JULIETTE BENZONI

AZ ÁTOK

Első rész

EGY NINCSTELEN CSÁSZÁR

I. fejezet

A parancsnokság

Esteledett, mire Renaud végre megpillantotta: négy, lőrésekkel tűzdelt torony és vastag falak uralták félelmetes sziluettjükkel a folyó mentén kanyargó földutat. Az erőd körül köpenyként szétterítve szőlők szorították vissza a sűrű erdőt. Vörös keresztes, fehér lobogó lengedezett az enyhe szélben a keleten már egészen fekete ég keretében.

Mögötte Joigny meredek tetői, harangtornyai és védelmi rendszerei látszottak, melyek a Yonne felett átívelő, római korban épült kőhidat vigyázták.

A fiatal vándor megkönnyebbülten felsóhajtott. A reggel óta megtett hét mérföld kikezdte mindössze durva szandálba bújtatott lábát. Az utolsó szakasz volt a legnehezebb, attól kezdve, hogy a folyónál a révész, aki kapzsibb volt annál, hogy tiszteletet érezzen szerzetesi csuhája iránt, fel akarta túrni a vállára akasztott vászonzsákot… Muszáj volt meggyőzni, hogy nem kincs van benne, csak egy vaskos, fűzfaszállal összekötött papírköteg, melyet a Szent Tamás rendi templomosoknak visz.

A jóember csak ezután volt hajlandó beültetni Renaud-t a csónakjába, mely alig volt nagyobb egy dióhéjnál. A meggyőzésben szerepet játszott a fiatalember széles válla is a csuha alatt… és a hideg szalonnadarab, mely az útra magával hozott élelméből maradt.

Végül Renaud-nak mégis sikerült szárazon átjutnia a Yonne vizén, és folytathatta útját a folyó mentén. Sántikált. Jéggé fagyott. Nem szokott hozzá a bőrpántokhoz, melyek feltörték a lábát. Sóhajtozva gondolt a toronyban hagyott csizmájára, de az álöltözéke csak így lehetett hiteles. Ki látott valaha csizmás szerzetest? Kivéve természetesen a püspököket.

Végre elérte a bejáratot, mely felett a zászló keresztje állt kőbe vésve. Mint a kolostoroknál, itt is csengő lógott mellette, melyet megrángatott. Nem védte árok vagy felvonóhíd a birtokot, ahol a szerzeteskatonák úgy művelték a földet, akár az egyszerű

parasztok, de úgy tudtak harcolni, mint a katonák, mert örökre azok maradtak. Egy fekete, piros kereszttel díszített zubbonyos őrmester nyitott kaput fáklyával a kezében.

Egy szempillantással végigmérte, köszöntötte, és megkérdezte, mit kíván.

– Találkozni szeretnék Adam testvérrel… Ha még mindig ő ennek a háznak a vezetője.

– Még mindig az, Istennek hála!

– Kérem, mondja meg neki, hogy Renaud a nevem, és Thibaut testvér küldött…

hogy elhozzam neki ezt – mutatta meg a táskát.

– Adam testvér a kápolnában van az esti imán, de kérem, jöjjön velem a melegedőbe. Ott kényelmesen megvárhatja. Úgy látom, kifáradt és átfagyott, testvér –

felelte a férfi azzal a makulátlan udvariassággal, melyet a templomosok szabályzata írt elő mind a rendtársakkal, mind a külvilággal szemben.

Az őrmester testvér nyomában Renaud egy tágas udvarba lépett, melyet különféle épületek vettek körül: istálló, hálóhelyiségek, refektórium, egy ház a szőlőprésnek és egy szép kápolna, mely ugyanúgy román stílusban épült, mint a vele szomszédos káptalanterem és a melegedő, ahol padokat állítottak a kellemes meleget árasztó tűzhely köré.

Renaud elégedetten leült, és sietve levetette kényelmetlen szandálját, mely alól gyulladt, piros víz-hólyag bukkant elő. Ezt látva az őrmester testvér vizet hozott, hogy megmoshassa a lábát, és kötszert a sérülés ellátására. Azután egy darab kenyérrel és egy kupa borral kínálta, hogy erőre kapjon, míg véget ér a mise, és értesíthetik a parancsnokot.

Nemsokára visszajött, hogy a káptalanterembe kísérje Renaud-t, ahol egy magas, szálfaegyenes öregember várta, akit a fiú a kézirat leírása alapján azonnal felismert. A szinte kopaszra nyírt ősz haj és a hosszú, fehér szakáll vöröses nyomokat őrzött, és bár a kék szem megfakult kissé, Adam Pellicorne hatalmas alakja mit sem változott.

Ruháját és fehér köpenyét lebegtető nagy léptekkel, kezét a háta mögött összefonva járt fel-alá, olyan életerőről tanúskodva, mely csodálatot keltett a fiatalemberben. Renaud arra gondolt, hogy őket, a szentföldi harcokban és tűző

napsütésben edzett férfiakat más anyagból faragták, mint a közönséges halandókat!

Adam testvér pedig már elmúlt kilencvenéves! Hihetetlen!

A parancsnok abbahagyta sétáját, és megállt a terem közepén, hogy alaposan megfigyelje a felé közeledő Renaud-t. Valami nyugtalaníthatta, mert mit sem törődve a templomosoknál megszokott kifinomult udvariassággal, hirtelen megkérdezte:

– Hogy van Thibaut testvér?

Nem volt szüksége szóbeli válaszra: az előtte meghajoló fiú könnyes szeméből mindent kiolvasott.

– Ó! Tehát meghalt – jegyezte meg.

– Igen. Tegnapelőtt éjjel. Én… én eltemettem, ahogy tudtam, miután ráadtam a fehér köpenyt.

– Jól van. De… hogy lehet, hogy éppen mellette volt?

– Teljes szívemből hiszem, hogy a mindenható Isten vezetett hozzá, amikor nagy veszélyben forogtam. Engem… engem fel akartak kötni, de sikerült elmenekülnöm az erdőn át… és az utamba került az elfeledett torony…

Adam testvér összerezzent, és sűrű fehér szemöldöke kérdőn felhúzódott:

– Felkötni? Milyen rossz csengésű szó.

– Sajnos nem ismerek más kifejezést az… ilyesmire.

Ezzel Renaud elismételte a parancsnoknak a beszámolót, melyet annak a férfinak is adott, akit lelke mélyén most már nagyapjának szólított. Az aggastyán arca lassan megenyhült.

– Kár, hogy ilyen jó királynak ilyen rossz elöljárója van – állapította meg végül Adam testvér. – Szerencsére nem mind olyanok, mint ez a Jerome Camard, de Párizsnak meg kell tudnia, mi a helyzet… Mi ez a táska? – tette hozzá a csomagra mutatva, melyet Renaud a lábához ejtett, s most sietve felemelt és a karjába szorított.

– A könyv, melyet Thibaut lovag írt hosszú magányában. Nem hagyhattam ott.

– Elolvasta?

– Még a halála előtt. Azt mondta, hogy nekem írta. Mégis nehezen tarthatnám meg, hisz nincs otthonom. Ezért úgy gondoltam, önre bízom, aki a barátja volt. Az egyetlen, azt hiszem…

– Igen, hisz Olin de Courtils és a felesége már nem élnek. Mit gondol minderről? –

mutatott a kötegre, melyet Renaud nehéz szívvel felé nyújtott.

– Nagyon sajnálom, hogy mostanáig semmit sem tudtam arról, ki volt Thibaut lovag. Így nem maradt túl sok időm, hogy szeressem.

– Az egész élete hátra van még erre, tudva, hogy végtelenül kedves volt neki. Most mit akar tenni? Lovaggá ütötték?

– Nem. Az apám azt tervezte, hogy elküld fegyvernöknek az auxerre-i grófhoz, hogy később lovaggá üthessenek, de most már erre nem is gondolhatok. Hisz szökött elítélt vagyok…

– Ezt felejtsük el egy pillanatra! A Templom befogadhatja, és lovaggá ütheti.

Maradjon, és a megfelelő próbaidő elteltével megkapja a kardot és a köpenyt…

Csakhogy – tette hozzá Adam a fiú zavart arckifejezését látva –, talán nem vonzza önt a kolostori élet? Még a miénk sem, mely pedig ugyanannyira harc is, mint mások szolgálata?

– Nekem… küldetést kell teljesítenem… messze innen. Egy küldetést, melyről nem titkolták, hogy nehéz lesz.

– … melyet azonban a rend megkönnyíthet? Elmondjam, miről van szó? Thibaut de Courtenay megbízta, hogy keresse meg az Igazi Keresztet, ott, ahová a hattini katasztrófa előtt elrejtette. Nehezen tudom elképzelni önt, amint egyedül indul oda, amikor a rend egyik hajója is elviheti, testvérek kíséretében. Mostanra II. Frigyes császárnak és különösen az utolsó keresztes hadjáratnak hála, melyet Champagne-i Thibaut és Cornwalli Richard vezetett, ismét létezik a frank királyság, és a testvéreink elfoglalják erődjeikét…

Renaud egyre bánatosabb képpel táncolt egyik lábáról a másikra, nem tudta eldönteni, hogyan mondja el az igazat. Leginkább attól félt, hogy megbántja az aggastyánt, aki olyan kedvesen fogadta. Végül mégis elszánta magát: úgy érezte, Adam lovaggal szemben még mindig az őszinteség a legjobb megoldás.

– Ha… a Templom keretei között megyek el oda, akkor… a Templomnak kell átadnom a szent relikviát…

– Szerintem ez természetes. A hadjáratokon mindig a templomosok biztosították a védelmét, és a Templom udvarnagya adott parancsot az elásására egy olyan helyen, melyről senki sem tud, s melynek titka még kínzás alatt sem adható ki.

– Tudom. Olvastam – mutatott Renaud a kéziratra. – Ugyanakkor… Thibaut lovag úgy kívánja, hogy Lajos királynak vigyem el, aki szerinte az egyedül méltó személy a fogadására…

– Egyedül méltó? – lepődött meg a parancsnok. – És mi?… Azt hittem, Thibaut szereti a rendünket, és a kizárása ellenére hűséges maradt hozzá.

– Én is így hiszem. Mégis meglehetett rá az oka. Homályos dolgokat említett, de nem részletezte, hogy mire utal.

– Ó!

– Nekem pedig engedelmeskednem kell a végakaratának. Ezért nincs jogom templomosnak állni.

– Értem… de különben lenne hozzá kedve?

Nem volt könnyű a válasz, és a szerencsétlen fiú azt sem tudta, mit mondjon.

Megint az igazság mellett döntött.

– Nem!… Bocsásson meg, nagyuram, de mielőtt a csapás ért volna, mely lerombolta egész eddigi életem, ugyanolyan fiú voltam, mint bárki: arra vágytam, hogy kardot és lándzsát fogjak, és nagy tetteket vigyek véghez…

– Pontosan erről álmodik egy templomos is.

– Bizonyára, de én… szeretném a hölgyeket is szolgálni.

A fiatalember naiv, elragadtatott arcát látva Adam Pellicorne akaratlanul is elnevette magát:

– A hölgyeket? Tudja, hogy a nagyapja egész életén át egyetlen hölgyet szeretett, akinek a szerelméért mindenki mást visszautasított, és megőrizte tisztaságát a forróságban, ahol ez talán a világ legnehezebb dolga?

– Annyira nehéz? Úgy tudom, a templomosok szüzességi fogadalmat tesznek, és be is tartják. Legalábbis azt hiszem. Ráadásul Thibaut lovagot a leprás király iránti odaadása vezérelte, akinek nem volt joga szerelemre.

– Úgy látom, sok mindent tud, hisz ez az igazság. De térjünk vissza magához. Van kedvese?

– Nincs – felelte Renaud kissé túlságosan gyorsan, hiszen egy arc jelent meg előtte a vaskos oszlopok és alacsony boltívek szigorú díszlete előtt.

Adam testvér azonban ha észre is vette, mindössze egyetlen jóindulatú következtetést vont le:

– Bőven lesz időnk erről beszélgetni. Semmi sem sürget, gondolom? Lajos király, isten tartsa meg, keresztes hadjáratra készül. Látja, számos lehetőség nyílik maga előtt.

Most azonban vacsorára kongatnak. Menjünk, mossunk kezet, és üljünk asztalhoz.

Azután imádkozunk, és maga aludni tér. Gyakran megfigyeltem, hogy az éjszaka sokszor hozza meg a szükséges tanácsokat és megoldásokat…

Azonban úgy volt megírva, hogy a békés program új fordulatot vegyen. Ahogy Adam testvér mondata végére ért, erőteljesen megrángatták a kapu csengőzsinórját, a súlyos tölgy ajtószárnyon pedig vaskesztyűs ököl dörömbölése hallatszott. Szinte azonnal feltűnt az iménti őrmester.

– Châteaurenard elöljárója az, parancsnok úr – jelentette elborzadva. –

Fegyvereseket hozott magával, és követeli, hogy adjuk ki a foglyot, aki hozzánk menekült.

– Châteaurenard elöljárója? – dörögte Adam visszatéve fejére a karima nélküli fehér, posztó fejfedőt, mely eddig széke karfáján pihent. – Vezessék ide! De egyedül!

Bármennyire ostoba is, tudnia kell, hogy katonák nem léphetnek ebbe a házba!

Álmai szertefoszlása és minden erőfeszítésének hiábavalósága láttán Renaud felnyögött:

– Mindennek vége. De talán elbújhatok?

– Hogy jobban hazudhassak? Egy templomos nem hazudik, fiam. Legalábbis aki méltó erre a névre. Maradjon itt.

Nem kellett sokáig várakozniuk. Adam testvér leült parancsnoki székére, miközben a lovagok szép rendben bevonultak, és elfoglalták a helyüket. Renaud egyedül maradt a terem közepén azzal a borzalmas érzéssel, mintha a bíróság előtt állna az ítélethirdetés után arra várva, hogy érte jöjjön a hóhér.

Jerome Camard valóban úgy festett, akár egy hóhér. Kissé hajlott volt a háta, mintha eltorzult volna növekedésében, s sovány, inas testalkata veszedelmes erőt rejtett. Fekete csuklyája keretében az arca nem lett volna csúf aszimmetriájában, ha nincs a száj keskeny és kanyargós vonala, és meghatározhatatlan színű szeme állandó rebbenése, mely mintha mindent egyszerre akart volna szemügyre venni.

Természetesen szegény Renaud-n állapodott meg a tekintete:

– Jól van! – kiáltott fel az elöljáró elégedetten. – Örömmel látom, hogy a királyi igazságszolgáltatás érvényben van a jó templomos parancsnokságokon is!

Máris előrelépett, hogy megragadja zsákmányát, aki szinte kővé dermedt a pillantása alatt, amikor Adam testvér hangja megállította.

– Nem tanították meg köszönni? – dörögte. – Vagy talán elfelejtette, ki maga?

Camard-t arculcsapásként érték a szavai. Ügyetlenül engedelmeskedett, de gondosan kihangsúlyozta királyi elöljárói címét…

– Elöljáró Châteaurenard-ban, de ott sem mindenhol! Vagyis semmi keresnivalója itt, hisz a körzetén kívül vagyunk: a Templomos Szent Tamás parancsnokság a Joigny grófság része. A gróf pedig Châteaurenard társura.

– A királyt képviselem, és a király mindenhol otthon van.

– Itt nem! A mi jó parancsnokságaink, ahogy mondani merészelte, a szentföldi nagymester és őszentsége a pápa alá tartoznak. Mit akar?

– Tudnia kell, parancsnok úr, mert rögtön elém állította azt, akiért jöttem –

sziszegte az elöljáró, aki a rá szegeződő harminc szempár ellenére visszanyerte magabiztosságát.

– Nem állítunk maga elé senkit! Éppen ellenkezőleg, magyarázatot követelünk. Mit keres itt?

– Ezt az embert, aki néhány nappal ezelőtt megszökött a bitófáról, melyet a bűntettével érdemelt ki: meglopott engem, és megölte az anyját!

– Igazán? Hajlandó lenne legalább a nevét megmondani? Ujjal mutogatni az első

útjába kerülőre, azt állítva, hogy őt keresi, túlságosan könnyű feladat.

– Ezen ne múljon!… Adja át az igazságszolgáltatásomnak nevezett Renaud de Courtils-t, kérem…

Adam testvér ősz szakállát mosoly ragyogta be, felfedve még mindig erős fogait.

– Látja, milyen könnyű tévedni? Ez a fiatalember nem Olin de Courtils fia.

– Ugyan! Az álöltözetében is megismerem, és végül is, ha Courtils asszony más fiát szülte meg a férjének…

A Renaud-hoz legközelebb álló két lovagnak minden erejére szüksége volt, hogy visszatartsa a fiút, aki üvöltve Jerome Camard-ra akarta vetni magát:

– Kutya fattya! Hazudsz! Alais asszony tiszta volt és szent…

Adam testvér felállt a helyéről, és nyugtatólag a fiú vállára tette a kezét:

– Nyugalom, fiam! Maga pedig Jerome Camard, fogja vissza a viperanyelvét, és tudja meg, milyen nagyot téved: Renaud de Courtenay áll maga előtt, az egykori edesszai és turbesseli grófok leszármazottja, a nemesi család sarja, melyről maga is tudja, hogy francia királyi vérből ered…

– Igazán? Honnan veszi?

– Az iratból, melyet levéltárunkban őrzünk: tanúk előtt írta alá Thibaut de Courtenay, aki nemrég tért meg teremtőjéhez, és a Templom lovagja volt. Elismeri, hogy ő a fiatalember apja.

– És az anyja?

– Túlságosan rangos hölgy ahhoz, hogy megemlítsük a nevét.

– Vagyis fattyú! – recsegte Camard.

– Egyedül az apai vér számít, és ha elismerik, nem igazán fattyú. Csak az öröklés jogát veszíti el. Még valamit?

– Igen. Egy gyilkos akkor is gyilkos, és…

– A maga helyében én ezt nem kiáltanám ki olyan hangosan. Vannak, akik úgy gondolják, hogy maga a gyilkos, maga követte el a bűntettet, egy másikkal súlyosbítva, hisz egy ártatlant akar büntetni érte, hogy „a király nevében” magának kaparintsa meg a Courtils család javait.

– Maga mondta: a király nevében! És ez mindent megváltoztat! Ezért követelem, hogy adja ki nekem ezt az embert!

– Nem, mégpedig három okból: ez a ház menedék, ahová magának sosem lett volna szabad belépnie. Azután Renaud de Courtils-t keresi, aki nem létezik. Továbbá –

feltételezve, hogy mégis létezik – soha nem ölt meg senkit. Végezetül azt javaslom, terjessze a király elé Párizsban ezt az ügyet, melyet annyira a szívén visel, és megígérem, meghajtunk a jó és igaz igazságszolgáltatás előtt. Hisz magunk fogjuk a palotába kísérni.

