jean d'Ibelint választották régensnek, hisz Marié még csak tizenhárom éves volt, és Jean a békét tiszteletben tartva, bölcsen kormányzott.

Számomra eljött a gyász ideje. A nagy Balian d'Ibelin meghalt haifai kastélyában, amikor az évszázad mindössze egyéves volt, és Komnenosz Mária, szeretett felesége a bánattól lesújtva nem élte túl. Azután Isabelle következett, és a keleti ég szépséges kékje kihunyt, amikor lehunyta a szemét.

Őszi este volt, napnyugta, amikor a vörös vitorlás halászbárkák visszatérnek fészkükbe és összecsukják szárnyaikat, amikor a palota mosónői énekelve megjönnek, fejükön tiszta ruhával teli kosarukkal. Isabelle megfázott a fürdőben, és nagyon hamar szétterjedt benne a betegség. A finom és törékeny özvegy anyakirályné – bár még negyvenéves sem volt! – nem tudott ellenállni. Talán nem volt kedve tovább harcolni, hogy kapaszkodjon az életbe, mely érdektelenné lett számára. Én pedig fájdalmam mélyéről köszönetet mondtam isten urunknak, hogy megkímélte a hosszú agónia borzalmától… A Szent Kereszt-katedrálisban temették el, és Helvis de Sidon csak három nappal később küldte el nekem egy szerzetessel, a címerével lezárt borítékot, melyet Isabelle nekem szánt: „Most, hogy messze megyek tőled – írta azt akarom, hogy tudd, csak te vagy a szívemben, és a gyermek, akivel megajándékoztál. Tudja, hogy baj esetén segítségül hívhat téged. Ezért kérlek, ne ölesd meg magad, bármennyire türelmetlenül várom is a találkozásunkat. Sosem szerettelek még ennyire! Soha nem voltam még bizonyosabb benne, hogy a tiéd vagyok az évszázadok végéig, sőt azon túl is. Ezért ez nem búcsú, hanem egy utolsó csók, mintha csak egyszerű utazásra indulnék…”

Isabelle halála után a kolostor szigorú kötelezettségei mellett, melyek a legkevésbé sem voltak terhesek számomra, rám maradt a rend újraszervezésének hatalmas munkája, mely iránt élénken érdeklődtem, és a háború izgalma, melytől, isten a tanúm, nem fosztottam meg magam. 1208-ban, miközben Isabelle második lánya, Jeruzsálemi Alix de Champagne Ciprus királynője lett, miután hozzáment I. Hugues-höz, mostohaapja fiához, a királyság tanácsa hozzálátott, hogy férjhez adja az örökösnőt, Marie-t is, és a férj kiválasztásához a francia király segítségét kérte. A kis, tizenhét éves királynőt Fülöp Ágost – aki változatlanul nagy politikus volt – egy hatvanéves champagne-i báróhoz adta. Jean de Brienne volt az, a lovagi eszmény megtestesítője, az ezer dicsőséget kivívott férfi, aki előtt meghajoltak az emberek, és akiért rajongtak a nők, hisz a kor nem csorbította sem életerejét, sem vonzerejét. A kis Marié is első

találkozásra belehabarodott, de később sokat szenvedett ettől a szerelemtől… és attól, hogy szinte közvetlenül Brienne sarkában megérkezett a szép Blanche de Champagne grófnő, akit olyan őrült szenvedély fűzött a férfihoz, hogy Fülöp Ágost is meg akarta törni azzal, hogy a szeretőt Akrába küldte. Az asszony azonban követte, és nem olyan nő volt, aki elrejti ragyogását, így Marié a poklok kínjait élte át a férje erőfeszítései ellenére. Miután újabb kislányt hozott a világra, akit Isabelle-nek neveztek, elhagyta a földi világot, azoknak a megkönnyebbülésével, akik úgy érzik, rosszul bánt velük az élet.