Helyeslő moraj futott végig a fehér köpenyek kettős során. Jerome Camard talán fenyegetést érzett a közakarat egyszerű, békés megnyilvánulásában? Mindenesetre sarkon fordult, és megindult az ajtó felé. A küszöbön mégis visszafordult:

– Nem lesz mindig minden a maguk akarata szerint, szép templomos urak! Ami pedig őt illeti, egy nap megfizettetek vele a bűntettéért!

– Igazán? Ebben az esetben úgy gondolom, mindenképpen elmegyünk a királyhoz

– jegyezte meg Adam testvér, és sértő iróniával hozzátette. – A Châteaurenard-iak érdekében éppen ideje, hogy felséges urunk megtudja, milyen remekül képviseli az elöljárója!

Camard távozása után a lovagok csendben elhagyták a káptalantermet, és a refektóriumba vonultak. Adam testvér maradt utolsónak. Magával vitte az összezavarodott Renaud-t, aki szerette volna megérteni, mi történik vele, ám amikor kinyitotta a száját, a parancsnok nem engedte megszólalni:

– Később! Most vacsorázunk, hisz máris késésben vagyunk, és az étkezések alatt nem beszélünk. Azután imát éneklünk a kápolnában.

Renaud kénytelen volt beérni ennyivel, de miközben jó étvággyal befalta a kiadós káposztás bárányragut, melyet felszolgáltak, megpróbált rendet teremteni a gondolataiban, és egy szót sem hallott az ájtatos felolvasásból, melyet egy testvér végzett egy kis pulpituson állva. Megállapíthatta, hogy a hallgatás szabálya nem vonatkozik a parancsnokra, aki szinte az egész étkezés alatt halkan értekezett a káptalannal. Róla lehetett szó, hiszen mindketten gyakran pillantottak felé. Azután szép rendben a kápolnába vonultak. A zsoltárok és a Nunc ditnittis éneke alatt Renaud azonban képtelen volt odafigyelni, gondolatait betöltötte az imént hallott különös hír.

Megszokta az imákat – Courtils-ék nagyon ájtatosak voltak –, és most gépiesen mozgott az ajka. Egyedül a templomosok komoly hangján szárnyaló Simeon éneke törte át kissé elmélkedését. Amikor azonban csatlakozni akart hozzá, a torkából felszálló vékony hang olyan nevetségesnek tűnt számára, hogy inkább elhallgatott.

Képtelen lesz úgy elaludni, hogy ne tudja meg, miféle csoda folytán lett hirtelen a nagyapja fia… És egy templomos, akinek tilos hazudnia, miért jelentett ki ekkora valótlanságot?

Adam testvér, aki őt figyelte, sejtette, mi zajlik a tizennyolc éves fejben. Meghagyta a lovagjainak, hogy nélküle teljesítsék az esti istállószemlét, és maga vezette be Renaud-t a herbáriummal szomszédos, üres kis cellába.

– Itt fog aludni – mutatott a keskeny fekhelyre. – Előbb azonban beszélgetünk egy keveset. Nagyon figyelmetlen volt a kápolnában, és azt hiszem, tudom, mi gyötri.

– Az az… irat, ami állítólag a birtokában van…

– Állítólag? Tartsa féken a nyelvét, fiam! Nem állítólag! A birtokomban van az irat, melyet Thibaut úr írt és pecsételt le, itt, ezen a helyen. Egy templomos nem hazudik!

– Ő mégis megtette! Méghozzá írásban! Nem a fia vagyok, hanem…

– Igaz, megtette. Tette súlyának teljes tudatában – az akkori káptalan egyébként feloldozta a bűn alól! –, és kizárólag a maga érdekében. El tudja képzelni, milyen jövő

várna magára, ha kitudódna, hogy egy antiochiai hercegnő és egy szaracén gyermeke?

Thibaut megtette, amit kellett, hogy a törékeny ágacskát, amelyet maga képvisel, odakösse a Courtenay hercegek erős fájához. Azt akarta, hogy az ő nevét viselje, én pedig egyetértettem vele. Beéri ennyivel?

Renaud túlságosan beleszédült a hallottakba, hogy válaszoljon. Lerogyott a keskeny matracra, majd végül dadogni kezdett:

– Courtenay herceg… ez…

– Lassabban, fiam! Thibaut-nak sem volt más címe, mint egyszerű lovag. Maga is az lesz, miután lovaggá ütik. Aztán magán múlik, hogy a kardja segítségével más címeket is megszerezzen, ez azonban a jövő titka…

Renaud felállt, hogy elköszönjön a parancsnoktól, és félénken megkérdezte, hogyan látja Adam testvér ezt a jövőt.

– Gondolkozom rajta – felelte az aggastyán. – Jó éjszakát…

Az éjszaka és az elkövetkező délelőtt megerősítette Renaud-t a meggyőződésében, hogy nem vágyik a számára túlságosan behatárolt, kolostori templomos életre. Bár szülei őszinte hitben nevelték, és hozzászoktatták a vallási kötelességek pontos betartásához, mindez csak halvány mása volt a parancsnokság szigorú szabályzatának.

Hajnali négykor imára szólító harangszóra és az azt követő járkálásra ébredt.

Felmérte, hogy a testvérek a kápolnába tartanak, s úgy gondolta, neki is velük kell mennie. Sietve magára kapta a ruháját, felvette a szandálját, és álomittas szemmel csatlakozott a fehér köpenyek sorához, mely átszelte az udvart. Teljes volt a sötétség, hisz éjszakai miséről volt szó, melyet nyáron hajnali kettőkor tartanak, és a még mindig hideg idő száraz volt. A fiatalember fagyoskodó lábára gondolva hálát adott ezért.

A kápolnában a két nagy, sárga viaszgyertya alig világította meg a sűrű árnyak átjárta boltíveket, de fényében felragyogott az ezüstkereszt és a tabernákulum. Renaud az ajtónál maradt, a testvérek kettős sorának legvégén, akik a hajó két oldalán, egymással szemben sorakoztak fel, és igyekezett szerényen részt venni a szertartásban, de sosem énekelte még a hajnali misét, és kénytelen volt beérni azzal, hogy a férfiak nem mindig csengő hangját hallgatja. Az imákhoz azonban csatlakozott: tizenhárom miatyánkot mondtak el Szűz Mária tiszteletére, valamint tizenhárom másik imát az aznapi szent, Lubinus emlékére, akihez március tizennegyedik napja tartozott. Azután szigorú rendben visszatértek a sötétségbe, és csendben az istállókba vonultak, hogy ellenőrizzék, minden rendben van-e, végül pedig visszafeküdtek. Renaud azonnal újra elaludt… de nem sok időre: két órával később ismét imára szólított a harang, a kolostor ismét a kápolnába vonult, ez alkalommal teljes mise hallgatására, melyet kötelezően hatvan miatyánk kísért: harminc az élőkért és harminc a holtakért.

Ezután a refektóriumba mentek a mindig nagyon tartalmas reggeli étkezésre, melyet állva elmondott áldás és miatyánk előzött meg. Az étkezés csendjét csak a felolvasó hangja törte meg. Ha nem jelölték volna meg a helyét a hosszú asztalnál, pontosan ott, ahol előző este ült, Renaud azt hihette volna, láthatatlanná vált, hisz úgy tűnt, senki nem látja: senki nem szólt hozzá, és az asztal végén mintha Adam testvér is elfeledkezett volna róla. Különös érzés volt: nem túl kellemes! A parancsnoknak vajon tényleg ennyi időre van szüksége, hogy eldöntse, mi legyen vele?

Csak a kompié után jött érte egy testvér, hogy az öreg templomoshoz kísérje, aki a szobájában várta. A fiatalember beleszédült kissé a rendszeres imákkal szabdalt programba, melyben a templomosok visszatértek a kápolnába, miközben művelték a földet, a szőlőt, ellátták az istállót, és jelentős mennyiségű munkát végeztek a kolostor körül. Közben pedig a számos miatyánkból merítettek erőt. Ő maga nem csinált mást, csak imádkozott, evett és énekelt a többiekkel, mégis fáradtnak érezte magát. Kissé elgyötört arckifejezése mosolyra fakasztotta Adam testvért.

– Nos? Milyennek találja a parancsnokság életét? Egy vidéki parancsnokságét, mely természetesen más, mint a nagyvárosbelieké Párizsban, Lyonban, Lille-ben, vagy éppen a keleti Házban, ahol a harcművészeteké a főszerep.

Az öregember értett a nehéz kérdések feltevéséhez, és Renaud többször is megköszörülte a torkát, mire meg tudott szólalni:

– Igencsak szigorú élet… még egy olyan fiúnak is, akinek, mint nekem, mostanra hat láb mélyen a föld alatt kellene lennie. Ha… ha választhatnék, inkább Keletre mennék.

– Ott is ugyanennyit imádkoznak, tudja?

– Bizonyára… bizonyára, és szeretek is imádkozni, de… nem a fegyverforgatás egy lovag igazi hivatása? És…

– És a mezei munka nem vonzza? Pedig muszáj elvégezni, hisz amit megeszünk, megiszunk, vagy ilyen-olyan módon elfogyasztunk, mind a földünkről ered. Így alamizsnát is oszthatunk mindennap, ahogyan azt a szabályzatunk előírja. A felesleget a Templom kincstárának javára eladjuk. Ugyan, ne vágjon ilyen képet! Nem azért vetettem alá ennek a kis próbatételnek, hogy kényszerítsem. Világi életre vágyik, és segítek ebben. Az apja – úgy értem, a jó Olin úr. – Auxerre grófjához akarta küldeni, hogy a fegyvernöki szolgálata után lovaggá üsse?

– Igen. Már félre is tette a szükséges összeget, hogy ha eljön az idő, megvásárolja nekem a páncélt, a sisakot és a felszerelést, mely, mint bizonyára tudja, nagyon drága…

Az apám már nem él, az elöljáró pedig mindent elvett. Egyszerű fegyveres lehetek csak… talán őrmester?

– Semmit sem ért az egészből, de ez természetes is, hisz egy kisvárosban nevelkedett. Ha jól szolgálja, egy magas rangú úr megteszi, amit kell, és a hercegeket leszámítva az egyik leggazdagabbhoz viszem el.

– Letett hát arról, hogy Párizsba kísér?

– Azt reméltem, hogy… a királyt szolgálhatom!

– Álmodik, fiam! Nem léphet be úgy a király szolgálatába, mint egy malomba. Az imént még azon kesergett, hogy csak őrmester lehet, most meg azt kifogásolja, hogy nem mehet a palotába? Mint kamarás? Ó! Bocsásson meg, egy pillanatra elfeledkeztem róla, hogy egy templomos csak kedvesen… és nyájasan fordulhat másokhoz! De úgy felbőszített – sóhajtott fel Adam hátradőlve támlás székén.

Néhány pillanat alatt egészséges fehérről bíborvörösre váltott az arca, majd visszatért eredeti színéhez. Renaud aggódva figyelte, szidva magát ostobaságáért. Nem most tapasztalta először zavaró tulajdonságát, hogy túlságosan sokat beszél, és túlságosan nyíltan kimondja, amit gondol. Néha az anyja is megfeddte ezért…

– Kérem, bocsásson meg – suttogta lehajtott fejjel. A parancsnok azonban máris visszatért eredeti gondolatmenetéhez:

– Ami Párizst illeti, odamegy. Kíséretet adok maga mellé egészen az ottani Templomig, mely a legjelentősebb központunk francia földön, nehogy eltévedjen vagy baj érje a nagyváros ezernyi veszedelmében. Azután elviszik a Coucy-palotába, ahol úgy gondolom, fogadni fogják a levélnek hála, melyet Raoul bárónak küldök magával.

Isten segedelmével ott kezdi meg pályafutását.

Ha azt képzelte, védence hálás köszönetet rebeg majd, Adam testvérnek tévednie kellett. Renaud többet akart megtudni az ismeretlen házról, ahová küldik, de mivel nem tudta, hogyan adja elő kérdéseit, inkább hallgatott.

– Nos? – nyugtalankodott Adam testvér. – Remélem, megfelel? – kérdezte minden nyájasság nélkül.

– Én… ó, igen, nagyuram… de egyáltalán… nem tudom…

– Mit? Hogy kik Coucyék?

– Nos, igen.

Olyan ártatlanul hangzott a válasz, hogy Adam testvér elmosolyodott:

– Maga lehet az egyetlen Franciaországban, aki nem tudja. Sőt a Szentföldön is, ahol a vérüket ontották, tudják róluk, hogy előkelő és nagy hatalmú bárók, igen gazdagok, hatalmas birtokaik vannak, és úgy élnek, akár a hercegek. Ami engem illet, öröktől fogva ismerem őket: szülőföldem, Dury szomszédos a hűbérbirtokukkal.

Mindig keménykezű nagyurak voltak, akik sok gondot okoztak a királynak…

– Lázadók? – nyögte Renaud.

– Néha nagyon úgy festett. Enguerrand báró, aki két évvel ezelőtt halt meg, közéjük tartozott. Coucy hegycsúcsán felépítette a létező legnagyobb, legmagasabb, legerőteljesebb várat… kizárólag azért, hogy nyakaskodjon Fülöp Ágosttal, aki éppen akkor építtette fel a Louvre tornyát. Nyugodjon meg, azóta minden rendeződött, és Raoul báró, aki az örökébe lépett, ugyanolyan vitéz lovag, mint az édesapja lehetett, de lényegesen barátságosabb a természete. Elégedett, remélem?

– Jobban, mint elmondhatnám, és teljes szívemből köszönöm. Isten és Szűzanyánk segítségével mindent megteszek, hogy soha ne kelljen megbánnia, hogy megmentett, és ilyen nagyvonalúan segített.

– Jól van – veregette vállon Adam testvér. – Van még kérdése?

– Több is van, sajnos, melyet szeretnék feltenni, mióta ezt elolvastam – szedte össze a bátorságát Renaud az egyik ládán pihenő kéziratra mutatva. – De nem szeretnék visszaélni a türelmével…

– Az én koromban már nem sokat alszik az ember. Ráadásul – éppen a korom miatt – lehetséges, hogy nem találkozunk többé. Mit akar tudni?

– Csak két dolgot… és mélységesen szégyellem a merészségem.

– Nem hiba, ha bölcsen használja fel.

– Nos, amikor találkozott Thibaut lovaggal Belin mellett, egy kincset keresni tartott Jeruzsálembe. Megtalálta?

– Igen.

– Mégsem ment egyenesen a Templomba, hanem Balduin király szolgálatába állt.

– Így van. Akkoriban a Templom rossz befolyás alatt állt, és érdekelt minden, ami körülötte történt. Ráadásul, bevallom, szerettem volna megismerni a fiatal leprást, akiből hihetetlen jellemerő és belső ragyogás áradt. Ott is megtaláltam, amit kerestem.

Ez minden?

– Engedelmével, nem. Önt Laon, egy olyan város püspöke küldte el, mely, ha jól értettem, szomszédos a szülőföldjével. Hogy lehet, hogy mégis Burgundia kapujában találom, a szülőföldjétől ily távoli parancsnokságon?

– Egy templomos oda megy, ahová a parancsa szólítja, és úgy gondolom, hasznosabb lehetek a rend számára itt, Burgundia kapujában, ahogy maga találóan mondja. Ez a vidék szomszédos a királyi birtokkal és a champagne-i grófsággal is. Egy útkereszteződés mindig érdekesebb, mint egy városi ház, ahol leginkább kereskedelemmel és pénzügyekkel foglalkoznak. Legalábbis az én ízlésem szerint. De most maga jön: nagyon sokat tud az életemről. Thibaut testvér világosította fel?

– Inkább a kézirat. Magáról is szól…

– És még sokakról, gondolom. Nagy érdeklődéssel fogom elolvasni, mielőtt bekerülne az irattárunkba, de jelzem, hogy a maga tulajdona, és át kell adniuk magának, ha egy nap érte jön.

– Nagyon hálás vagyok önnek – mosolyodott el szélesen Renaud. – Ugyanakkor jeleznem kell, hogy… hiányzik egy-két oldal…

Nem kellett többet mondania. Élemedett kora ellenére Adam testvér szelleme mit sem veszített éberségéből. Szemében enyhe háborgással kevert vidámság, sőt tisztelet tükröződött, ahogy elnézte a sovány fiút, aki szép volt, akár a szobrok, melyeket Görögországban tett utazásain megcsodálhatott, és akinek barna bőre és fekete szeme szerencsés kontrasztot alkotott szőke hajával. Ráadásul intelligens volt a kölyök, bármennyire naivnak hatott is, és Thibaut-nak, bárhol legyen is, minden oka megvolt a büszkeségre…

– Feltételezem, azok az oldalak, ahol az Igazi Keresztről van szó?

– Pontosan. Bocsásson meg ezért.

– Ugyan, ugyan. Jó ügyért harcol. Most menjen aludni. Holnap megkap mindent, amire szüksége van ahhoz, hogy eljusson Párizsba anélkül, hogy beleesne a csapdákba, melyeket az elöljáró, ebben egészen biztos vagyok, felállít.

– Meg merészelné tenni azok után, amiket ön mondott neki?

– Az ilyen ember mindig mindent meg mer tenni, ha az érdek úgy diktálja.

Magának is tudnia kellene, hisz nem habozott bűntettet elkövetni, és magát, az ártatlan nemest bitófára küldeni.

– Ezért az utóbbi körülményért szinte hálás vagyok neki: sokkal nehezebben szöktem volna el a tőkéről a hóhérbárd alól.

– Ez is egy nézőpont. Mindenesetre életben van, és ez a lényeg…

A változás, melyben Renaud szökevényből egy előkelő úr szolgálója lett, az éjszaka zajlott le.

Amikor a hajnali imára ment, elfelejtette felvenni a szerzetesi csuháját, és amikor a reggeli harang az első misére szólított, már nem találta sehol. A helyén kendering, tartós vászonnadrág és egy rövid, bőrrel bélelt zubbony feküdt, mely nem volt új, de jó állapotban volt, és főként rá várt egy igazi, vastag bőrcsizma, melybe megkönnyebbült sóhajjal bújtatta lábát. A szandál meztelensége volt a legkellemetlenebb számára.

Talált egy barna gyapjúsapkát és egy gondosan összehajtogatott gyapjúanyagot, mely a vállára vetve köpenyül szolgál majd: szinte szent köpenyül, melyet egyedül a lovaggá ütöttek viselhetnek.

Elragadtatta a ruhatára. Igaz, letartóztatása előtt szebb, jobb minőségű ruhákat hordott, még selymet is, hisz Alais asszony csinosnak akarta látni a fiát, ám az utóbbi napokban olyan kemény lett az élete, hogy nem is emlékezett rá, érzett-e valaha nagyobb örömet, mint most, hogy felöltötte a durva inget és a kopott bőrzubbonyt. O, akinek az édesanyja legutóbbi születésnapjára piros selyemzekét hímzett arannyal, mely mostanra biztosan Jerome Camard ládáiban pihent…

A szertartás végeztével Adam testvérhez sietett, hogy köszönetet mondjon, de éppen a böjt vége volt, így a refektóriumba kellett mennie a többiekkel, ahol csendben, az üres tálak előtt állva várták a parancsnokot.

Amikor megjelent, Renaud látta, hogy acélsodrony inget visel a hosszú, piros kereszttel díszített fehér köpeny alatt, és a sodronysapka, melyet a sisak alá vesz majd, a vállán csüngött. Négy másik testvér is a hadi öltözéket viselte. Az étkezés végeztével Adam testvér bejelentette, hogy Párizsba megy néhány ügy elintézésére, de nem marad sokáig.

Renaud zavartan, amiért az aggastyán fárad miatta, meg akarta köszönni a jóságát és az öltözéket is, ám Adam testvér félbeszakította:

– Nem a maga kedvéért megyek – jelentette ki mogorván. – A helyzet az, hogy felkeresem a rend kincstárnok testvérét, és mivel kíséretet ígértem magának, kihasználom az alkalmat.

Még egy öröm várt Renaud-ra ezen a reggelen egy életerős paripa képében, melyre megengedték, hogy felüljön. Imádta a lovakat, és szenvedélyes lovas volt. Balsorsában azt hitte, soha többé nem érezheti combjai között az érzékeny, súlyos és ideges izmok tömegét, s most, hogy ismét a kengyelbe tette a lábát, kis híján elsírta magát. Ennek elkerülésére, valamint hogy kipróbálja a jószágot, léptetett vele néhány figurát.

– Ne fárassza ki. – morogta Adam testvér. – Nem lovagi tornára indul, és hosszú út áll előttünk.

Szeme azonban nevetett, ahogy figyelte, mint él tovább ebben a fiúban a lovaglótehetség és a ló szeretete, mely Thibaut-t és leprás királyt jellemezte.

Kora ellenére még mindig úgy ült a nyeregben, hogy sok fiatal is megirigyelhette volna. Még akkor is, ha a felszálláshoz már egy sámli segítségére volt szüksége…

Szép rendben hagyták el a parancsnokságot: Adam testvér az élen, azután Renaud, végül pedig a négy templomos kettesével. Lefelé ereszkedtek a Yonne völgyében Sens felé, ahonnan Montereau-n és Melunön át érik majd el Párizst.

Tiszta, szép és hideg volt a reggel. A fűszálakat vékony rétegben dér vonta be, az egyik faágról azonban pacsirta szállt a sápadt napfény felé. Renaud követte a pillantásával: úgy érezte, kedvező előjel új életének küszöbén. Hamar megértette azonban, Adam testvér bölcsen tette, hogy kíséretet rendelt mellé. Nem sokkal Saint-Aubin után, ahogy elhaladtak egy erdő sarkánál, mely az útig futott le, egy csapat lovast pillantottak meg. Vagy tucatnyian lehettek, nagyon mogorvák voltak, és fenyegető árnyként állták el az utat. A lovagok felemelték pajzsukat, és előreszegezték lándzsájukat. Ezt látva Renaud elővette a nyergére erősített kopját1. Adam testvér előreléptetett a lován az útonállók felé. Egyedül ő nem nyúlt a fegyveréért.

– Mit akarnak? – kérdezte keményen. – Ha az erszényünket, csalódniuk kell.

Nincs…

– A fiút akarjuk, aki mögötted rejtőzködik. – felelte a parancsnoknak látszó gonosztevő.

– Nem rejtőzködöm – tiltakozott Renaud, és kopjáját előreszegezve a parancsnok mellé léptetett. – Ha pedig el akarsz kapni, gyere ide értem!

– Nyugalom – utasította az öreg lovag. – Azt hittem, értésére adtam az uratoknak, mit gondolok erről az ügyről, és bár nem lep meg, hogy belénk köttök, hisz számítottam ilyesmire, az meglep, hogy bár mi kísérjük Renaud de Courtenay-t, mégis le akarjátok fogni!

– Meglep? – nevetett a másik. – Öten vagytok, meg egy gyerek, mi meg tizenegyen…

– Gyerek? – üvöltött Renaud. – Mindjárt meglátod, hogy harcolok, gazember!

– Jó hír! – dicsérte Adam testvér. – Ami minket illet, tudjátok meg, hogy egy a kettő

ellen éppen csak elfogadható harc egy templomosnak. A három jobb lenne. Tehát…

Hihetetlen sebességgel kirántotta hosszú kardját, és rárontott az ellenségre, miközben négy társa azonnal követte lándzsájával. Annyira gyorsan történt minden, hogy Renaud lemaradt, és szinte azt sem értette, mi történik. Természetesen követni akarta a társait, de a harc máris véget ért: a lándzsák átdöfték Jerome Camard néhány emberét, miközben a villámsebesen lecsapó kardok folytatták a munkát. Adam testvér olyan erővel hadakozott a bandavezérrel, hogy kiütötte a nyergéből. Ezt látva a többiek elmenekültek, éppen csak annyi örömöt hagyva Renaud-nak, hogy megsebezhette egyikük karját.

– Ez jólesett – jelentette ki a parancsnok arcát beragyogó széles mosollyal. – Rég nem volt már alkalmam ilyesmire. Jót tesz.

Egy perccel később Camard pribékje – akit Edme Goujonnak hívtak –, erősen megkötözve a lován elfoglalta helyét a legyőzői között, s megindult velük az úton, melyről tudta, hogy egyenesen a bíró, majd a hóhér elé vezeti.

Eközben Renaud, akit elkápráztattak a látottak, dicshimnuszt zengett Adam testvér rendkívüli fürgeségéről az élemedett korban, amikor az emberek többsége 1 A lovaggá ütés előtt a fegyvernökök ezt a hosszú, erős, lapos és hegyes vasban végződő botot használták.

inkább már csak a tűz mellett üldögél, takaróval a térdén, hogy átmelegítse berozsdásodott vérkeringését.

– Ha megadatik, hogy olyan sokáig éljek, mint ön, parancsnok úr, szeretném tudni, mi a csodaszere.

– A gyakorlás, fiam, a mindennapos edzés és a megfelelő, vagyis bőséges, de nem eltúlzott táplálkozás. És az, hogy nem szabad túlságosan odafigyelni a fájdalomra, mely itt-ott felüti a fejét. Egyébként nem vagyok kivétel. Jean de Brienne, aki Jeruzsálem királya volt, miután feleségül vette Isabelle királynő és Conrad de Montferrat lányát –

és akivel bizonyára találkozott Thibaut kéziratában –, később Konstantinápoly császára lett, és az utolsó csatáját kilencvenévesen vívta a városa falai alatt. És vannak még mások is: ha nem maradunk ott a csatamezőn, hosszú élet vár ránk…

Adam testvér szemmel láthatólag boldog volt, hogy megmutathatta a tejfölösszájú ifjúnak, mennyit érnek az öregek: hosszasan idézte a régi szép emlékeket Renaud legnagyobb gyönyörűségére. Nagyon kellemes volt az út…

1244. március 16. volt, nagyon szép kora tavaszi nap, mely arra termett, hogy a gyönyörű vidéket járják, melyet uralkodója erélyének hála régóta elkerült már a háború borzalma.

Mégis ugyanabban az órában, amikor Renaud Adam testvért hallgatta, nagyon messze, a Pireneusok pompás hegyei között óriási dráma zajlott. Montségur-ben történt, a bevehetetlen erőd alatt, mely a katárok utolsó menedéke volt. Ezek az eretnekek különös vallást követtek, mely szerint a föld átkozott, a házasság visszataszító, az öngyilkosság pedig erősen javallott. A bevehetetlen erőd mégis elesett, és a király nevében, aki semmit sem tudott minderről, hatalmas máglyát raktak, melyre több mint kétszáz férfit és nőt vetettek. Nemcsak nem voltak hajlandók megtagadni hitüket, de követelték a mártíriumot, mint a boldog öröklét elnyerésének legjobb eszközét.

Órákon keresztül kavargott a hideg és tiszta levegőben a sűrű, fekete és undorító szagot árasztó füst, bűzbe burkolva a környéket, melyben akkora iszonyat ébredt, hogy az elkövetkező évszázadok sem oszlathatták el.

Még sokáig parázslott a máglya az őrzésével megbízott fegyveresek szemében, akiknek arca semmit sem tükrözött, hisz jobb volt így. Már tudták, hogy az inkvizíciónak, mely nemrég telepedett meg a Languedoc vidéken, számos láthatatlan szeme van mindenütt…

A legyőzött várból is figyelték a máglyát – mindazok a férfiak és nők, akik nem az eretnek valláshoz tartoztak, mely beférkőzött a családjukba, és akik tehetetlenek voltak, és nem tudták megmenteni szeretteiket a lángoktól. Montségur ura, Raymond de Pereille a feleségét, Corbát látta a kisebbik lányuk, a tizenhat éves Esclarmonde kíséretében a szörnyű halálba vonulni, és képtelen volt felfogni, mi történik vele: a hatalmas fájdalom megbénította gondolatait.

Még valaki nézte a máglyát, s az ő fájdalmában nem volt lesújtottság. Éppen ellenkezőleg, percről percre növekedett haraggal és szenvedéssel táplálkozva a gyűlölete, melyet az idő sem olt ki sosem. Gyűlölet, mellyel Renaud egy napon szembetalálja majd magát…

II. fejezet

Az apród

Renaud-t, aki csak Châteaurenard szűk kereteit és szerény pompáját ismerte, elkápráztatta Párizs felfedezése, még akkor is, ha útközben megcsodálhatta Sens városát öt apátságával és szép új katedrálisával, ahol tíz évvel korábban Lajos király esküvőjét tartották Provence-i Marguerite-tel. Párizs egészen más volt!

Először is pompás volt a vidék, az idő pedig, mely hirtelen lágyabbra váltott, ahogy elhagyták Sens-t, ragyogó tavaszt ígért. A fák, az erdők, a gyümölcsösök finom, zöld lombfátyol mögé rejtették ágaikat. A völgyekben kizöldültek a legelők. A domboldalakon büszkén hajtottak a gondosan ápolt szőlőtőkék, és ahogy közeledtek a főváros felé, egyre több és egyre gazdagabb faluval, kisvárossal és apátsággal találkoztak. A lovak minden lépésére – majdnem négy napig tartott az utazás, mely közben pihenőt tartottak más parancsnokságok, például Dormelles „csűrjében” –

erősödött a meggyőződés, hogy Franciaország békében él egy bölcs király jó uralma alatti Ahogy a város látótávolságába értek, Renaud csodál lattal kiáltott fel a több mint harminc láb magasi szép, fehér falak láttán, melyeket Fülöp Ágost emeltetett Párizs körül. Kerek tornyok őrizték, és húsz kapu biztosította a ki-be járást – ahogyan Adam testvér magyarázta fiatal útitársának.

A fenséges keretben harangok, tornyok, tornyocskák emelkedtek a magas, piros tetők és csipkén oromzatok fölé, melyek látképét csillogó szalagkent vágta ketté a Szajna. A látkép háttereként egy dombon malmok emelkedtek, melyek nagy lapátjai mintha a számos építkezés zajának, a kiáltásoknak, a székek zörgésének, a lovak léptének, a hangok csengésének, egyszóval a nagyváros lüktetésének ritmusára forogtak volna.

A Szent Jakab kapun átlépve, melyhez felvonóhíd és erős, két kerek torony védelmezte őrház tartozott egy széles utca futott a folyó felé, először egy nagyi jakobinus kolostor mellett haladva. Szokatlan módon kövekkel rakták ki, melyek közé cserepeket kevertek, szerencsésen kiküszöbölve a megszokott keréknyom okozta mélyedéseket, melyek az időtől függően hol szárazak, hol sárosak voltak.

– Milyen szép! – kiáltotta Renaud. – Az egész város ilyen?

– Ó, nem. – sóhajtotta Adam testvér. – Fülöp Ágost király, aki mostani királyunk, IX. Lajos nagyapja volt, szerette volna, hogy ilyen legyen, de nem maradt elég ideje.

Csak a két nagy utca, mely a Szajnán túl keresztezi egymást, kapott kövezetet. A déli Szent Jakab kaput kötik össze az északi Szent Dénes kapuval, nyugaton és keleten pedig a Saint Honoré kaput a Szent Antallal. Már ez is nagy fejlődés, de a királyok élete, mint mindenki másé, egyszer véget ér… Fülöp fia, VIII. Oroszlán Lajos nem folytatta a munkát. Sokat hadakozott, és mindössze három évig uralkodott. Mostani urunk újra magasba emelte a zászlót, és más csodálnivalója is lesz még. Éppen az iskolák kerületében járunk, ahová messziről is érkeznek tanulni. Ott pedig, a híd után, melyet Kis hídnak neveznek, a Cité szigete: ott áll a király palotája nagy lakosztályaival, gyümölcsöskertjével és tornyaival. A másik végén pedig az a csodálatos, két, szögletes tornyú templom, melynek fehér kövei magukhoz vonzzák a napsugarakat, a Notre-Dame-katedrális. Csak hat évvel ezelőtt készült el, és gyönyörű építmény. Innen nem is látja a szépséges színeit és az aranyozásokat, melyek beragyogják a három kaput és a felső galériát.

A Kis hídról, melyen később áthaladtak, csak a két ikertorony látszott az Hotel-Dieu épületei felett. Renaud elkerekedett szemmel bámult, különösen, amikor az út a palota előtt vezetett el, mely hatalmas sürgés-forgás középpontjának látszott: szemmel láthatólag éppen építettek valamit. Adam testvér ismét felvilágosította:

– A király egy kápolnát építtet: csodálatosat akar, hogy a Szent Töviskoronát és Megváltónk passiójának egyéb ereklyéit őrizze, melyeket Velencében megvásárolt a konstantinápolyi császártól.

– Megvásárolt? – döbbent meg Renaud. – Ilyen szent dolgok is alkudozás tárgyát képezhetik?

– Ó, van ennél rosszabb is! Szegény II. Balin, akiről Thibaut testvér már mesélt magának, annyira pénzszűkébe került, hogy elzálogosította őket Nicolas Querininél, egy zsidó uzsorásnál. Lajos király kiváltotta és Franciaországba hozatta a kincseket. Öt évvel ezelőtt Sens határában vette át őket.

– De az Igazi Kereszt nem lehet nála – il a ózott Renaud.

– Említettem volna? Az ereklyék között úgy tűnik, itt van egy kis darabkája, de semmi ahhoz fogható. Amelynek most már csak maga tudja a titkát…

Bizonytalan talajra léptek, és Renaud inkább témát váltott:

– Thibaut lovag szerint a császár éppen a királyságban tartózkodik.

– Már nem. Itt volt, de mostanra biztosan elutazott. Talán őszentségéhez a pápához.

– Miért ez a sok utazás?

– Mindig nagy pénzszűkében van. Azt hiszem, ő a világ legnincstelenebb uralkodója.

– A konstantinápolyi császár? Azt hittem, gazdag!

– Már nem a Komnenoszok pompás korában vagyunk. Mióta a velencei dózse a saját hasznára eltérítette a negyedik keresztes hadjáratot Bizánc felé, megváltozott a helyzet. A maga császára és Courtenay rokona a legvégső eszközökhöz kénytelen nyúlni. Még courtenay-i birtokát is áruba akarta bocsátani. A király megtiltotta neki, és rá kellett bíznia az irányítását fiatal feleségére, Marie-ra, Jean de Brienne lányára. Azért csak kapott kölcsön pénzt, de cserébe, zálogba kellett adnia felséges urunknak a namuri márkiságát. A szerencsétlen állandó hadban áll két nagy, görög csoportosulással, akiket a dózse kisemmizett. Biztosan hamarosan eljön megint vendéglátásért, jó tanácsért… és anyagi támogatásért.

– Őszintén megmondom – kiáltott fel Renaud –, öröm önnel beszélgetni! Úgy látom, mindenkiről mindent tud!

– Sokat megéltem – felelte nevetve Adam testvér –, sokat láttam és sokat tanultam.

Ráadásul a Templomnak a lehető legtöbbet kell tudnia mindarról, ami az Akra-Jeruzsálemi királyság – ahol fő rendházunk van – és ami a nyugati országok között történik. Ó, mi történt?

A Nagy híd főjénél, mely a Cité szigetet a Szajna jobb partjával köti össze, veszekedés tört ki két teherhordó között: jó okuk lehetett az egymás iránti haragra, amennyire azt ökölcsapásaik erejéből sejteni lehetett, a bámészkodók legnagyobb örömére, akik mindig kéjes lelkesedéssel fogadták a hasonló jeleneteket: kör képződött a küzdők körül. Elég gyakori jelenség volt ez, és a palota őrei nem siettek a közbeavatkozással: tudták, hogy a lovaikon tiszteletet parancsoló látványt nyújtó templomosok közeledtére visszatér majd a rend. Valóban, a bámészok köre szétnyílt előttük, és a két szereplő a világ legtermészetesebb módján úgy döntött, más helyszínen folytatja nézeteltérése rendezését. Miután igen udvariasan köszöntötték a lovagokat, továbbálltak az Herbes rakpartra. A templomosok haladhattak tovább az erős fahídon, melyet vastag deszkák tartottak, és malmok szegélyeztek.

A jelenet, s különösen a végeredménye, elszórakoztatta Renaud-t.

– Milyen meglepő!

– Engem kevésbé lep meg, mint magát. Nem tudom, Lajos király hatása-e, akit sokan máris szentnek tartanak, de mióta ő uralkodik, a párizsiak mintha megfogadták volna, hogy a világ legudvariasabb emberei lesznek.

– Pedig az a két rakodó nem éppen udvariaskodott egymással.

– A vitákat valahogy csak le kell rendezni… és nem mondtam, hogy minden párizsi glóriát érdemelne…

A Nagy híd végén egy kis erődítmény emelkedetté egy sötét és ijesztő, öreg épület, a Châtelet, mely egyszerre volt a felügyelő lakhelye és egyben börtön. Ezek voltak a furcsa város egyedüli fekete falai, hiszen az épületek újnak látszottak, ha éppen nem most álltak építés alatt. Például a Szajna bal partját őrizendő egy hatalmas torony fenyegető kontúrja ostromolta az eget, tiszteletet parancsoló, kisebb tornyokkal szabdalt hármas körfallal körülvéve.

– A Louvre. – magyarázta a parancsnok. – Fülöp Ágost – megint csak ő! – azért emeltette, hogy megvédelmezze Párizst az angolok mohóságától, akiknek normann földjei nincsenek messze innen. Látja, nem aprócska urak a királyaink!

A hídon és a fülsüketítő zajjal dolgozó malmokon túl terült el a város legfiatalabb része. Egymás mellett épültek házak, paloták, műhelyek és üzletek, nem is beszélve a nagy piacról, melyet Vásárcsarnoknak neveztek. A hat lovas jobbra fordult, és elhaladt a Polgárok fogadóhelyisége előtt, mely a vízkereskedők kikötői tevékenységének központja volt. Kikötőjük a Grève térnél volt, ahol a kivégzéseket is tartották. Mögötte állt a Saint Gervais „halom”, a Szent Anasztázia kórház, ahol a kapucinusok fogadták a szükséget szenvedő betegeket. Itt emelkedett a Templom is: egy megerősített ház a vízparton2. Renaud meglepetten figyelte:

– Tényleg ez a párizsi templomos rendház? Kisebb, mint az ön parancsnoksága, nagyuram…

– Ezért lesz nemsokára másik házunk. Négy éve a birtokunkban van egy nagy, mocsaras és homokos földterület nem messze innen, melyet kiszárítunk, és művelés alá vonunk, hogy szép birtokká alakítsuk, falakkal, tornyokkal és egy nagy donjonnal, ahol a kincstár védettebb lehet a párizsiaknál néha előforduló, őrült ötletek ellen. Az a rendház méltó lesz a templomosok franciaországi központja névre. Egyelőre azonban ez is elég.