Maradt a királynőm harmadik lánya, a legkedvesebb a szívemnek, akinek házasságától rettegtem, hisz tudtam, hogy bármire kényszeríthetik. Helvis nagynénjétől, Renaud de Sidon közvetítésével – hisz nők nem léphettek a kolostorunkba – megtudtam, hogy nem feleslegesen aggódtam. Az államérdek a lehető

legrosszabb választást hozta számára. IV. Bohemund talán Antiochia hercege és Tripolisz grófja volt, de rettenetes személyiség. Félszeműsége csak a legkisebb rossz volt benne. Ő is negyven évvel idősebb volt menyasszonyánál. Ráadásul gonosz természetű, hamis és torz jellemű férfi volt, aki szükség esetén kész minden árulásra (jogtalan manőverrel jutott Antiochiához, mely kis híján vérbe és lángba borította Szíria északi részét). Első házasságából Plaisance de Gibelet-vel négy fia volt, így elégedett lehetett volna, de szerette a friss húst, és Mélisande, aki harmatos volt, akár a rózsa, nagyon hasonlított az édesanyjára. Bohemund akarta őt, hogy biztosítsa magának a jogot a trónra – kissé távoli volt ez a jogosultság, hisz Marie-nak volt egy lánya –, de ha sikerül fiút nemzenie Mélisande-nak, mindenkit félresöpörne, hogy utat nyisson számára a koronához…

Megköttetett a házasság… és Mélisande-nak lánya született. Az öreg férj azonnal elküldte feleségét egy kis várba az Oronte partján, szinte cselédség nélkül, egyedül a dajkája, Amena társaságában, aki az édesanyja halála óta vigyázott rá, antiochiai palotájába pedig beköltöztetett magához egy fiatal görög lányt, akit Mélisande ékszereivel díszített fel. Mindezt csak akkor tudtam meg, amikor visszatértem Egyiptomból.

Jean de Brienne erőteljes hadjáratot vezetett ott, hisz akkoriban Jeruzsálem kulcsa Kairóban rejlett. Három évig tartott a harc, megszerezte nekünk Damiettát, és visszakaptuk Jeruzsálemet, melyet a szultán csereként ajánlott fel ezért a Damiettáért, de a pápai követ hibájából minden kudarcba fulladt. Pelage bíboros, egy az ostobaságig gőgös spanyol, aki csizmájától a kalapjáig mindig vörösben járt, nagy stratégának képzelte magát, és kényszerítette János királyt, hogy meghajoljon az egyház villámai előtt. Végül mindenünket elveszejtette, kivéve a becsületet, majd visszatért Rómába, hogy szembenézzen a pápa haragjával. A baj azonban megtörtént.

Egyiptomnak mégis köszönhetek egy barátot. Damietta alatt találkoztam Olin de Courtils-lal, aki kissé döbbenten fogadta, hogy a Nílus partján találja magát, amikor azért indult útnak Hervé de Donzyval, hogy imádkozzon Krisztus sírjánál és kérje az urat, hogy ajándékozza meg őt és feleségét egy fiú boldogságával. Évek óta házasok voltak, és nem akart gyermekáldás mutatkozni.

Ügyesen megszabadított egy nyílvesszőtől, mely a vállamba fúródott, és összebarátkoztunk. Még azt is elértem, hogy a fegyvernököm helyére lépjen, akit elveszítettem a csatában. Amikor visszatértünk Palesztinába, segítettem a zarándoklata teljesítésében, és a megengedett távolságból elkísértem Jeruzsálem határáig. Egy újonnan érkezett zarándokcsoporttal felkereshette a Szent Sírt.

Azt hittem, hazatér, de inkább velem maradt. Elkápráztatta a Szentföld, ahogyan a templomos élet is. Jelentkezett tehát az akrai rendházban, és mivel a nagymester Tortosába küldött a legújabb munkálatok felügyeletére, elhatározta, hogy majd onnan száll hajóra hazafelé: talán teljesül a kívánsága, mielőtt a felesége túlságosan megöregedne. Alkalma nyílt imádkozni a tortosai Miasszonyunk-bazilikában Szűz Mária portréja előtt, melyet Szent Lukács festett, s mely kultikus erővel bírt a templomos szentélyben. Ebben a percben ért utol a sorsom.