Renaud mindig éber kíváncsiságában majdnem megkérdezte, hogy Adam testvér a kincstár alatt a rend pénzét érti-e, vagy azt, amit a Szentföldről hozott el, de még időben megérezte, hogy úgysem kapna választ. Ráadásul Adam testvér éppen egy vadonatúj, még egészen be sem fejezett palotára hívta fel a figyelmét a Szent Anasztázia kórház mellett:

– Ez Coucy báró párizsi otthona. Ha minden jól megy, maga holnapra itt lesz.

– Vagyis ha befogadnak? És… ha minden rosszul megy?

– Nagyon meglepne.

A fiatalember elfogadta a megnyugtatást. A király nagy városa elkápráztatta, és erősen vágyott rá, hogy itt éljen. Nem annyira rendkívüli gazdagsága, mint nyüzsgése, túláradó életkedve miatt. Izgalmas lehet ilyen forgatagban élni.

Igen, ez volt a megfelelő szó: hallatlanul izgalmas. Aznap éjjel a fiú alig aludt a templomos rendházban, ahol egy évszázaddal korábban Beckett Tamás II. Henrik angol király haragja elől menekülve védelmet talált. Abban az esetben, ha Coucy báró nem hajlandó a szolgálatába fogadni, el sem tudta képzelni, mi lesz vele. Főként, ha kizárja azt a lehetőséget, hogy belép a templomosokhoz – ami egyre kevésbé vonzotta, mióta meglátta Párizst. Ha legalább az a furcsa császár még itt lenne, ahogy azt Thibaut lovag gondolta, beállhatna az ő szolgálatába. Ha azonban valóban olyan szegény, biztosan nem vágyna arra, hogy a nyakába vegyen egy időben és térben egyaránt távoli rokont. Különben is, semmi izgalmas nem lenne abban, hogy egy pénzért kuncsorgó uralkodó kíséretéhez csatlakozzon.

Ilyen gondolatok foglalták le Renaud-t. Végül megnyugvást merített a tudatból, hogy Adam testvér mellett van, aki nem az az ember, aki magára hagyná a bizonytalan jövővel szemben. Annál is inkább, mert úgy tűnt, nagy tisztelet övezi a rendben. Talán titkos posztot tölt be? A fogadtatás, melyben érkezésekor részesítették, majdnem olyan pompás volt, amilyen a Nagymesternek járna, ha Franciaországba jönne, és Renaud néhány jelből felmérhette, hogy nem csak élemedett korának köszönheti…

A fiúnak hevesen dobogott a szíve, amikor másnap a mise után Adam testvér nyomában belépett az erőteljes falak körülvette kis gyümölcsöskertbe, melyre Coucy 2 1255-ben. tizenegy évvel később került a templomosok birtokába a híres erődítmény.

báró palotája nyílt, ám a gazdagság, mely már a kapuból a szeme elé tárult, megnyugtatta. A szép, fehér kövekből épült, finom pergamennel fedett, virágdíszes ablakos palota egy hercegnek is megfelelt volna, olyan sok faliszőnyeg, faragott bútor, csodálatos ezüsttárgyakat, kristály- és aranykupákat tartó konzol állt benne. Puha selyem- és bársonypárnák tették kényelmessé a székeket egy előkelő, címerrel faragott kandalló körül, melyben illatos fenyő- és bükkfahasábok égtek. A szárított füvekkel meghintett padlót szép vörös és fekete kövek alkották, és egy magas, nagyúri dísztetővel ellátott ébenfa karszék előtt egy vörös bársonnyal letakart asztal állt a báró kényelmére, aki éppen írt valamit. Meglepő volt a látvány, hisz az előkelő urak általában nem bajlódtak a tintával és a tollal, inkább egy írnokra bízták az írnivalókat.

Bárhogy is volt, a báró letette a tollát, ahogy a vendégek beléptek, és szívélyes üdvözletre nyújtva karját közeledett feléjük:

– Adam testvér! Micsoda öröm, de sajnos ritka öröm, hogy láthatom. Régen nem találkoztunk!

– Az én koromban már nem sokat utazik az ember, Raoul báró. És nagyon gyorsan múlik az idő. – felelte a parancsnok leülve a székre, melyhez Coucy vezette, miközben Renaud szerényen a támla mögött maradt. Kihasználta az alkalmat, és szemügyre vette a férfit, akit valószínűleg szolgálni fog.

Közepes termetű, vékony, de jó felépítésű férfi volt, szép, ráncok barázdálta arccal, melyek ideges és szenvedélyes természetről árulkodtak. Úgy harminc körül járhatott.

Miközben Adam testvér bemutatta neki fiatal társát, barna szeme megállapodott rajta, s figyelme csak tovább fokozódott, ahogy a parancsnok beszámolt a fiú

„származásáról”.

– Egy szentföldi Courtenay, aki templomosnak állt… és egy nagyon előkelő hölgy, ha jól értem?

– Királyi vérből. De kérem, fogadja el, hogy nem mondok többet.

– Természetesen. A nemességnek ezen a fokán a fattyúság már nem hátrány.

Egyedül a vér számít. Boldogan a házamba fogadom. Annál is inkább, mert kegyetlen zavarban vagyunk. A feleségem, Philippa asszony szolgálatára kirendelt nemes apród, csúf körülmények között elhunyt, és a hölgy olyan szomorú miatta, hogy visszautasít mindenkit, akit csak ajánlok. Talán maga tetszeni fog neki.

– Apród? – nyögte Renaud, aki nem ismerte pontosan a szót, és nem igazán tetszett neki a női vonatkozás. A báró elmosolyodott:

– A nemes apród – magyarázta jóindulatúan – fiatal nemes, árva és nincs birtoka, még nem lovag, de egy nap az lesz. Azokat, akiknek van földjük és vazallusaik, bachelier-nek, vagyis lovaggá avatandó fiatalnak nevezik. Megnyugodott?

Renaud füle búbjáig elvörösödve bólintott, ám Adam testvér, aki bár pontosan tudta, mit jelent egy nemes apród, többet akart tudni:

– Mi történt azzal, akit oly nagyon sajnál Philippa asszony? Nem azt mondta, hogy csúf körülmények között halt meg?

– Így van. Szegény Omer de Ferienne gyilkosság áldozata lett. Kést döftek a hátába két hónappal ezelőtt, amikor a palotából jött hazafelé, ahol a feleségem ottfelejtette a szép zsoltároskönyvét, amit elvitt megmutatni a királynénak, s melyhez különösen ragaszkodott…

– Bizonyára azért ölték meg, hogy ellopják tőle.

– Bizonyára. A könyv nem volt a holttest mellett. Innen ered a feleségem kettős fájdalma… és múlhatatlan bánata. Véget kell azonban érnie, ha itt akar maradni. A szolgák nem elegendőek. Közeli védelmezőre van szüksége, és Ferienne tökéletes volt ebben a szerepben.

– Nem értem – folytatta Adam testvér. – Ön nélkül kell Párizsban maradnia?

– A királyné melletti szolgálata erre kötelezi. Legalábbis időszakonként. Nekem pedig vissza kell térnem Coucyba, ahová fontos ügyek szólítanak, melyeket Gilles unokatestvérem, aki a kastélyt felügyeli, nem tud elrendezni.

– És a fivére?

Mintha felhő borult volna a báró arcára, melyről könnyen leolvasható volt, hogy nem igazán kedveli a nevezett fivért. A hangja is keményre váltott, ahogy válaszolt:

– Enguerrand? Nem szeretném, ha hosszasan ott időzne a távollétemben. Az a benyomásom, hogy a saját javai és a Marguerite de Gueldre-rel kötött gazdag házassága ellenére el akarja venni tőlem Coucyt. Egyelőre ő az örökösöm. De hagyjuk ezt. Inkább próbáljuk meg bemutatni a fiatalembert a feleségemnek.

– Próbáljuk. De mi lesz, ha nem felel meg neki?

– Akkor én gondoskodom róla, ne féljen. Ön azt mondta, nincs már mit tanulnia fegyverforgatásban és lovaglásban, és egy olyan házban, mint az enyém, mindig van hely egy harcos számára. Idővel a lovagom lesz…

Egy szolgát megbíztak, hogy kérje meg a hölgyet, csatlakozzon a ház urához, úgyhogy néhány perccel később Philippa belépett a terembe, ahol három férfi várta, köztük Renaud, aggodalommal vegyes kíváncsisággal. Milyen asszonnyal lesz dolga, ha elfogadják apródnak?

Szép, arisztokratikus, finom arcvonású nő volt, szemmel láthatólag idősebb a férjénél. A fiatalság virága már elhervadt, és bár alakja karcsú és elegáns maradt, úgy festett, mint aki mélységes fáradtság terhét cipeli a vállán. Bizonyára még mindig siratta Omer de Ferienne-t, hisz kék szeme fénytelen volt, és csak kedvetlenséget tükrözött.

Raoul de Coucy eléje sietett, arcon csókolta, és megfogta a kezét, hogy a vendégekhez vezesse. Az asszony lágyan rámosolygott Adam testvérre, akit bizonyára ismert, és nagy tisztelettel köszöntötte, de fiatal társát egy pillantásra sem méltatta.

Ahogy férje a fiút szólította, összevonta a szemöldökét.

– Ez itt Renaud de Courtenay, akit Adam testvéri hozott hozzám, hogy egyszer lovaggá üssem. Nincsenek szülei és vagyona, így nemes apród lesz a házunkban. Ha megfelel, állhat az ön szolgálatában…

Az asszony azonnal elutasító mozdulatot tett. A férje úgy tett, mintha észre sem venné, és folytatta:

– Ért a fegyverforgatáshoz, hisz nemesként nevelkedett. Tizennyolc éves, és nemrég szenvedte el fogadott szülei elvesztését. Még annyit mondok róla, hogy a Szentföldön született…

A szó varázslatos hatást tett. Philippa tekintete életre kelt, és a fiatalemberre szegeződött, akit eddig pillantásra sem méltatott…

– A Szentföld. – sóhajtotta. – Szerencsétlen Omer olyan szépen beszélt róla!

– Anélkül, hogy valaha is látta volna – szakította félbe a báró. – Csak azt ismételte, amit az apjától hallott…

– Én sem láttam sosem – tiltakozott Renaud. Talán azért ragaszkodott az igazsághoz, mert a melankolikus asszony egyáltalán nem ébresztett benne lelkesedést.

– Csak hallomásból mesélhetek róla: Olin de Courtils, drága fogadott apám, Isten fogadja be a lelkét, kimeríthetetlen volt ebben a témában – tette hozzá sietve, ahogy látta, hogy közbeszólása nem tetszik Coucynak.

– Szép hangja van – jegyezte meg Philippa. – Énekel? Szegény Omer úgy énekelt, akár egy angyal… és olyan szép verseket tudott.

Kitörölt szeméből egy könnycseppet az ibolyaszín fátyol sarkával, melyet hálóba összefogott haján egy szépen kidolgozott aranykarika rögzített.

– Apródot kínálok önnek – mordult föl a báró –, nem dalnokot vagy trubadúrt! Épp elegen kopogtatnak az ajtónkon, azokról nem is beszélve, akiket Coucyban tartunk el.

Tudni akarom, megfelel-e önnek a fiatalember. Ha nem, elviszem a kastélyba… és magát is, hisz nem vagyok hajlandó itt hagyni, egyedül a szolgákkal, minden igazi védelem nélkül.

– Miért nem marad ön is? Gilles rokona csodálatosan irányítja a kastélyt…

– De nem a hűbérbirtokot, ahová Hermelin, az udvarnagyom hív.

– És talán De Blémont asszony? – vetette oda az asszony haraggal teli hangon, mire Raoul szemében dühös villám cikázott át.

– Elfelejti, hogy nem vagyunk egyedül, és bár Adam testvér elnéző, hisz Isten szolgája, a nézetet eltéréseink a legkevésbé sem érdeklik. Kegyeskedjen válaszolni, hisz a viselkedése kezd sértő lenni. Elfogadja apródjának Renaud de Courtenay-t?

– Szép… előnyös név… és a fiú sem rossz. Kipróbálhatjuk, hisz mindenképpen a királyné mellett kell maradnom a maubuissoni apátság felavatásáig, melynek ügyét nagyon a szívén viseli.

Raoul de Coucy nem is próbálta visszafojtani megkönnyebbült sóhaját, mire a parancsnok szemében vidám kis láng csillant. Renaud letérdelt a pár elé hogy hűséget fogadjon, majd meghatottan elköszönt öreg védelmezőjétől, és megindult egy szolga nyomában. A palota mosdóhelyiségébe vezették, hogy megszabaduljon a többhetes piszoktól, melyet az elfeledett toronyban, a joignyi parancsnokságon, az út megállóinál és a templomos rendházban elvégzett gyors mosakodások nem tudtak eltüntetni.

Már a fürdés puszta gondolata is gyermeki örömmel töltötte el. Courtils-ban nevelőanyja a tisztáság megszállottja volt, s talán még inkább az volt Olin aki Keleten élt, a frank királyságban, ahol már régen megszokták a legkülönfélébb – hideg, meleg, langyos, gőz stb. – fürdők használatát, nem is beszélve az illatos füvekről és olajokról, sőt, a gazdagoknál a parfümökről.

El is időzött kissé a meleg vízzel teli dézsában, mielőtt beszappanozta és erőteljesen végigsúrolta magát. Azután egy inassal néhány vödör hideg vizet locsoltatott magára. Végül lepedőbe burkolózva egy borbély gondjaira bízta magát, aki megszabadította serkenő szakállától, és rendbe szedte rakoncátlan frizuráját.

Itt tartottak, amikor egy fiatal lány lépett az alacsony terembe. Karját a mellkasán összefonva megállt a küszöbön. Homloka elégedetlen ráncba húzódott.

– Micsoda? – kiáltotta. – Még nem készült el? Fel sem öltözött? Mit lustálkodik itt, amikor az úrnő várja?

– Csak még egy pillanatot. – kérte a borbély. – Sok dolgom volt…

– Azt elhiszem. Abban, amit az imént láttam, nem volt semmi biztató. Lássuk az eredményt!

Lesétált a mosdóhelyiségbe vezető néhány lépcsőfokon, és fontoskodva megállt Renaud előtt, akit kritikusan végigmért. A fiú ezért rögtön ellenszenvesnek találta.

Pedig szép lány volt: szőke, szemtelen zöld szemmel, kiteljesedett, mégis karcsú testtel, melynek formáit gyengéden ölelte körül a sötétzöld ruha, ami az arany paszomány övvel csípőtől bővülő vonalban hullott alá. Hullámos haja szabadon omlott a hátára, a ruhához illő kis főkötőt viselt, melyet könnyű kendő rögzített az álla alatt.

Az arca olyan volt, akár egy macskáé, melyet a természet szeszélye olyan piros és húsos szájjal áldott meg, akár egy cseresznye.

– Megtudhatom, kihez van szerencsém, szép hölgy? – kérdezte Renaud beletörődve, hogy nyíltan méregetik, hisz mozdulatlanságra kárhoztatva nem tehetett mást.

– Kisasszony, ha kérhetem! Flore d'Ercri a nevem, és Philippa asszony – akinek teljes bizalmát bírom – környezetéért felelek. Ó, úgy látom, kész a feje! Lássuk a többit.

Mielőtt a felálló Renaud megakadályozhatta volna, a lány gyors mozdulattal letépte róla a lepedőt. Meztelenül állt előtte. Meztelenül és dühösen.

– Kisasszony! Így viselkednek a párizsi hölgyek? Flore elnevette magát, lágy és rekedt, egyszerre különös és csábító nevetéssel:

– A párizsiak és a többiek is. Szép apród, tudjál meg, hisz szemmel láthatólag még nem tudja, hogy amikor a lovag visszatér a csatából, a hölgyek és a kisasszonyok fürdetik meg, kötözik be a sebeit és öltöztetik fel. Ugyanez vonatkozik a kastélyba érkező illusztris vendégre is. Amennyire tudom, senki sem fürdik ruhástul. Úgyhogy kicsit előbb vagy később. Meg kell hagyni… öröm lesz magát fürdetni. Most jöjjön felöltözni. Segítek.

Egy zsámolyon ruhák várták. Ügyesen, de – iménti sietségének ellentmondva –

cseppet sem kapkodva Flore d'Ercri egymás után ráadta a ruhadarabokat, hiába tiltakozott. Renaud remekül és gyorsan fel tudott öltözni egyedül, és nem értettel miért kell körülményeskedni. Kissé nevetséges tánc volt ez, mely felkavarta, hisz a lány minden ruhadarabot érintéssel, sőt simogatással kísért. Fehér vászongatyát és inget adott rá, majd ibolyaszín nadrágot és rövid, szép bőrcsizmát, melyből többel is fel kellett próbálnia, mire megtalálták a megfelelő méretet. Azután combközépig érő

ibolyaszín felsőrészt kapott kapcsokkal, s a gallérjánál finom hímzéssel. Ugyanilyen színű köpeny pihent egy másik zsámolyon.

– Philippa asszonynak a fehér és az ibolya a színe – magyarázta Flore. – Nem lesz nehéz emlékeznie rá…

Ezután lábujjhegyre emelkedett, és határozottan megcsókolta. Renaud beleremegett, de nem viszonozta.

– Fogadjunk, hogy még szűz, szép barátom – nevetett a lány.

– Kisasszony – botránkozott meg Renaud. – Micsoda kérdés…

– Természetes a maga korában… és a maga tapasztalatlanságával. De segíthetünk rajta… mindkettőnk megelégedésére – tette hozzá szinte suttogva. – Mindenesetre nyugodjon meg: ha ugyanolyan bátor, amilyen szép, dicsőségére válik a háznak.

Ezzel az úrnőhöz kísérte, aki most már hajlandó volt rámosolyogni, és hangot adott elégedettségének, mely csak fokozódott, ahogy megtudta, hogy a fiú tud Olvasni, írni, sőt némi műveltséggel is rendelkezik:

– Talán végül ugyanolyan kellemes társaság lesz, mint szegény Omerom…

Különben is, ha Párizsban akarok maradni egy időre a férjem nélkül, kénytelen vagyok elfogadni a védelmét.

A kis beszéd nem volt Renaud ínyére, akit csak jólneveltsége tartott vissza, hogy ne jegyezze meg, a maga részéről sokkal jobban örülne a férfitársaságnak, még ha eleinte nehéz dolga is lenne, mint hogy egy asszony szoknyája mellett szolgáljon, akit túlságosan siránkozónak és bájtalannak talált, egy olyan, amely tulajdonképpen félúton helyezkedik el az inas és az udvarhölgy között.

Eközben még nem ért a vizsgái végére. Raoul báró a fegyverterembe hívatta, hogy felmérje, hogyan bánik a karddal és a lándzsával. Egy idős, Pernon nevű őrmesterrel találta szemben magát, aki aszott volt, de ördögi ügyességgel bírt, s mintha acéllábakon állt volna.

Pernon tanította fegyverforgatásra a Coucy fivéreket, az unokatestvéreiket és a nemes fiúkat, akiket a kastélyba adtak nevelkedni. Mestere volt a szakmájának, és bár Renaud nehéz pillanatokat élt át mellette, melyekben megállapíthatta, hogy semmit sem tud, némi elégedettséggel töltötték el a mester báró hoz intézett szavai:

– Van mit tanulnia, és ki kell javítani a hibáit, de jó az alapja. Jó oktatásban részesült.

– Ki tanította? – kérdezte a báró.

– A... nevelőapám, Olin de Courtils, aki keresztes hadjáraton járt Jean de Brienne, Jeruzsálem királya és Konstantinápoly császára alatt.

Pernon halkan füttyentett, ahogyan azt csak egy régi, kipróbált szolgáló engedhette meg magának:

– Ez mindent elmond! Azon túl, hogy semmi sem ér többet a fegyverforgatás gyakorlásában, mint a szaracénok elleni harc, ön is sokat hallotta. Sir Raoul, hogy micsoda hőstetteket vitt véghez János király, s dicsősége átsugárzott mindazokra, akik követték. Megnézzük – tette hozzá Renaud-hoz fordulva –, mit ér a lovon. Őszintén hiszem, hogy ez a fiú gond nélkül felér majd legjobb lovagjaihoz is. Kár, hogy itt hagyjuk! Nehogy elpuhuljon!

– Nem lesz rá ideje. Philippa asszony tavasznál tovább nem marad, Coucyban pedig tökéletesítheted a tudását. Egyelőre az a fontos, hogy jól meg tudja védelmezni a feleségemet, és bizalmat nyújtson a szolgáknak, ha kellemetlen találkozások éri őket.

– E tekintetben megnyugtathatom. Erős fiú.

– Ez a lényeg. Öltözzön fel, Renaud, és jöjjön a szobámba – fordult a fiú felé, aki éppen az ingét kötötte be, mielőtt felöltötte zubbonyát. Egy perccel később az asztal előtt találta magát, ahol a báró megérkezésükkor írt. Raoul visszaült a székébe, de nem vette fel a tollat. Gondterheltnek látszott. Időről időre, mintha megnyugvást keresne, felnézett a fiúra, majd a karfára könyökölve, állát öklére támasztva álmodozásba merült, melyet Renaud nem mert megtörni.

Végül felsóhajtott és elszánta magát:

– Azon tűnődöm, nem követek-e el súlyos óvatlanságot azzal, hogy egy ilyen fiatal fiúra bízom a feleségemet?

– Erre én nem adhatom meg a választ, báró úr. Csak annyit mondhatok, hogy minden erőmmel és véremmel védelmezni fogom a hölgyet, de ha nagyuram ennyire aggódik, talán el kellene halasztania az utazását… vagy magával kellene vinnie Philippa asszonyt.

– Hallotta az imént: mindkét megoldás lehetetlen: muszáj visszamennem Coucyba, a feleségem pedig itt akar maradni. Nagyon ragaszkodik a királynéhoz, aki szinte anyai kedvességgel viseltetett iránta, amikor udvari kisasszonya volt…

Renaud-ban még túlságosan erős volt vidékies őszintesége, és képtelen volt elfojtani meglepetését:

– Szinte anyai? Úgy tudom, a királyné egészen fiatal. Naiv felkiáltása mosolyt csalt Raoul báró arcára.

– Nemes feleségem pedig már nem egészen az? A tévedésének az az oka, hogy nem járatos az udvar dolgaiban. Két királyné van, akik közül nem Provence-i Marguerite, Lajos királyunk felesége a fontosabb, hanem az édesanyja, az előkelő és rendkívül bölcs Kasztíliai Blanka, aki igen járatos a királyság ügyeiben, ahogyan azt bebizonyította a régensség során, melyet a fia kiskorúsága idején töltött be. A király sokat ad a tanácsaira. De térjünk vissza az eredeti témánkhoz. A habozásom nem bizalmatlanság önnel szemben, Renaud, mindössze attól tartok, hogy a feleségem veszélyben van…

– Az előző apród meggyilkolása miatt?

– Részben, de ez nem minden: két évvel ezelőtt fiunk született, szép volt és egészségesnek látszott, mégsem élt sokáig. Három hónaposan szörnyű hasmenésben meghalt. A csecsemőknél gyakran előfordul ilyesmi, és az orvosok azt mondták, egyszerű balszerencse. Philippa asszony azonban azóta sem jött rendbe. Ráadásul rosszullétek törnek rá, mindig az után, hogy közeledtem hozzá.

– Nagy szomorúság… De mi lenne a kapcsolat a szolgája halálával?

– Mindent elmondok magának, hisz tisztában kell lennie a helyzettel. A fülembe jutott, hogy a rossz nyelvek azt beszélik, a feleségem, miután feladta a reményt, hogy gyermeke szülessen tőlem, neki adta magát. A bánat, melyet a halála ébresztett benne, tovább erősítette a szóbeszédet. Ha a közeljövőben valami baj éri a bárónét, engem vádolnának, hogy megöltem…

– No de… miért?

– Hogy feleségül vehessek egy másik nőt… aki fiatalabb és szebb. Ami, ezt feltétlenül el kell mondanom, meg sem fordult sem a fejemben, sem a szívemben.

Renaud-nak a fülébe csengett Philippa asszony vádja egy nővel szemben, akinek már nem emlékezett a nevére.

– Ki merészelné nagyuramat vádolni?

– A sógorom, a nagy hatalmú Dammartin gróf, aki nagyon szereti a húgát, és azt hiszi, rosszul bánok vele. Azután ott van a saját fivérem is, és nem lehetetlen, hogy kettőjük gyűlölete egymásra talál. Ezért kell nagyon vigyáznia új úrnőjére. És saját magára is egy idő után. Alighogy megérkezett, nem vádolhatják azonnal azzal, hogy a kedvese. Mindenesetre csak elkötelezett szolgákat hagyok itt, akikre bizton számíthat.

Úgy gondolja, változatlanul el tudja látni a nehéz feladatot, mellyel megbízom?

Becsületbeli kérdés volt, hogy igennel feleljen, és Renaud így is tett. Ugyanakkor egyre furcsábbnak találta ezt a történetet. Adam testvér, aki sok mindent tudott, bizonyára nem tudta, mi folyik a szép, új palotában, ahová elhozta őt, s még kevésbé azt> milyen súlyos felelősség nyomja majd a vállát. Itt volt rögtön a hihetetlenül bizalmas vallomás: nem volt természetes, hogy egy előkelő úr azonnal bizalmába avat egy zöldfülű újoncot. Renaud mégis őszinte rokonszenvet érzett új ura iránt.

Szomorúsága és aggodalma nem volt tettetett, erre esküdni mert volna. Ebből vajon az következik, hogy olyan nagy bajban van, hogy inkább egy fiatal ismeretlenbe veti a bizalmát, mint számos fegyvernökébe, inasába vagy más kipróbált emberébe, akik háza népét alkotják?

Renaud egyelőre letett róla, hogy kibogozza az erősen összekuszálódott szálakat, és úgy döntött, az a leghelyesebb, ha a lehető legpontosabban ellátja a feladatát.

Megkezdte szolgálatát, és elkísérte Philippa asszonyt és Flore d'Ercrit a közeli Saint-Jean-en-Grève-templomba, mely úgy húsz éve a kerület fő parókiája volt arra az időre, míg kibővítik és újjáépítik az öreg Saint-Gervais-Saint-Portais-kápolnát. Vecsernyére igyekeztek, és gyalog indultak el, annyira közel volt a templom, elfátyolozva, ahogyan az előkelő hölgyekhez illik.

Az egyszerű szertartás, melyet jól ismert, sokat elárult Renaud-nak. Új urainak viselkedése talán kissé különös volt, de a hölgyek őszinte áhítatához nem fért kétség.

Felemelt fátyluk alatt megfigyelhette, milyen elmélyülten imádkoznak. Még a szépséges kísérő, akinek fellépését nagyon merésznek találta, ő is áhítat átjárta arccal fordult az oltár fénye felé. Raoul felesége meg sem próbálta elrejteni a lehunyt szemhéja alól csorgó súlyos könnycseppeket: nagyon mély lehetett a bánata. Renaud megcsodálhatta a nagylelkűséget is, mellyel a templom kijáratánál adakozott az ott tolongó nyomorultaknak…

Másnap reggel Coucy útnak indult nagy északi kastélya felé, mindössze fegyvernöke és szűk kísérete társaságában, hogy a lehető legkevesebb embert vonja el felesége védelmétől. Az új apródnak hátrahagyta Gilles Pernont, akivel a fiú közelebbi ismeretséget kötött, és akivel kitölthette a napját, ami társasága nélkül igen unalmas lett volna. Philippa csak a mise kedvéért hagyta el a házat, hímzéssel és szövéssel töltötte az időt hölgyei körében, és nem hívatta magához. Renaud nem minden aggodalom nélkül várta, hogy felkéri, hogy énekeljen vagy mondjon el egy verset, de semmi ilyesmi nem történt. Lassan, nyomasztóan teltek az órák. D'Ercri kisasszony is gondterheltnek látszott, és alig szólt hozzá. A másnap ugyanígy kezdődött: a mise után Renaud megkérdezte, mi lesz a dolga, mire azt felelték, foglalja el magát kedve szerint, de maradjon a közelben. Szerencsére ott volt Gilles Pernon, különben csak fel-alá járkálhatott volna az udvarban vagy a gyümölcsösben, ahol megjelentek a rügyek, vagy a fegyverterem és a kis kamra között, melyet szobaként kapott az istálló mellett. Nem volt szabad felfedezőútra mennie a nagyvárosba, melynek lüktetését maga körül érezte, s melynek forgataga álmodozásra indította.

Csalódott volt. Annyira, hogy miután egy órán át gyakorolt az öreg mesterrel, a sör mellett, melyben felfrissülést kerestek, akaratlanul is panaszkodni kezdett:

– Örökké ezt kell majd csinálnom? – sóhajtotta. – Ilyen körülmények között Philippa asszonynak igaza volt, hogy nem akarta helyettesíteni Ferienne urat.

– Az úrnő – pödörgette bajszát Pernon – most éppen egy ruhakereskedőt és a cipőkészítőjét fogadja. Szívesebben lenne az asszonyok és a kelméik között, ahelyett, hogy békésen iszogat velem?

– Isten ments! Azt reméltem, hogy kísérgethetem a városban, és a királyi palotában is, hisz azért maradtunk Párizsban, hogy gyakran elmehessen oda. Valójában – tette hozzá újabb sóhajjal – kezdem azt hinni, hogy ennél az is jobb lett volna, ha templomosnak állok!

– Azt leszámítva, hogy tucatjával mondják a miatyánkot, és naponta hatszor mennek templomba, nem sokkal vidámabb az életük, mint az itteni. Igaz, sokféle elfoglaltságuk van, köztük egészen tudós dolgok is, de nagyon szigorú életet élnek.

Párizs messze van a Szentföldtől, és egészen más az élet.

– Pedig én éppen oda szeretnék elmenni. Pontosabban visszatérni, hisz ott születtem. Ehelyett egy melankolikus báróné apródja vagyok. Ha legalább Raoul báróval tarthattam volna!

– És Coucyban szolgálhatna. Ebben a kérdésben egyetértek magával. Coucy a legnagyobb, a legerősebb és a legszebb várkastély a világon! Egy nap csak elmegyünk oda. Addig is – jelentette ki az egész arcát ráncokba gyűrő, széles mosollyal –

vigasztalódjon azzal, hogy az úrnőjére vigyáz. Ez is valami, nem igaz?

– Bizonyára, bizonyára. Nos, akkor csak várjunk!

Nem kellett sokáig várniuk. Vacsoránál Philippa asszony utasította, hogy készíttesse elő a hintóját és a fáklyavivőket, fegyverkezzen fel, és válasszon maga mellé egy társat.

– Elutazunk? – kérdezte a fiú, akit meglepett a késői óra.

– Honnan veszi? Csomagokat nem említettem. Az Outre-Petit-Pont kerületbe megyünk, és mivel a takarodó után közlekedünk, jobb, ha megteszünk néhány óvintézkedést.

Az asszony idegesnek és rosszkedvűnek látszott.

– Asszonyom – szabadkozott Renaud –, nem ismerem ezt a nagyvárost. Épp csak átszeltem a Templomba menet, majd onnan a palota felé, ami igencsak rövid út.

– Nos, majd megismeri. – felelte idegesen az asszony. – Hozza magával Pernont. Ő

itt született, és akkor lépett néhai apósom szolgálatába, amikor az a néhai Lajos király tanácsosa volt.

Renaud megfogadta a tanácsot, és az öreg fegyvernök keresésére indult. A férfi nem sok lelkesedést mutatott az éjszakai kirándulás iránt, sőt, határozottan elégedetlen volt:

– Az Outre-Petit-Pont kerületbe, ilyenkor? Micsoda ötlet!

– Veszélyes környék?

– Minden környék veszélyes a takarodó után, hisz több gonosztevő járja az utcákat, mint becsületes ember. Ebben a kerületben vannak a régi római romok, és az iskolák birtoka, akiknek a kollégiumai a Sainte-Geneviéve-hegy oldalában állnak. A diákok gyakran izgágábbak a kelleténél. Vannak a kerületben kolostorok is.

– Talán ezek egyikébe igyekszik Philippa asszony?

– Ugyan! Oda fényes nappal megy az ember. Az apácák és a szerzetesek a tyúkokkal fekszenek… Egyébként nem tehet mást, mint engedelmeskedik. Majd meglátjuk… ha alkalmunk lesz egyáltalán látni valamit – morogta végül az öreg.

Egy perccel később Philippa és Flore nagy, bélelt köpenybe burkolózva, vastag fátyol alá rejtőzve helyet foglaltak az elfüggönyözött hintóban, és a hölgy megparancsolta, hogy vigyék őket Albert mester házához az Elveszett utcába. Renaud és Pernon nyeregbe szálltak, és megindultak a hintó mögött, mely előtt a fáklyavivők haladtak. A szűk kis utcákon, ahol a házak oromzata szinte karnyújtásnyira volt egymástól, lehetetlen volt az ajtók mellett léptetniük. Szerencsére a hold elég jól megvilágította az utat, különben gyakran bűzös árnyak között kellett volna tapogatózniuk, melyet párzásra hívó kandúrok és szaladgáló patkányok hangja töltött be, kiegészülve a tompa morajjal, mely a kocsmákból, mulatókból és örömtanyákról áradt. Útközben az öreg fegyvernök megállás nélkül mormogott a bajusza alatt. A hintóban ülők nem hallhatták, de Renaud-nak sikerült elkapnia néhány szót:

– Teljesen őrült!… Mi ez az egész?… Nem meglepő… A férj elutazott… titkos látogatás… Gyalog megyünk, a falhoz lapulva!… Miért nincs trombita?…

A Nagy hídon átkelve a fiatalember közelebb léptetett társához:

– Tudja, ki ez az Albert mester, akihez igyekszünk? – suttogta.

– Ő, ismert ember! Német tanfelügyelő ördög, aki az egyetemen oktat… túlságosan is sokat tudni róla. Amikor szép az idő, kitelepszik a szőlőbe, egy háromcsúcsú halomra az út végén, ahol lakik3. Tömegekben jönnek hozzá a diákok, ahogy tudom…

– Philippa asszonyt… érdekli a tanítása?

– Őt? Maga tréfál! Kölni Albertet nagy mágusnak tartják, állítólag alkimista, és megtalálta a varázslatos követ, mellyel aranyat csinálhat ólomból vagy akármilyen fémből, és a végtelenségig meghosszabbíthatja az életet és a fiatalságát. Érti?

– Az úrnő fél az öregedéstől, és segítséget akar kérni tőle?

Gilles Pernon némán mérlegelte a felvetést, majd felsóhajtott:

– Lehet, hogy a lényegre tapintott. Idősebb a férjénél, és ez kezd látszani is.

Ráadásul a kis Enguerrand halála óta nem tudott megfoganni… Igen, lehet, hogy magának van igaza…

A kocsis megálljt kiáltott, ezért az öreg elhallgatott, és a hintó elé sietett, hogy megnézze, mi történt: csak egy részeg volt, aki a Barillerie utca közepén kis híján a lovak patája alá tántorgott. A közjáték az egyik oldalról káromkodással, a másik oldalról némi szitokkal megoldódott.

A Citét és a Kis hidat elhagyva elérték a könyvek kerületét, mely az egyetemi kollégiumok szomszédságában állt. Itt csoportosultak az új Saint-Séverin-templom köré a tekercskészítők, a másolók, a kötők, a képkifestők és a közírók. Ragasztó, bőr és tinta szaga érződött. Azután elhaladtak a kis Saint-Julien-le-Pauvre perjelség mellett, mely a gazdag Longpont apátság alá tartozott, és melynek egyszerű kápolnája mindössze négy éve készült el. Az Elveszett utca a mezők, szőlőföldek és kertek határán, melyeket a néhai Fülöp király emeltette nagy városfalak fogtak közre, a háttérben húzódott, és a Notre-Dame lábánál futott ki a Szajnához. Minden békés és nyugodt volt a mezei környezetben, az éjszaka tompa moraja a hidak környékére összpontosult. Nyugati szél kerekedett, mely kis, tejfehér hullámokban sodorta arra a folyó vizét, és rátelepedett a tetőkön nyikorgó szélkakasok fémjére.

A hintó megállt egy ház előtt, melynek erős falai kertet fogtak közre, ahol különféle füvek nőttek egy almafa körül. Vastag, nagy vasalatokkal ellátott kapu nyílt rá, de nem volt könnyű a bejutás. Flore d'Ercri vitte a szót, miután Renaud kopogása nyomán megjelent egy arc a rácsos kémlelőben:

– Nyisson kaput – parancsolta. – Az a hölgy van itt, akit a mester hajlandó fogadni.

Engem pedig nemrég láthatott!

Egy gyertya fénye esett a lány arcára, s a látvány bizonyára megelégedésre szolgált, mert a kapuszárny nagy nyikorgások közepette kinyílt, s mögötte előtűnt egy se széle, se hossza férfi, akit még a papi ruhához hasonló öltözéknek sem sikerült megnyújtania.