Két napja tartózkodtunk ott, amikor jelezték, hogy a zarándokok házában egy asszony kíván beszélni velem. Beteg volt, s ráadásul egy néhány napos gyermek volt vele. Találkoztam hát vele, Olinnal az oldalamon, aki a lehető legkevesebbszer vált el tőlem a végső búcsúzásig. Az asszony kimerültnek tűnt. Ismerős volt az arca.

Elmondta, hogy előző este felismert, amikor a házban jártam, és maga Isten szervezte meg ezt a találkozást, hiszen éppen hozzám tartott Akrába, amikor a betegség ledöntötte a lábáról.

– Amena vagyok, Mélisande hercegnő dajkája és hűséges szolgálója. Ő küldött magához, hogy segítsen a gyermekén. A kisbaba nagy veszélyben van, ha Félszemű

Bohemund kezére kerül…

Megmutatta a csecsemőt, aki békésen aludt takaróiba bugyolálva, és úgy tűnt, remek egészségnek örvend. Az asszony hozzátette, hogy Renaud-nak hívják, és megkeresztelték…

– Ebben az esetben miért akarná megölni a férje? Egy fiú áldást jelent…

– Kivéve, ha mástól született… Az anya is belehalhat…

– Mástól? No de kitől?

Magához húzott, hogy biztosan senki se hallja meg, még Olin sem, aki elragadtatva nézegette a kisfiút a takarók között. Amena elsuttogta, hogy egyszerű szerelmi történetről van szó két fiatal között, akiknek sosem lett volna szabad találkozniuk: egy sólymát kereső, eltévedt vadász útján összetalálkozik egy magányos hercegnővel, aki a folyóparton ül a cselédlányával, nem messze egy toronytól és néhány omladozó épülettől. Elmondta, hogyan jött vissza újra és újra a szép vadász, és hogyan történt meg, aminek meg kellett történnie. Azt is elmondta, hogy a háború messzire sodorta a szeretőt, aki nem is tudta, hogy a szerelem gyümölcsöt fakasztott.

Mindenáron tudni akartam a nevét, és amit elsuttogott, mélységesen felkavart.

Megértette velem, mennyire sürgősen el kell tüntetni a gyermeket az antiochiai herceg elől. Végül Amena kijelentette, hogy azt a feladatot kapta, bízza a gondjaimra a kisfiút, hogy juttassam ki az országból, hisz egyedül én gondoskodhatok róla, mivel az unokám.

– Hogyan tehetném? Egy templomosnak nincs vagyona, a rendház pedig nem fogad be gyerekeket, különösen nem csecsemőket.

– Van számára egy kevés aranyam, kecsketejet pedig mindenhol találni… még a nyugatra induló hajókon is…

– Miért nyugatra? Van elég hely itt is, hogy elrejtsük.

– Nem. Nagyon messzire kell küldeni, ha meg akarjuk menteni. Készen álltam rá, hogy elkísérem, de lám, beteg lettem. Az édesanyja azt akarja, hogy keresztényként nevelkedjen, és itt a származása miatt senkire sem bízhatjuk rá. Ne utasítsa vissza!

Maga az egyetlen, akiben bízik, mert az édesanyja, Isabelle királynő mindig azt mondta, hogy baj esetén magához forduljon…

Isabelle! Amena kiejtette az egyetlen nevet, mely legyőzhette az ellenállásomat! Ez a gyermek az unokája… és az enyém. Bár beleszédültem a felismerésbe, igyekeztem gondolkodni, és hogy időt nyerjek, megkérdeztem:

– Hogyan jött idáig, és hogyan akart eljutni Akrába? Gyalog, egyedül?