Harminc körül járhatott, arca a legkevésbé sem emlékeztetett elmélyült gondolkodóra: bizonyára a mester szolgája volt. Kritikus pillantással végigmérte az érkezőket, Philippa azonban kiszállt a hintóból és megindult felé. Megjelenése nagy hatást tett a férfira, aki meghajolva félrehúzódott:

– Kövessen, kérem, nemes hölgy…

Egyedül Flore kísérhette el az úrnőjét, s a kapu ridegen bezárult Renaud orra előtt, 3 A mai Maubert tér

aki a nyomában lépkedett:

– Maguk várjanak itt! – kiáltotta ki a cerberus a kémlelőn át. – És legyenek türelemmel: sokáig tarthat…

Nem tehettek mást, követniük kellett az utasítást, és míg a változatlanul morgolódó Pernon félrehúzódott, hogy szükségét végezze, Renaud egy fához kötötte a lovát, és a Szajna felé indult, hogy jobban megcsodálhassa a katedrálist, melynek sziluettjét kísérteties fehérségbe vonta a hold. Ekkor egy lovát kantáron vezető férfi bukkant fel az utca végén: amikor odaért az alkimista házához, a hintóhoz tartozókkal mit sem törődve kesztyűs kezével erőteljesen bekopogott a kapun. Hamarosan ismét felbukkant a kémlelőben a szolga:

– Messziről jövök, hogy lássam a mestert – jelentette ki a jövevény, le sem halkítva a hangját. – Most rögtön találkozni akarok vele!

A szemtelen magatartáson felbőszülve Renaud közelebb lépett, és hallotta, amint a kapus udvariasan megkéri az idegent, hogy jöjjön vissza később, lehetőleg egy másik este, mert a mester éppen vendéget fogad, és nem tud időt szakítani rá.

– Itt egy hintó! Kit fogad? Beteget? Egy nőt?

– Nem tartozik magára. Jöjjön vissza később!

– Az lehetetlen. Tovább kell mennem. Maga pedig vigyázzon, mit beszél!

Biztosíthatom, ha Albert mester megtudja, hogy a kapu előtt várakoztatott, lesz nemulass! Először is nyissa már ki a kaput! Nem szokásom szolgákkal tárgyalni. A benti személy pedig nagyon is boldog lesz, hogy átadhatja nekem a helyét…

Renaud úgy érezte, eleget hallott. A hangos beszédű, arrogáns férfi felbőszítette.

Megveregette a vállát:

– Nagy zajt csap, úgy tűnik, idegen úr.

– Annyi zajt csapok, amennyi tetszik! Honnan került ide?

– Innen a közelből, és szerencse, hogy a ház a szőlőkre néz, különben már fellármázta volna az egész kerületet! Pedig én úgy tudom, hogy a mester, ahogy maga nevezi, ragaszkodik a nyugalmához, hisz éjszaka kell felkeresni. Legyen olyan jó, vonuljon vissza.

– Micsoda szemtelen! Ki maga, fiam, hogy hozzám mer szólni, sőt, még a vállamat is meg merészeli érinteni?

Hatalmas volt az idegen felháborodása, és Renaud egy pillanatra azon tűnődött, nem őrülttel áll-e szemben. Első ránézésre nem annak festett: huszonöt-huszonhat éves, göndör barna haj a fekete csuklya alatt, kerek szakáll, hosszú bajusz, arrogáns orr, világos szem. Szemmel láthatólag nemes úr volt.

Renaud úgy döntött, Alais asszony illemtanításához folyamodik: rámosolygott a kemény idegenre, és enyhén ironikusan meghajolt előtte:

– Ilyen magas rangú urat sértettem volna meg? Ebben az esetben mélységesen sajnálom, ismeretlen uraság, de nem vagyok sem leprás, sem méltatlan, bár még nem ütöttek lovaggá…

– Igazán? Tehát fegyvernök…

– Nemes apród vagyok egy előkelő hölgy szolgálatában…

Még időben észbe kapott, hogy majdnem elszólta magát, és elhallgatott. A másik azonban többet akart tudni:

– Kinek a szolgálatában, ha kérdezhetem?

– Nem mondhatom meg.

– Diszkrét, igaz? Helyes, ha hölgyekről van szó. A saját neve talán csak nem titok.

Kegyeskedne megosztani velem?

Gilles Pernon nyugtalanul figyelte a szócsatát, de nem mert közbeavatkozni.

Próbálta jelezni a fiúnak, hogy hallgasson, de Renaud nem értette, miért kellene titkolnia a kilétét. Megvonta a vállát:

– Ha örömére szolgál, a nevem Renaud de Courtenay, szolgálatára.

Legnagyobb meglepetésére az idegennek az álla is leesett, és csak dadogni tudott:

– De Cou…

Majd a legkiszámíthatatlanabb módon hirtelen elnevette magát. Igazi kirobbanó nevetéssel, melyben annyi vidámság, annyi fiatalság csengett, hogy elvette sértő élét.

Kétrét görnyedve próbálta visszanyerni komolyságát, de hiába. Renaud ismét felbőszült:

– Hagyja abba, kérem! – jegyezte meg szigorúan. – Maga az első, aki nevetségesnek találja a nevet, mely…

– Elismerem. Egyáltalán nem nevetséges – szakadt vége hirtelen a nevetésnek. –

Elég régóta viselem már!

– Maga is Courtenay?

– Nos, igen. Csakhogy én ráadásul Konstantinápoly császára is vagyok. És az sem nevetséges!

Kinyílt a kapu a két asszony előtt, és véget vetett a fiatalember rémült döbbenetének, akit megbénított a magas rang említése. Philippa asszony és Flore a beszélgetőtársára rá sem pillantva odalépett hozzá, és megmentette szorult helyzetéből. Egyébként a „császár”, miután kecsesen meghajolt a két alaposan eltakart alak előtt, besietett a házba, mielőtt a szolga becsukhatta volna a kaput.

Sóbálvánnyá dermedt apródja különös viselkedése mégiscsak felkeltette Philippa asszony érdeklődését:

– Nos, Renaud! Mit bámulja azt a kaput? Hazamegyünk!

A hölgy rendreutasítása, valamint Pernon erőteljes hátbavágása visszahozta Renaud-t a földre. Zavarában fülig pirulva sietve besegítette a két hölgyet a hintóba, mely azonnal megfordult, és megindult vissza az úton, melyen érkezett. Renaud gépiesen nyeregbe szállt, és elfoglalta helyét Gilles Pernon mellett a kocsi mögött, de csak a Kis hídhoz érve mert megszólalni:

– Gondolja, hogy ez az úr… tényleg az, akinek mondja magát?

Pernon, aki jót derült magában, szélesen rámosolygott:

– Egészen bizonyosan, Renaud úr! Ő Konstantinápolyi Balduin! Többször is láttam a palotában és másutt. Gyakran eljött. Sőt, Lajos urunk ütötte lovaggá saját kezűleg… öt évvel ezelőtt, Melunban. De ne eméssze magát! Elég jó fiú! Maga pedig, mivel nem találhatta ki, kicsoda, úgy cselekedett, ahogy kellett.

– Azt mondja, Balduinak hívják?

– Igen. Balduin, a második ezen a néven, II. Péter, császár és a második felesége, Yolande de Hainaut fia. Állítólag ott született egy porfír és bíbor palotában.

Renaud visszamerült álmodozásába. A keresztnév. még inkább megérintette, mint a mesés korona, melyet iménti beszélgetőtársa viselt, mert visszarepítette nagyapja történetébe, s mert Thibaut a keresztnév említése nélkül felvetette, hogy esetleg szolgálhatnál ezt a Courtenay-t, akit a történelem oly váratlanul az egykori Bizánc trónjára emelt. Ó, ő nem volt leprás, s Renaud szinte haragudott rá ezért.

Elfogadhatatlan volt, hogy ezt az arrogáns herceget ugyanúgy hívják, mint az emelkedett, fiatal királyt, aki örökre Renaud hőse lett. Nem volt nehéz kitalálni, hogy bármennyire császár is, a bokájáig sem ér fel…

III. fejezet

Két királyné

Másnap reggel Renaud d'Ercri kisasszony kíséretében, a mintegy negyven, gyakran bűzös és hulladékkal teli kis utcácska egyikében találta magát, melyek a Cité szigeten a szép új katedrálist választották el a királyi palotától. A Palu piac és a Saint-Germain-le-Vieux kápolna körül mindenféle üzletek álltak, köztük gyógyfű, kenőcs- , üveg- és viaszkereskedők, valamint értékes fűszereket és parfümöket árusítók és borkereskedők, akiknek áruja a Cité kikötőjébe futott be. Csupa olyasmi, amiért rajongtak a Notre-Dame kanonokjai: néhányuk szinte nyíltan űzte az alkímiát. Ráadásul az Hotel-Dieu kórház és a ki-be járó betegek és nyomorultak áradata nem elhanyagolható vevőkört jelentett. A Zsidó utca hasonló, enyhén nyugtalanító hangulatot kölcsönzött a kerületnek, mely az est leszálltával csendes pandemóniummá alakult át, ahová jobb volt nem bemerészkedni. A még napsütésben is sötét utcákban különös arcokat, szokatlan alakokat lehetett látni, melyeket úgy tűnt, nem riaszt el a palota és a katedrális fenyegető szomszédsága…

Egy kis tekerccsel felszerelkezve, melyen a bevásárolnivalók listája állt, Flore különféle üzletekbe sietett. Mindenféle füveket vásárolt, köztük tárnicsot és merkurfüvet, melyeket Renaud nem ismert. Különben sem értette, miért Philippa asszony udvarhölgye végzi a bevásárlást, ahelyett, hogy az intézőre vagy a konyhai személyzetre hagyná a feladatot, akiknek ez általában dolga volt. Flore mézet is vásárolt, kikötve, hogy csakis narbonne-i lehet, amit kísérője botrányosnak talált, hisz úgy érezte, gyermekkora vidékének mézei a legfinomabbak, de a szép Flore keményen ránézett, és megkérte, hogy törődjön a maga dolgával. Renaud sértett hallgatásba merült. Ettől kezdve beérte annyival, hogy berámolja a vásároltakat a kosarakba, melyek az öszvér két oldalán lógtak, miközben a kisasszony nyeregbe szállt.

Vettek még egy bizonyos fehérbort, három üvegflakont, egy mozsarat törővel, és miután betért egy sötét boltocskába, melynek olvashatatlanul piszkos volt a cégére, Flore egy nagy vászonzsákba tekert csomaggal jött vissza, melyből szalma lógott ki.

Végre a lány elmosolyodott:

– Megvan minden, amit akartam. Menjünk haza – jelentette ki, és kecsesen visszaült az öszvérre.

– Biztos, hogy semmit nem felejtett el? – morogta a fiú.

– De… elfelejtettem köszönetet mondani. Maga nagyon kedves!

Ezzel felé hajolt, átölelte a nyakát, és szájon csókolta. Végül is nem volt kellemetlen, hisz a lány ajka lágy volt, gyengéd és mézízű, melyet bizonyára megkóstolt, Renaud azonban még véletlenül sem mutatta volna ki, hogy örömét lelte benne: Flore túlságosan az orránál fogva akarta vezetni. Amikor hazaértek, meglehetősen szárazon megkérdezte, hogy „mindezt” a konyhába vigye-e.

– Nem, barátom! Vigye fel Philippa asszony ajtaja elé, aztán térjen vissza a fegyvereihez…

Renaud így is tett, nem titkolva rossz hangulatát: miért neki, a leendő lovagnak kell elvégeznie a feladatot az inas helyett? A palotában bőven vannak szolgák. Még szerencse, hogy az az ördögi nőszemély nem kényszerítette arra, hogy szekérrel kísérje a vásárlásra4! Az ajtó elé érve kissé mérgesen tette le a csomagokat, végigmérte a kisasszonyt, és kijelentette:

– Legközelebb, ha vásárolni támad kedve, vigyen magával egy inast vagy egy hordárt! Én Philippa asszony szolgálatában állok, nem a magáéban!

– Nicsak, a lázadó! Azt teszi, amit mondanak magának, szép kis kakasom, mert ha engem szolgál, az úrnőt szolgálja!

– Én nem így látom. Ha így megy, hosszú ősz szakállam lesz, mire egyszer lovaggá ütnek. Jobb, ha most rögtön visszamegyek a templomosokhoz. Ott legalább férfimunkát végeznék, nem cseléd lennék!

Ezzel Renaud sarkon fordult, és elsietett Gilles Pernonhoz, aki éppen az egyik ló lábát ért könnyű sérülést kezelte. Fortyogó felháborodását rögtön rá is zúdította egyetlen itteni barátjára, aki mosolyogva hallgatta:

– Nyugodjon meg! Annak alapján, amit Flore bevásárlásából látott – és amit nem látott –, bizalmas kísérőre volt szüksége. Albert mester biztosan ellátta Philippa asszonyt valamiféle csodarecepttel, amit titokban kell elkészíteni. Az ilyesmihez felesleges egy inas jelenléte…

– Igaza lehet. No de ha így van, vajon milyen receptért járt ott… Balduin császár?

– Ó, nagyon is másmilyen receptért, ha hinni lehet annak, amit megtudtam. Albert mesterről azt tartják; hogy a birtokában van egy csodatévő kő, mellyel a legócskább fémet is arannyá tudja változtatni… Az a fiatalember pedig a világ legszegényebb uralkodója.

– Szegény? A bizánci császár? Ugyan!

– Pedig így igaz. Amikor nem éppen a királyokat járja segítséget kunyerálva, a megmaradt birodalmát kénytelen védelmezni a görög hercegek mohósága ellen, akiket a dózse kisemmizett, amikor a keresztesek elfoglalták Konstantinápolyt. Annyira pénzszűkében van, hogy elzálogosította a töviskoronát és Krisztusunk kálváriájának más kegytárgyait a velencei zsidóknál.

– Zsidóknál? – nyögte Renaud, aki, bár már hallotta a történetet, ismét fulladozott a felháborodástól. – Ez aljasság! Az az ember őrült!

– Őrültnek nem őrült. Viszont annál szegényebb! Nyugodjon meg, a királyunk ugyanúgy fogadta a hírt, mint maga, és öt évvel ezelőtt kiváltotta az értékes ereklyéket.

Még elébük is ment Sens-ba, hogy ott fogadja őket. Megható, szép látvány volt: Albert 4 A szekér egy lovag számára a bukás jelképe.

öccsével mindketten zarándokruhában, mezítláb vitték a szent ládát a városon át egészen a bárkáig, melyet pompásan feldíszítettek Franciaország díszeivel, liliomokkal és pazar szövetekkel. Ez a hajó vitte az ereklyéket vízi úton egészen a párizsi palotáig, ahol azóta Pierre de Montreuil építi a világ legkülönösebb kápolnáját a befogadásukra.

Az emlék felidézése annyira meghatotta az öreg fegyvermestert, hogy kövér könnycseppek gördültek végig az arcán.

– Istennek hála legalább a töviskorona biztonságban van – sóhajtotta Renaud az Igazi Keresztre gondolva, mely még mindig elásva pihent a Hattin-szarvi katasztrófa előtti utolsó táborhely közelében. – A konstantinápolyiak bizonyára fájdalommal váltak meg tőle, és talán egy nap felajánlják a francia királynak, hogy kifizetik a zálogot, hogy visszakaphassák. Akkor mire szolgál majd a kápolna?

– Ha csak Isten dicsőségére, akkor sem haszontalan! – jegyezte meg Pernon szigorúan. – Igaz, a császár még nem mondott le a szent ereklyék feletti jogáról, de azt hiszem, csak idő kérdése… hacsak Albert mester nem osztotta meg vele a titkát. Ami meglepne…

D'Ercri kisasszony zajos érkezése szakította félbe a beszélgetést. Bejelentette, Renaud-nak készülnie kell, hogy a vacsora után elkísérje Philippa asszonyt a palotába.

– A királyné üzenetet küldött, melyben kéri az úrnőnket, hogy keresse fel.

Remélem, most elégedett? Ez nem inasi feladat. Ráadásul az úrnő a szobájába küldetett egy rend ruhát, melyben illendően jelenhet meg az előkelőség környezetében!

Mint a növény, melyet hosszú szárazság után megöntöznek, Renaud újjászületett, és két órával később finom vászonba és mókusprémmel bélelt bársonyba öltözve belépett a Szajnára merőleges palotába. Egy tágas udvarra érkezett, melyet kolostorra emlékeztető, árkádos galériák fogtak közre. Sokan tolongtak ott: tisztek, egyházi személyek, hölgyek, sőt még egy csoport nyomorult is, akiket szomorú sorsuk és a királyi együttérzés az uralkodó színe elé engedett, aki nemcsak számos jótéteménnyel látta el őket, de az asztalához ültette és saját kezűleg szolgálta ki őket.

A lakóépület nem volt nagy. Szögletes tömege részben elfoglalta a Cité sziget alsó részét, s szépséges kertben folytatódott, ahol árnyas szőlőlugas látszott és egy gyümölcsöskert, melyben virágoztak a körtefák. Mögötte, mint a halak a víz felszínén, két vagy három kis szigetecske zöldellt a napsütésben. Nagyon szép idő volt. Az épületek szigora ellenére, melyet ellensúlyozott a stílus eleganciája, a katonák fegyvereinek csillogása és a ruhák pazarsága, a francia királyok otthona mosolygós, sőt kedves látványt nyújtott. Természetesen hozzájárult ehhez a munkások vidám lármája, akik a szomszédos udvarban serénykedtek a fenségesnek tervezett Szent Kápolna építésén.

Renaud leszállt a nyergéből, lesegítette Philippa asszonyt a kancájáról, átadta a két kantárt a lovásznak, és megindult úrnője nyomában, aki azonban megállította:

– Várjon itt! Nem illendő engedély nélkül belépnie a királyné lakosztályába. Legyen türelemmel.

Renaud csalódottan, hogy nem elégítheti ki kíváncsiságát, látni, megismerni, megérinteni vágyását, mely azóta lakozott benne, hogy megmenekült a haláltól, kénytelen volt engedelmeskedni. Egyszerűen csak megkérdezte, elmehet-e megnézni a munkálatokat. Közönyös mozdulat volt a válasz, mely nem derítette jobb kedvre. Így amikor látta, hogy Philippa bevonul a palotába, sarkon fordult, és megindult az építkezés felé, ahol a meglepő látványtól hamar megfeledkezett csalódásáról.

A jövendő templom távolról sem volt katedrális méretű, sokkal inkább nyüzsgő

méhkasra emlékeztetett. Munkások serénykedtek az állványokon, melyek a világ legkülönösebb építményét fogták körül. Első ránézésre kétemeletes templom volt. A földszinten az erős pilléres, rövid, csúcsos ablakokkal ellátott, masszív alsó falból nagy lyukakkal tarkított fehér kövek törtek felfelé egy gerendázat mentén, mely hihetetlenül magas csúcsú ablakokkal meredt az égre. Olyan volt, mint egy gigantikus ereklyetartó, amilyenek előtt Renaud azelőtt tisztelgett, de annyira törékenynek látszott, hogy a fiú akaratlanul is megjegyezte magában:

– A nagy téli szelek el fogják sodorni…

– Pedig állni fog… méghozzá a faszerkezet nélkül, melyet elvesznek, amint kész az épület…

Renaud hátrafordult, és egy idősebb, magas és életerős férfit látott, aki vastag vászontunikát viselt bőrövvel, melyről szintén bőrerszény csüngött. Erőteljes orrú, virágos arcát rövid, göndör szakáll keretezte, mely ugyanolyan szürke volt, mint a szeme. Gyapjúsapka fedte a fejét, alóla néhány hajtincs bukkant elő. Durva cipője poros volt, és Renaud ebből arra következtetett, hogy a kápolna építésén dolgozik. Nagy hatást tett rá határozott fellépése, mégsem adta meg magát:

– Nem szeretnék makacsnak tűnni, mindazonáltal úgy látom, túl sok a lyuk, és kevés a kő…

– Több van, mint gondolná. Nem látszik, de minden oszlopot erősen megtámasztanak, hogy tartsa a boltívet. A lyukak pedig nem maradnak üresek. Nagy, színes üvegek kerülnek beléjük.

– Üvegek? Ilyen hatalmasak?

– Igen. Az ég minden fényessége beáramlik majd a kápolnába, és életre kelti az üvegek színét.

– Igazán csodálatos lesz! – jelentette ki Renaud nem titkolva elragadtatását. –

Boldogság lehet itt dolgozni…

– Nagyon nagy boldogság… annál is inkább, mert én vagyok az építész. A nevem Pierre de Montreuil… De bocsásson meg – tette hozzá, és kis biccentéssel magára hagyta az apródot, hogy egy harminc körüli férfihoz siessen, akinek kalapja alól szőke tincsek bukkantak elő.

Nagyon magas volt, és szinte sovány, így kissé hajlottan járt. Hosszú, barna gyapjúruhát viselt ugyanebből az anyagból készült ujjatlan zekével, melynek nyílásaiból vakondprém bélés látszott ki, s gondolataiba merülve lépkedett. Szép volt az arca hangsúlyos vonásaival és néhány ráncával, nem is beszélve a széles mosolyról, melyben azúrkéken ragyogott föl a szeme. Menet közben összedörzsölgette a kezét, hogy felmelegedjen, és amikor Pierre de Montreuil odaért hozzá, üdvözlésül megölelte, majd belekarolt az építészbe, hogy együtt folytassák az utat, és kényelmesebben beszélgethessenek.

Ebben a pillanatban egy fiatal inas érkezett oda, és teli tüdőből Renaud de Courtenay nevét kiáltotta, hogy túlszárnyalja az építkezés lármáját. A fiú odasietett hozzá, s útja közben kis biccentéssel köszöntötte az építészt és társát.

– Engem keres – jelentette. – Madame de Coucy-nak szüksége van rám?

– Nem. A királyné kéreti. Jöjjön gyorsan! Nem szeret várni.

Renaud a nyomában belépett a palotába, és a lépcsőt elhagyva átszelt két termet, melyek egyike a tanácsterem volt, a másik pedig az ebédlő, s végre elért egy míves ajtóhoz, melynél két őr posztolt. Itt nyílt az anyakirályné, Kasztíliai Blanka lakosztálya, akit a menye, Provence-i Marguerite jelenléte ellenére továbbra is királynénak hívtak.

A kertre néző két ablak megvilágította tágas helyiségbe lépve Renaud úgy érezte, mintha templomba érkezett volna. Nagy személyiség élt itt, és nem is volt szükség a faliszőnyegek pompájára, melyeken Kasztília tornyai forrtak egybe a francia liliommal, hogy átérezze a hangulatot. A kép középpontjában egy termetes asszony állt talpig fehérbe öltözve, ahogy az a királyi özvegyekhez illik, ennek a gyásznak azonban nem sok köze volt az első napok szigorú flandriai vásznához. A ruha bársonyból készült, hermelin díszítette, és muszlinfátyol hullott rá egy mesterien kidolgozott, zafírral ékesített aranykarikából. A fátyol alól ezüstszálakkal átszőtt fekete haj sejlett elő. Az ötvenhat éves Kasztíliai Blanka még mindig szép volt előkelő arccsontozatának köszönhetően, melyre feszesen simult elefántcsont bőre, s sötét szeme intelligensen csillogott. Magas támlás széken ült egy kék és arany szőnyeggel letakart asztal mellett, és sápadt kezével, melyet a reuma csomói kezdtek eltorzítani, egy ezüstveretes, borjúbőr pergamenlapokra írt könyvet simogatott. Más hölgyek vették körül, Renaud azonban, akit elkápráztatott a hófehér alak, csak színek kavalkádját látta, melyből azonban kiemelkedett Philippa de Coucy, aki bemutatta:

– Íme, madame, az apród, akiről beszéltem, és aki a Templomos Rend egyik méltóságának barátságából került hozzánk. Renaud de Courtenay a neve…

A kasztíliai hölgy szeme elszakadt a könyvtől, hogy a bemutatottra szegeződjön, aki azonnal úgy érezte, a veséjébe látnak. Egy perc múlva a királynő megszólalt.

Kellemesen csengett mély hangja:

– A Szentföldön született, úgy mondta, barátnőm? Meglepő. Azt hittem, arrafelé már nem élnek Courtenay-k. Úgy tűnt, mind itt vannak… vagy Konstantinápolyban.

Hol látta meg a napvilágot, fiatalember?

Mivel egyenesen hozzá szólt, Renaud térdre ereszkedett:

– Antiochiában, madame, ha hihetek annak, amit mondtak, hisz pelenkás gyermek voltam még, amikor Nyugatra hoztak.

– És ki volt az apja?

– Thibaut, aki a jeruzsálemi udvarban nevelkedett a szent IV. Balduin király mellett, akinek társa, fegyvernöke és leghűségesebb szolgája volt egész dicsőséges és fájdalmas élete során…

– A leprás? Úgy hallottam, nagy király volt, ahogyan mindenkinek annak kell lennie, aki azon a földön uralkodik, ahol szentséges urunk halálát lelte. Ebből azonban nem derül ki, kinek a fia volt ez a Thibaut.

– III. Joceliné, Edessza és Turbessel utolsó grófjáé. Az egyetlen fia volt. Fattyú –

vetette oda Renaud szinte kihívásként, hisz tudta, hogy muszáj megmondania –, de elismert fia!

– És az édesanyja?

– Sosem mondták meg a nevét. Csak annyit, hogy nagyon magas rangú hölgy volt…

és meghalt. Azután az apám templomosnak állt.

A királyné ajkán még hangsúlyosabbá vált a megvető ránc:

– Más szóval maga is fattyú, aki bizonyára házasságtörő feleségtől született, hisz eltitkolták maga elől a nevét. És az apjával ellentétben magát nem ismerték el?

– De igen, madame! – vágott vissza Renaud, és felegyenesedett. Képtelen volt tovább görnyedni a királyné előtt, aki nyíltan megvetette. – Az elismerési okmány Adam Pellicorne testvérnél van, aki Joigny parancsnoka, és a frank királyságban az apám társa és barátja volt. Ő vitt el Raoul de Coucy báróhoz, hogy teljessé tegyék lovagi nevelésemet.

– És ki kezdte meg?

– A nevelőapám, Olin de Courtils úr, Isten fogadja be lelkét. Ő nevelt fel gyengéd feleségével, Alais asszonnyal, aki szintén megtért a Teremtőhöz…

– Ebben az esetben miért nem maradt ott náluk? Lovaggá üthette volna a környékük legrangosabb ura is. Hol is van az?

– Gastine-ban, nem messze Châteaurenard-tól. A fogadott szüleim meghaltak, mint mondottam. Ahogy előírták számomra, elmentem a joignyi parancsnokságra, hogy Adam testvérre bízzam magam… aki a keresztapám – tette hozzá Renaud visszaemlékezve az öregember szavaira.

– Jól van, akkor miért nem maradt ott? Nemes dolog a Templom szolgálata!

– Igaz, madame… de Isten hívó szava kell hozzá. Engem bizonyára nem talált méltónak.

– Mit tud maga erről, és kinek képzeli magát, hogy értelmezni merészeli a Mindenható szándékait? – kiáltott fel a királyné villámokat szóró szemmel. – Novícius lehetett volna, és egy idő után, sok-sok ima révén talán megjött volna az elhivatottság!

Viharossá vált a hangulat, és Renaud nem értette, miért fogadja ennyire tüskésen az anyakirályné. Mintha személyesen haragudott volna rá. Körülötte mindenki visszafojtotta a lélegzetét. Philippa asszony dermedten állt, és eszébe sem jutott, hogy megvédje a szolgálóját: elkerekedett szemmel figyelte a jelenetet. Renaud a nyomasztó csendben mély lélegzetet vett:

– Mindig sokat imádkoztam, madame, ahogyan arra mélyen vallásos nevelőanyám tanított, s még többet imádkoztam a halála után. Ennek ellenére továbbra sem érzek vonzódást a kolostori élet iránt. Még a Templom címere alatt sem!

– Pedig jól állna magának. Visszatérhetne a szülőföldjére, mely a világ legszebb vidéke, hisz ott született isteni Megváltónk.

– Vissza szeretnék menni, de nem templomosként!

– Igazán? No de miért? – nevetett fel szárazon Blanka. – Talán… más is vonzza, mint a keresztes szellem? Meg akarná találni… a gyökereit?

– Nem értem, madame…

– Maga szőke, de a bőre kissé barnás, ami arra utalhat, hogy a titokzatos hölgy, aki szülte, esetleg… szaracén?

– Ó! Ezt a méltatlanságot!

A felháborodott fiatal hang, mely tiltakozón felcsattant, belefojtotta a fiatalemberbe a haragot, melyet képtelen lett volna tovább türtőztetni. Arannyal díszített, vidám piros ruhás, karcsú alak lépett elő a terem sarkából, elhaladt Renaud mellett, és az egybegyűltek tiszteletteljes meghajtásával mit sem törődve odalépett Kasztíliai Blankához. A királyné nyugalmát megőrizve, kérdőn felvonta a szemöldökét:

– Nos, leányom, mi lelte?

– Egy ideje már itt vagyok, és mindent hallottam. Ó, madame, hogy lehet ennyire kegyetlen? Mit tett maga ellen ez a fiatalember, hogy így bánik vele?

A kedves akcentus színezte hang dallamosan csengett, de az anyakirályné érzéketlennek tűnt rá. Megvető ráncba húzódott keskeny ajka:

– Mit tett ellenem a fiatalember? Elfeledkezik magáról, lányom. És főként arról, kivel beszél!

Provence-i Marguerite – természetesen ő volt – nem hátrált meg a szemrehányás elől. Nyugodtan felelt:

– Férjem nemes édesanyjával beszélek, s a férjem a legkönyörületesebb, a legnyitottabb és a legkevésbé megvető ember a világon, és nem hinném, hogy valaha is eszébe jutna, hogy valakinek szemrehányást tegyen a születéséért, melyért senki sem felelős. Még kevésbé tenne sértő feltételezéseket.

– A házasságtörés halálos bűn, és a gyümölcse…

– Ki ne mondja! Bűn az is, ha megaláz valakit, aki nem érdemli meg. Nézze meg ezt az apródot, és mondja meg…

Visszafordult, hogy Renaud-ra nézzen, és a fiú döbbenten, zúgó füllel egy szót sem hallott többet abból, amit mondott. Gépiesen újra térdre ereszkedett, és csak nézte a rózsás árnyalatban játszó, finom elefántcsont arcot, melyet a világ legszebb szürke szempárja ragyogott be… Pontosan ugyanolyan volt ez az arc, mint a kép, melyet az elfeledett toronyban talált, és melytől sosem vált meg. Képtelen volt moccanni, a villámcsapásként érkező látványban megfeledkezett a pompás környezetről, a kegyetlen kasztíliairól, a jelenlévőkről, sőt tulajdon személyéről is. Élete a ragyogó, együttérző tekinteten csüngött, mely mosolygott rá.

Egy kéz erőteljesen megrázta, és kimozdította éber álmából, miközben egy férfihang megparancsolta, hogy álljon fel. Engedelmeskedett, s újabb meglepetés érte, mely azonban nem volt olyan erőteljes, mint az iménti: a megszólaló férfi az az egyszerűen öltözött ember volt, akit nemrég Pierre de Montreuil-jel látott a kápolna építkezésén. Azonnal rájött, ki az, hisz a fiatal királyné férjemuramnak szólította. IX.

Lajos király, akit máris az egész királyság glóriával övezett földi koronája mellé.

Szent ég! Milyen idióta voltam! Ostobának fog vélni! gondolta magában, fel sem mérve, mi van születőben a szívében Marguerite iránt. A király ismét hozzá szólt, miután a felesége befejezte magyarázatát.

– Nos, fiatalember? Mi lelte? Mintha kővé vált volna?

– A… a királyi felség! – dadogta a szerencsétlen.

– Vidékről jöttem… és nem vagyok hozzászokva!

– Majd megjön az is. Bár… nem gyakori, hogy rosszul bánik valakivel az egyik királyné, és megvédelmezi a másik. Legalább most már tudni fogjuk, kicsoda. Most köszönjön el a hölgyektől, és várja meg a bárónét odakint! A jelenlétünktől távol könnyebben összeszedheti magát!

Hogy megmutassa, nem elzavarja, Lajos csókra nyújtotta a kezét a fiatalembernek, aki hálásan fogadta, meghajolt, és óriási megkönnyebbüléssel indult az ajtó felé. A királynak igaza volt: össze kellett szednie magát. A felhajtóhoz futott, ahol megállt, hogy az égre emelje a tekintetét, és mélyen belélegezze az enyhe, napsütéses levegőt.

Ekkor vette észre, hogy valaki követte, és megállt mellette, majd megszólította.

– Kíváncsi vagyok – mondta a lány –, miért fogadta ilyen rosszul az öreglány?

– Az öreglány? – mérte végig meglepetten Renaud a szemmel láthatólag neveletlen kísérőjét, aki Marguerite-éhoz hasonló színű selyemruhát és főkötőt viselt. Nagyon fiatal lány volt. Alig tizenkét éves lehetett, s olyan egyenesen tartotta magát, akár egy kiskakas. Határozottan csúnya volt hosszú orrával, zavaros vonásaival, furcsa vörös hajával és gunyoros szájával, melyben azonban szép fehér fogak látszottak. Renaud arra gondolt, úgy fest, akár egy kis boszorkány.

– Ha Blanka királynéról beszél, kisasszony, úgy tűnik, nem tiszteli kellően!

– Öreg, nem? – felelte a lány. – Mégsem fogadja el a korát, hisz ahogy a palotabelieket halljuk, még mindig ő a királyné, az igazi. Pedig tíz éve Madame Marguerite-nek járna ez a cím, de az anyósa rosszabbul bánik vele, mint a cselédeivel.

Mert féltékeny.

– Mire?

– Ilyen ostobaságot csak egy férfi kérdezhet… magától értetődik! Féltékeny, mert Madame Marguerite fiatalabb és szebb, mint ő valaha is volt, és király urunk nagyon szereti!

Ugyanazzal a napsütötte akcentussal beszélt, mint az úrnője, és Renaud arra következtetett, hogy bizonyára ő is Provence-ból származik. Mégis bizonyosságot akart:

– Úgy tűnik, maga is nagyon szereti Madame Marguerite-et. Az udvarhölgye?

– Méghozzá a legközelebbi, mert távoli unokatestvére vagyok. Sancie de Signes a nevem, és Marguerite királyné a keresztanyám.

– Sancie, szép név – dicsérte Renaud, aki hirtelen kezdte rokonszenvesnek találni a kislányt, aki oly közel áll Provence-i Marguerite-hez.

– Köszönöm, de csak a királyné és azok szólíthatnak így, akiket szeretek –

jelentette ki a lány szigorúan. – Nem akárki!

– Mostanáig azt hittem, nem vagyok akárki – sóhajtotta a fiú –, de Blanka királyné emlékeztetett, hogy egy senki vagyok.

– Ne beszéljen ostobaságokat! Ha az öreglány megveti is, mindenki felfigyelt az értékére, legyen akár fattyú is. Courtenay-nek, a császár rokonának lenni nem semmi.

Ráadásul az apja a legendás leprás király lovagja volt, az édesanyja pedig egy titokzatos hölgy: ez igazán lángra gyújtja a képzeletet! Igaz is, maga előtt is titok övezi az édesanyja kilétét?

– Nem. Tudom, ki volt, de hallgatnom kell róla.

– Én nem fogom a titka kiadására kérni. De biztos lehet benne, hogy sok hölgy kacsintgat majd magára.

– Kockáztatva, hogy kiváltja Blanka királyné nemtetszését, aki, ahogy mondja, mindenható? Képzelődik.

– Tudom, mit beszélek: ismerem őket, és biztos vagyok benne, hogy ketten-hárman máris arról álmodoznak, hogy kifürkészik a titkát… És ezzel visszatértünk a kiindulóponthoz: még mindig nem tudjuk, miért támadt magára az első pillanattól az öreglány!

– Könyörgök, ne nevezze így! Még ha rám is támadt, ahogy maga mondja, zavarba hoz vele: mégiscsak királyné!

– Igaz, és felséges királyunk kiskorúsága idején igazi uralkodó volt, aki tudta, hogyan törje le a lázadókat – akik közé a maga Coucyjai is tartoztak! –, és bölcsen kormányozta a királyság hajóját. Mostanra felséges urunk harmincéves: elég felnőtt, elég vitéz és elég bölcs ahhoz, hogy egyedül rendezze az ügyeit!

– Csakhogy továbbra is hallgat az édesanyjára? Ez érthető!

Sancie felháborodottan felvonta az orrát:

– Szent Jánosra, úgy érvel, akár egy szerzetes. Az ördögbe is, miért nem állt templomosnak ahelyett, hogy a siránkozó Philippa de Coucy apródja lett, aki a világ legunalmasabb nője? Csak az öreg… úgy értem, Blanka királyné választhatja barátnőjének. Igaz, mindketten nagyon ájtatosak, és a királyné azokat a hölgyeket kedveli a legjobban, akiknél boldogtalan a házassága! Megvigasztalják özvegyiségében…

Ez alkalommal Renaud-nak nem maradt ideje válaszra. Egy királyi ajtónálló Coucy asszony hintóját kérette, és Sancie szó nélkül eltűnt, míg az aprón Philippa elé sietett.

A hölgy mélyen gondolataiba merült, és nem szólt kísérőjéhez, amikor az besegítette a kocsiba, sem a hazafelé vezető úton. Renaud ideges volt, és azon tűnődött, vajon nem küldik-e el a botrányféleség miatt, melynek tárgya volt. Nagyőri nem szerette volna.

Nem mintha annyira ragaszkodott volna új helyzetéhez, de azon túl, hogy a báró ígérete szerint a lovaggá ütéshez vezető utat jelenteti te, nem juthatna be többé a palotába, és nem láthatná viszont a fiatal királynét. Máris kegyetlen volt ez a gondolat.