– Mélisande-ért megtettem volna, de voltak öszvéreim, és elkísért az öreg szerzetes is, aki a hercegnő elkötelezett híve, és aki megkeresztelte a kicsit. Most éppen a templomban van. Ó, Thibaut úr, elhagyna minket, és hagyná, hogy visszatérjek dolgomvégezetlenül, ha meggyógyulok?

– No de miért nem gondolt Mélisande inkább a nagynénjére, Sidon grófnéra vagy Tiberiade hercegnőre?

– Helvis asszony a férjét siratja, és senkit sem akar látni. Marguerite asszonynak pedig túlságosan kemény a szíve… Csak maga maradt…

Szó nélkül előrehajoltam és elvettem Olin karjából a gyermeket. Ahogy ránéztem, megtelt a szívem szeretettel. Mennyire szerettem volna a szárnyaim alá venni, magam mellett tartani! De hogyan? A fejemre vonnám a Templom haragját, és örökre elválasztanának tőle?! In pace nekem. És neki? Valamelyik kolostor… vagy isten tudja, mi?

– Nyugat! – ismételtem. – De hol? Kinél?

– Az úrnőm azt mondja, maga Courtenay, és a Courtenay-k hercegek a hazájában.

– Az én hazám itt van… azt sem tudom, hol van Courtenay.

– Én tudom – szólt közbe békésen Olin. – Nincs messze az otthonomtól. Ha akarja, szívesen magammal viszem a kisfiút, hisz úgyis indulni készülök. A feleségem boldogan fogadja majd, ebben biztos vagyok. Ráadásul van egy kis vagyonom, ha nem is vagyok Courtenay. És azt hiszem… ez Isten válasza az imáimra. Már nem vagyunk fiatalok…

A jó barátnak könnyek szöktek a szemébe, és hálásan megöleltem, de máris fájt, hogy örökre el kell válnom Renaud-tól. Egy pillanat alatt meghoztam a döntést, hogy vele tartok, mindent feladok, az eddigi életemet, a hazámat, azok sírját, akiket szerettem, sőt, ha kell, a lelkem üdvét is, hogy kövessem ezt a pici fiút, aki visszaadja kissé Isabelle-t. Mit számítanak a következmények… Igen, én is elutazom!

Ha még mindig Gilbert Erail lett volna a nagymester, azonnal Akrába sietek, hogy megkérjem, küldjön Franciaországba. Most azonban Pierre de Montaigu, egy kemény, durva és együttérzés nélküli férfi töltötte be a posztot. Nem értene meg, és visszautasítana, sőt, talán meg is büntetne! Ezért úgy határoztam, miután biztonságban elhelyeztem Renaud-t Courtils-ban, elmegyek és meggyónom a bűnöm a legközelebbi parancsnokságon, hogy hű maradjak az eskümhöz, mely az idő múlásával egyre fontosabb lett számomra. Legalább azon a földön kapom majd meg a büntetésem, ahol Renaud él… így léptem ki a Templomból.

Néhány nappal később a szerzetes és a felépült Amena visszatértek Mélisande-hoz, míg mi Tripoliszban zarándoknak öltözve felszálltunk egy provence-i hajóra, magunkkal hozva egy kecskét a gyermek táplálására. Egy becsületes marseille-i özvegyasszony, aki zarándoklatáról tért haza, a szárnyai alá vette a kisbabát az úton, mely számomra az ismeretlen felé vezetett. Isten, Szűz Mária és a tenger kegyes volt hozzánk, és minden baj nélkül elértük a provence-i partokat…”

* * *

Régen lement már a nap, sőt, végéhez közeledett az éjszaka is, mire Renaud az utolsó oldalhoz ért. A gyertya, melynek fényénél olvasott, még mindig égett. Elfújta, és egy pillanatig csak ült a téli hajnal bizonytalan, derengő fényében, kezét a lapokon nyugtatva, melyekből úgy emelkedett ki, akár egy furcsa, kissé félelmetes álomból.

Beleszédült a mély gyökerek felfedezésébe, melyek a Szentföldhöz és az előkelő

személyiségekhez kötik…

Továbbra is a könyvre támaszkodva, mintha félne, hogy elveszíti az egyensúlyát, ha elszakad tőle, felállt, megnézte az elhamvadó tüzet, és a segítségére sietett. Azután a fekhely felé fordult. Az öreg Thibaut mellkasán összefont kézzel aludt, s annyira katedrálisbeli sírkőre emlékeztetett, hogy Renaud megijedt, hogy meghalt álmában.

Igazán megijedt, hiszen ez a nemes öregember titokzatos módon nagyon kedves lett a szívének… és a beszámoló annyi kérdést hagyott megválaszolatlanul! Lehajolt, és a lélegzetét fürkészte. Megnyugodva felvette a kancsót, és kiment vizet húzni…

Enyhült a hideg. Olvadni kezdett a hó, kibukkant alóla a zöld moha, sőt néhány fűcsomó is. Renaud egy percre leült az öreg torony küszöbén, hogy elnézze az újjászületés jeleit. Bár nem tudta, mit hoz számára a jövő, jó előjelként értelmezte a látottakat. Bement, nagyot kortyolt a hideg vízből, hogy elűzze a hosszú virrasztás ködét, feltette melegedni a leves maradékát, és imára térdelt a kereszt elé…

Amint kimondta az utolsó áment, visszafordult, és látta, hogy Thibaut az ágyán ülve őt nézi. Felragyogott az arca:

– Jobban van… atyám?

A gyengéd és tiszteletteljes megszólításra felragyogott az öreg lovag szeme, mosolyra húzódott a szája:

– Azt hiszem… Isten újabb pihenőt engedélyez. Örülök, mert így még egy kicsit veled maradhatok…

– Meleg a leves. Egyen, jót fog tenni.

– Köszönöm. Előbb imádkozni szeretnék. Megpróbált felállni, de nem tartotta meg a lába.

Ugyanakkor éles fájdalom görnyesztette kétrét, és arca mély barázdái eltorzultak a szenvedésben. Keserűen, halkan felnevetett:

– A pihenő, attól tartok, nem lesz hosszú, de… legyen Isten akarata szerint – tette hozzá, s Renaud segítségével visszafeküdt.

Magas, sovány teste reszketett, és a fiú saját takaróját is odavitte, hogy azzal is melegítse. Azután itatott vele egy kevés orvosságot.

– Mindent elolvastál? – kérdezte Thibaut megkönnyebbült sóhajjal.

– Igen, mindent… és vannak…

– Dolgok, amiket még tudni szeretnél? Fogadjunk, hogy kitalálom az első

kérdésed: ki az apád?

– Azt hiszem, ez természetes.

– Nagyon is. Bár nem biztos, hogy örülni fogsz neki, mert amellett, hogy az én szeretett unokám vagy, leszármazottja vagy… Szaladinnak is!

– Hogyan? Az nem lehet! – kiáltott fel iszonyodva Renaud.

– Miért ne? Palesztinában minden lehetséges, még a hihetetlen is. Az eltévedt vadász Al-Aziz volt Aleppóból, aki az apját, Al-Zahirt váltotta fel két évvel az édesanyád Bohemunddal kötött házassága előtt. Ahogy megtudtam, akkor találkozott Mélisande-dal, amikor Kellában tartózkodott, nem messze az Orontétől. Szerette édesanyádat, és édesanyád is szerette őt…

– Egy hitetlen szaracént? Hogy tehette?

– A szerelem, talán egyszer megtapasztalod – bár nem biztos, hogy ezt kívánom neked! – nem törődik a határokkal, a vallással, bőrszínnel… még a legszörnyűbb betegségekkel sem. Ha nem így lenne, mondd, miféle varázslat tehette volna, hogy Ariane, az örmény lány az irtózat legvégéig szeretett egy leprást?

– Gondolom, a lelkét látta a tönkrement testben.

– Szép megfogalmazás! Pedig a teste szétrohadt.

– Igen, de olyan rendkívüli férfi lehetett! Kár, hogy nem ismerhettem. Igaz is, a könyv semmit sem mond Ariane-ról. Mi lett vele?

– Egy évvel Jeruzsálem eleste után az ispotályosoknak – a szerzeteseknek és az apácáknak egyaránt – el kellett hagyniuk a Szent Várost, és Akrába költöztek, ahogy azt Szaladin és az angol király megállapodása kikötötte. Induláskor a nővérek sehol sem találták, és keresni kezdték. A csodával meggyógyult lány kincs volt számukra, és már kezdtek aggódni, amikor a Szent Sír gondozásával megbízott egyik görög szerzetes jelentkezett a rendfőnök anyánál, hogy megmutassa, mit talált: Ariane Balduin sírján feküdt. Holtan!

– Holtan? Miben halt meg?

– Senki nem tudta megmondani! Nem látszott rajta sem sebesülés, sem méreg nyoma, mely az árnyak világába taszíthatta volna. Semmi! Egész egyszerűen csak meghalt, és olyan öröm ragyogott az arcán, hogy a kő alá temették, a férfi mellé, akihez végre csatlakozott. Látod, a szerelem, az igazi szerelem, mely nem is olyan ritka, mint gondolnánk, csak tudni kell kivárni és felismerni, mindent elérhet a férfinál és a nőnél, mindent megadhat…

– Egy hitetlen?

– Aki egyetlen istenben hisz… mint mi. Másképp nevezik, más törvényeik vannak és más erkölcsük, mely azonban nem zárja ki a szeretetet. Számukra a paradicsomot a görbe kard csapásával lehet elérni. Elismerik prófétának Krisztust. Az ő prófétájuk pedig azt mondta: „Az üdvösség a forgó szablyákban van, a paradicsom a kardok árnyékában. Aki azért harcol, hogy az igém uralkodjon mindenek felett, a nyomomban jár…” Ebben tévednek, és félek, azért ragaszkodnak ennyire a tévedésükhöz, mert ez a törvény jobban megfelel az emberi természetnek. Te mihez vonzódsz? A háború csörömpöléséhez vagy a kolostor csendjéhez?

– Úgy szerettem volna lovag lenni! – sóhajtotta Renaud.

– Miért is ne? Nem, ne mondj semmit! Nem szabad félbeszakítanod, amíg a betegség még érintetlenül hagyja a szellemem, hisz a jövődről van szó…

Kegyetlen köhögés rázta meg az öreget. Ivott egy kevés olvasztott mézet, de így is időbe telt, míg visszanyerte a lélegzetét. Látszott, hogy nehezére esik a beszéd, mégis sikerült folytatnia:

– Figyelj ide! El kell mondanom… most rögtön… mert fontos… Amikor elmész…

hamarosan, menj a joigny-i Szent Tamás parancsnokságra! Ebben az öltözékben gond nélkül eljutsz odáig. A parancsnok… már régen… kapott tőlem… egy fontos levelet számodra…

– Ha olyan régen volt, talán már nem is ugyanaz a parancsnok? – vetette fel Renaud.

– De igen… Adam testvér nagyon öreg… de még él. Különben értesítettek volna…

– Adam testvér?

Bármennyire szenvedett is, Thibaut elnevette magát:

– Igen, ugyanaz az ember! Adam Pellicorne testvér! A Templom egyik rangos tagja, aki nem fogadott el más tisztséget, mint egy egyszerű parancsnokság. Ő majd eligazít téged… akár templomos akarsz lenni, akár világi lovag. De szeretném, ha elmennél oda… a Szentföldre, hogy megkeresd, amiért én sosem mentem vissza. A Keresztet! Az Igazi Keresztet!

– Miért? A királyságnak nagy szüksége lett volna rá!

– A királyságnak igen… nagyravágyásukban azonban a királyok csak magukra gondoltak. Egyedül Champagne-i Henrik érdemelte volna meg, és meg akartam mondani neki, hogy hol van, de meghalt. Azután inkább hagytam, hadd pihenjen a földben, melyet Krisztus lépte, később pedig a Hattinnál elesettek vére szentelt meg.

Menj el érte… Lajos királyunk számára, aki már megmentette a töviskoszorút, és mindenkinél méltóbb rá!

– Isten segedelmével engedelmeskedem… atyám! Boldog mosoly ragyogta be a szenvedéstől eltorzult arcot:

– Nagyon édes ezt hallanom, tudod? De még mondanom kell valamit: intézd úgy, hogy a Kereszt soha ne kerüljön a templomosok kezébe! Soha, érted?

– Miért? Maga is templomos… és tiszteli a rendet.

– Igen, igen! Mégis… nincs sem időm… sem jogom… felfedni előtted a titkait!

Tedd… amit mondtam… és Isten… legyen veled!

A szép, kiszáradt kéznek éppen annyi ereje maradt, hogy az áldás jelét rajzolja a fiatalember homlokára. Visszatért a köhögés, és szívet tépően, vége-érhetetlenül rázta az öreget. Renaud órákon át igyekezett enyhíteni a fájdalmas agóniát. Ő is szenvedett, hisz csak azért talált rá a nagyapjára, hogy azonnal el is veszítse, s ebbe belesajdult a szíve…

* * *

Thibaut de Courtenay a következő éjjelen meghalt. Az öreg ládában, melyből a neki adott fekete ruhát elővette, Renaud megtalálta a nagy fehér köpenyt a kifakult vörös kereszttel. Beleburkolta a halottat, mintha csak lóra szállni készülne. Amikor tiszteletteljesen kihajtogatta a nemes ruházatot, egy kis tekercs gurult ki belőle.

Tollal rajzolva – bizonyára ugyanaz a kéz rajzolta, mely a lapokat teleírta –, végtelenül finom, tökéletes vonalakkal egy fiatal női arc tűnt elő: szebb volt, mint a legszebb álom, olyan káprázatos, hogy a fiatalember hosszasan nézte, míg eldöntötte, mit tegyen vele. Biztosan Isabelle arca volt, és egy pillanatig arra gondolt, a halott kezébe csúsztatja a rajzot, de elviselhetetlen volt a gondolat, hogy megváljon tőle.

Végül is a nagyanyja volt, és a rá váró bizonytalan életben ez lesz az egyetlen kincse, mely a múlthoz köti. Útravaló, s egyben homályos remény… Megtartotta a tekercset.

Azután a köpenybe burkolta az öreg lovag megpihent testét, leakasztotta a falról a kis keresztet, a halott kezébe adta, és letérdelt. Hosszasan imádkozott.

Végül kiment a tiszta reggelben, hogy megássa a sírt…

Saint-Mandé, 2002. április

Content

Juliette Benzoni
AZ ELVESZETT KERESZT

Honnan származnak a jeruzsálemi királyok?

Prológus AZ ELFELEDETT TORONY

Első rész EGY NAGY SZERELEM

I. fejezet A visszatérők

II. fejezet Amit egy asszony akar…

III. fejezet A nabluszi hölgyek

Második rész AGÓNIA

IV. fejezet Egy fehér muszlinfátyol

VI. fejezet Damaszkuszban

VII. fejezet Tűz a torony tetején

Harmadik rész TEMPLOMOS!

VIII. fejezet A lovagok háza

IX. fejezet Sötét fellegek

X. fejezet A szakadék felé

XI. fejezet Zokogj, ó Jeruzsálem.

Negyedik rész EGY KIRÁLYNŐ, HÁROM KIRÁLY

XII. fejezet Tyr ura

XIII. fejezet Isabelle és a szenvedés

XIV. fejezet Királyok és egy fantom…

XV. fejezet Az akrai éjszaka

Epilógus AMIKOR A VÉG ÚJ KEZDET