Olyan különös dolog történt vele, hogy úgy érezte, nem is érti igazán. Amikor megtalálta a portrét melyet Thibaut igaz szerelemmel rajzolt, szinte ájtatos csodálatot érzett, olyasmit, mint Szűz Máriai iránt: az az arc Jeruzsálemi Isabelle-é volt, akiről most már tudta, hogy a nagyanyja, és bár ideálként tűnt fel előtte, gyengédség és tisztelet járta át az érzéseit. Szembetalálkozni élő, és milyen kecses, gyönyörű és magával ragadóan élettel teli másával, a testéből áradó vonzerővel, egészen más dolog volt, és Marguerite előtt térdelve Renaud életében először érezte meg az ölelés izzó vágyát, melybe imádat vegyül. A villámcsapás-erejű érzelemben egy csapásra megértette, hogyan tölthette Thibaut az egész életét egyetlen asszonyt szeretve, egyetlen asszonyra várva, ha az az asszony ilyen volt! Nemes apródi címét pedig, mely a legkevésbé sem volt ínyére, boldogan, sőt büszkén viselte volna, ha Marguerite-et szolgálja, és nem ezt a Philippát, aki az imént egy szót sem szólt, meg sem próbálta megvédelmezni a koronás fő karmaitól. Nem meglepő, hogy barátnő az a két asszony!

Haragja mélyén kezdte úgy gondolni, Sancie-nak igaza lehet szigorú ítéletében. Ahogy jobban belegondolt, a lánynak tényleg teljesen igaza volt, hisz szerette Marguerite-et, és gyűlölte a kasztíliait. Talán nem lenne rossz összebarátkozni vele… ha egyáltalán lesz még alkalma a közelébe kerülni, és holnapra nem kerül az utcára…

Sajnos aggodalmát nem tudta megosztani Gilles Pernonnal. Az öreg fegyvernök nem szerette Párizst. Amikor rátört a rosszkedv, felkereste valamelyik belvárosi mulatót, ahol törzsvendég volt. Ilyenkor ritkán tért haza a takarodó előtt. Legalábbis ezt közölte Renaud-val az egyik lovász, amikor bevitte a lovát és a hintót az istállóba.

Magára maradva csak várta, hogy hívatják, de semmi sem történt. Úgy tűnt, Philippa asszony kihagyja az esti misét. Nem sokkal vacsora előtt Flore d'Ercri kereste fel. Az apród gondterhelt arcát látva szórakozott fény csillant a szemében:

– Nos? Részesült a félelmetes megtiszteltetésben, hogy magára vonta a királyné figyelmét?

– Szívesen kihagytam volna. És nem értem, miért akart annyira látni, csak hogy sértegessen, ahogy tette!

– Ó, ő ennél sokkal többre is képes, ha sértegetésről van szó. A kasztíliai vére teszi, gondolom. Elkeveredve a Plantagenetek és az Aquitániaiak ugyanolyan fortyogó vérével. Ne felejtse el, hogy a híres Alienor unokája… Azért akarta látni, mert az úrnőnk dicsérte a képességeit… és a külsejét.

– Jobban örültem volna, ha nem teszi. Az első pillantásnál láttam, hogy a királyné gyűlölni fog. Nemi tudom, miért.

– Ne is kutassa! – vonta meg a vállát a lány. – Talán egy rossz emléket idézett fel benne? Ugyan, ne vágjon ilyen arcot! Ennyire meggyötörte?

– Igen! Minden becsületes embert megvisel, ha a szüleit támadják. Gondolom, azért jött, hogy bejelentse, Philippa asszony nem kér többet a szolgálataimból, hisz nem kísérhetem el többé a palotába.

– Micsoda ötlet, istenem! Honnan veszi ezt? Elfelejti, hogy először is Raoul báró szolgálatában áll, és csak „kölcsönadta” a feleségének! Ha az úrnő nem akarná látni többé, elküldené Coucyba, de erről szó sincs. Továbbra is elkíséri az udvarba5 és mindenhová, míg csak vissza nem megyünk a kastélyba, ami már nem várat sokáig magára.

– Azt hittem, Philippa asszony maradni akar még egy ideig.

– Már nincs rá annyi oka, mint a múltkori esti kiruccanásunk előtt. Éppen ellenkezőleg. Ráadásul Blanka királyné közölte vele, hogy a maubuissoni apátság felavatása előtt el kíván zarándokolni a rocamadour-i Fekete Madonnához…

– A királlyal… és a fiatal királynéval?

– Nem. Isabelle lányával, aki már Isten felé fordult, és a legkisebb fiával, Charles herceggel, aki tizenhét éves, és az anyja szerint nem fordult eléggé Istenhez. Megkérte az úrnőnket, hogy kísérje el, de ő természetesen visszautasította.

– Miért természetesen?

Flore elnevette magát bájos, rekedtes kacagásával:

– Istenem, milyen kíváncsi, szép barátom! Ha egy kicsit elgondolkozna, nem kérdezné: azért utasította vissza, mert azt reméli, hogy amikor a királyné útnak indul, Albert mester elixírje már megteszi a hatását, Raoul báró ismét megtiszteli az ágyát, és nagyon kell vigyáznia magára, nem járhatja a zötyögős utakat. Kivéve a Notre-Dame-de-Liesse-be vezetőt, mely sokkal rövidebb, és ahol fogadalmat tesz, amint visszatérünk Coucyba…

A gondolatra, hogy az anyakirálynénál megélt kínos perceknek nem lesz folytatása, Renaud-t eltöltötte a megkönnyebbülés. Jó hír volt az is, hogy hamarosan visszatérhet a férfiak világába a családi kastélyban, és csak néha kell betöltenie az apród szerepét, mely határozottan nem tetszett neki. Arra vágyott, hogy folytassa a tanulást, és a lehető leghamarabb megkapja a szép lovagi címet, melyben minden reménye összpontosult.

Másrészről – az ember örök ellentmondásban él önmagával – érezte, hogy fájdalmas lesz elhagyni Párizst, és eltávolodni a királyi palotától, ahol a hölgy élt, aki most már betöltötte a szívét és a gondolatait. A tény, hogy királyné volt, egy kitűnő

uralkodó felesége, ráadásul a nagyanyja hasonmása, semmit sem számított. Szerette Marguerite-et, ahogy egykori Thibaut Isabelle-t, és ez az ideálokból, a szívnek kedves költészetből és szinte vallásos rajongásból szövődő szerelem boldogsággal töltötte el, hisz nem vegyült bele testi vágy – legalábbis egyelőre nem –, és nem hágta át a lovagság szigorú szabályait. A szerelmet megengedte a szívének, a vágyat nem. Renaud azonban még túl fiatal volt ahhoz, hogy felmérje, ez a boldogság nem tarthat örökké. Nem tudta, hogy eljön majd valaki, és a fülébe súgja, hogy a madonna külső mögött kívánatos test rejlik, és az álmok édes kora a pokol kapuira nyílik.

Az elkövetkező napokban sok szabadideje volt. A reggeli misét leszámítva Philippa a szobájába zárkózva élt Flore-ral, végeérhetetlen gyógyfüves fürdőket vett, kenőcsöket alkalmazott, vagy kereskedőket fogadott, hogy új öltözékeket találjon ki. Magára 5 Így nevezték az uralkodó környezetét, akkoriban azonban kevesen alkották, és sokkal egyszerűbb, családiasabb életet éltek, mint XIV. Lajos korában.

hagyatva Renaud kihasználta az időt, és Párizs felfedezésére indult Pernon társaságában, vagy a leggyakrabban egyedül, ahogy kezdte kiismerni magát az utcák szövevényében. Az öreg fegyvernök mindig talált ürügyet, hogy lemaradjon valamelyik ivóban.

A fiatalember szívesen sétált le a Szajnához, a Grève kikötőhöz, melyet egy cölöpsor választott el az azonos nevű tértől, és figyelte a hajók kirakodását.

Szénahalmok, farakások, hordópiramisok emelkedtek itt a vízimalmok és a mosónők lármájában, akik énekszóval kísérték sulykuk csapásait. Néha elmerészkedett a palotához, hogy megnézze a káprázatos kápolna és a nagy galéria építkezésének állását, mely a királyi lakosztályokkal köti majd össze. Pierre de Montreuil mester barátságába fogadta a naiv csodálattal teli fiút, és jókedvvel fogadta türelmetlenségét, hogy meglássa végre a magas, üvegezett ablakok elkészültét, melyek beragyogják majd a mesterművet. Az építész elmagyarázta az építkezés menetét, mely a csodával tűnt határosnak, sőt, egyszer még a Notre-Dame-ba is elvitte, ahol a keresztfákon dolgozott.

Bemutatta neki az unokatestvérét, Jean de Chelles-t, aki éppen a tornyok építését fejezte be, és megcsodáltatta vele a nagy rózsaablakot, amikor az felragyogott a napnyugta fényében, és semmihez sem fogható látványt nyújtott.

– Így elképzelheti, milyen lesz a kápolna. Minden irányból csillogni fog, és a késői miséken úgy ragyogja majd be az éjszakát, mint egy mesés lámpás.

A két építész olyan remekül megértette egymást, és olyan hasonló zsenialitásról tett tanúbizonyságot, hogy meglepő volt, hogy Jean de Chelles nem vett részt az unokatestvére művében, hisz a katedrálison kívül együtt dolgoztak a Saint-Denis-bazilikán, ahol a francia királyok nyerik el végső nyugalmukat, a Saint-Martin-des-Champs-apátságon és a Saint-Germain-des-Prés építésén.

Természetesen az építkezést látogatva Renaud homályosan abban reménykedett, hogy a palotában legalább megpillanthatja Marguerite királynét, de egyetlenegyszer sem teljesült a vágya. Szomorú volt, de nem nagyon. A hirtelen támadt szerelem megóvta a test kísértéseitől, melyekkel Flore a legtöbb éjszakáját telehintette. Pedig a fiú a legkisebb reményt sem hagyta meg neki az első estétől kezdve, amikor a lány egy szál köntösben besurrant a szobájába. Nagyon izgató volt a teste, Renaud mégis azt mondta:

– Rossz dolog, Flore kisasszony, hogy bűnre akar csábítani. Nem tudja, hogy aki lovagnak készül, tisztán kell eljutnia a felavatásig?

– Ne legyen ostoba, barátom! A kastély káplánja a gyónása után olyan tisztává teszi, mint a ma született bárány!

– Nem így kell érteni a dolgot, és én nem is így értem. Túlságosan vágyom arra, hogy lovag legyek, igazi lovag, aki mindenben méltó a hatalmas megtiszteltetésre, hogy nem tehetek engedményt. Legyen olyan jó, ne kísértsen többé!

Flore mégsem adta fel. Kegyetlen, égető szeszély ébredt benne a fiú iránt, Renaud azonban ki tudta úgy kerülni, hogy ne sértse meg a tüzes lányt, akiről érezte, hogy veszélyes lehet. Flore végül megadta magát, és talán nem tettetett jó kedéllyel megállapította:

– Ha így állunk, sietnünk kell vissza Coucyba, hogy meggyőzzük a bárót, üsse lovaggá pünkösdkor. Tanácsolni fogom Philippa asszonynak, hogy hozzuk előre az indulást. Egyébként sincs már semmi dolga Párizsban. A királyné holnapután indul.

– Egy hónap múlva pünkösd!

– Pontosan. Ezért kell sietnünk!

Flore magabiztosnak látszott, és Renaud, aki nem szívesen veszett volna össze vele, azzal nyugtatta magát, nem sok esély van arra, hogy rávehetik Raoul bárót, ilyen hamar lovaggá üsse. Nyugodt lehet tehát.

– Ebben azért ne bízzon annyira! – jósolta Pernon. – Az a lány nagyon erős, és azt hiszem… sok mindenre képes, hogy elérje, amit akar.

– Azért csak nem Raoul bárónál?

– Hé, hé! – mosolygott sokatmondóan az öreg fegyvernök.

– Mi az, hogy hé, hé?

– Értem én…

– De én nem. Magyarázza el!

– Ó, egyszerű: Flore kisasszony nagyon szép… arra az esetre mondom, ha nem vette volna észre.

– Észrevettem. De… a báró mást szeret…

– Egy másik szép hölgyet, aki kéreti magát. Úgyhogy addig is, a szórakozás kedvéért… Például fürdő idején? Igaz, sosem tartottam a gyertyát!

– No de Flore Philippa asszony hűséges szolgálója… szinte barátnője.

– Philippa asszony túlságosan előkelő ahhoz, hogy barátnője legyen… Blanka királynén kívül! És túlságosan nemes ahhoz, hogy érdekelje, hogy mi történik a fürdőkben a vadászatok után. Ugyan, Renaud úr, ne vágjon ilyen képet! – tette hozzá a fiatalember el-felhősödő tekintetét látva. – Csak figyelmeztetni akartam, hogy a szép Flore mindig eléri, amit akar. Végül is – zárta le nevetve – csak át kell vészelni a nehéz perceket. Vannak ennél rosszabbak is!

Renaud-nak nem sok ideje maradt az elmélkedésre afelett, hogyan kezelje a jövő

problémáját: másnap, amikor visszatért a miséről a Saint-Jeanból, egy lovas tiszt és négy gyalogos őrmester letartóztatta a király nevében, s mielőtt még bármit is szólhatott volna, a háta mögött összekötötték a kezét, és a fegyveresek gyűrűjében útnak indították a királyi börtön felé… Philippa asszonynak, aki megkérdezte, hogy mit jelent mindez, a tiszt csak annyit ismételgetett? „A király nevében!”, s hozzátette, hogy a foglyot gyilkossággal vádolják.

A váratlan csapásba beleszédülve Renaud tiltakozás nélkül hagyta, hogy elvezessék: megérezte, hogy semmire sem menne az ellenállással. A jövő, melyet oly gazdagnak és kalandokkal telinek tervezett, bezárult előtte. A tiszt kiejtette a gyilkosság szót, és bizonyára nevelőszülei halála érte utol, hogy visszarepítse a kiindulási pontra: talpa alatt egy vesztőhely deszkáival, feje fölött egy kötél hurkával…

hacsak nemesi származására tekintettel nem jogosult inkább tőkére és bárdra?

Sovány vigasz: nem kellett messzire mennie a baljós kísérettel, hisz a Nagy Châtelet-be vezették.

Egykor a Cité sziget védelmét biztosította, mostanra azonban csak a bíráskodás helyszíne volt, hisz a Fülöp Ágost emelte falak kitágították a város határait, s a Châtelet ettől csak még baljóslatbúb lett. Nagy, négyszögletes épülete a Szajna partján állt, két kerek, a régi külváros felé néző torony tartozott hozzá, s a Saint-Denis utca tengelyében egy sötét, boltíves átjáró vezetett ki a folyóhoz a szűk Saint-Leufroy utcán át. Háromemeletes börtöne donjonféleséget zárt körül a keleti részben, s a palotánál sokkal súlyosabb fenyegetésként uralta az új kerületet. Különösen, mivel tudták, ez csak a látható rész, de a föld alatt még öt szint nyúlik mélyen lefelé egészen a levegőtlen, fény nélküli, borzalmas cellákig, melyekben azonban annál több volt a víz, hisz a folyó magasabb vízállásnál ki-be járt bennük.

A boltív alatt nyíló kettős rácson áthaladva Renaud-t egy kis terembe, a törvényszéki irodába vezették. Gyertyák nyújtottak halvány fényt, és az egyik férfi felvett egyet, hogy minden oldalról szemügyre vegye a foglyot. Különösen az arcnál időzött el, és hosszú percekig vizsgálgatta. Renaud még nyugtalanabb lett:

– Miért néz így? – tiltakozott. – Nagyon kellemetlen!

– Ez a törvény! Minden gonosztevőt, aki ide érkezik, alaposan szemügyre kell vennie valakinek, akinek jó az arcmemóriája, hogy felismerjék, ha később megszökne6.

– Én nem vagyok gonosztevő, és azt akarom, hogy szolgáltassanak igazságot. Nem fogok megszökni!

– Mindenki ezt mondja! Aztán kínálkozik egy alkalom…

– Nem látom, honnan kínálkozhatna.

Feljegyezték a nevét a jegyzékbe, majd megbeszélést folytathatott a házmesterrel, aki a fogadós szerepét töltötte be a börtönben: jobb vagy rosszabb szállást, jobb vagy rosszabb ellátást kaphatott mindenki annak függvényében, mennyit tudott fizetni.

– Nekem egy lyukas garasom sincs! – felelte Renaud a férfinak, aki miközben méregette, a szállodája különféle szolgáltatásait ecsetelte.

– Ez kellemetlen! Kénytelen leszek a „szalmásokhoz” tenni… hacsak nem adja ide a zubbonyát, amit jó áron eladhatok…

A tiszt azonban, aki idehozta Renaud-t, közbelépett:

– Fontos fogoly, a „titokba” kell tenni.

Ezután a házmester füléhez hajolt, és súgott néhány szót, amit Renaud nem hallhatott. Azt azonban látta, hogy két vagy három ezüstpénz vándorolt egyik kézből a másikba. A házmester meghajolt:

– Teljesítjük az utasításokat!

Két őrmester gyűrűjében Renaud megindult a házmester mögött a torony első

emeletére, ahol egy hosszú és keskeny cellába vezették, melyet egy kis ablak világított meg, túl magasan ahhoz, hogy ki lehessen nézni rajta. Egy száraz levelekkel megtömött szalmazsák és egy kőpad szolgált fekhelyül, kitöltve a helyiség nagy részét. A 6 Bizonyos értelemben ez volt a bűnügyi nyilvántartás elődje.

bútorzatot egy vödör és egy kancsó egészítette ki. Zsíros és vizeletszagú volt minden, a házmester mégis elégedetten pillantott körbe:

– Nem a legjobb szobánk, de azért, amit kaptam, csak ennyit adhatok. Itt legalább nincsenek patkányok.

– Ha nem ez a legjobb, azt jelenti, vannak rosszabbak is?

– Sokkal rosszabbak is! – emelte fel tudálékosan az ujját a férfi. – Például az árok, melyet Hippokratész szobájának is neveznek. Legalul van a föld alatt, és tölcsér formája van. Kötéllel és csigával eresztjük le a foglyot, aki nem tud benne sem állni, sem leülni, sem lefeküdni, s még a falának sem támaszkodhat a hajlott forma miatt. A közepén egy káva nélküli kút van, mely egyenesen a Szajnába vezet. Előbb-utóbb beleesik a fogoly… Látja, nem olyan rossz a szállása…

Renaud inkább nem felelt. Annál is inkább, mert a köteleket, melyek a hátán összefogták a kezét, hamarosan láncok váltották fel, vaskarikával a csuklóján és a bokáján. Csak aprókat léphetett… és nagy zajjal. Lerogyott a zsákra, hogy belemerüljön kétségbeesésébe, amikor végre magára hagyták, és rázárták az ajtót.

Dél felé járhatott. Mégis olyan fáradtnak érezte magát, mintha legalább tíz mérföldet gyalogolt volna. Ráadásul annyira összezavarodtak a gondolatai, hogy képtelen volt világosan átlátni a helyzetét. Hagyta, hogy hatalmába kerítse az álom. Az ébredés talán meghozza a tisztánlátást, és sikerül megértenie, mi történik vele.

IV. fejezet

A király lugasa

Ha Renaud azt remélte, hamar szembenézhet a gyilkosság vádjával, csalódnia kellett. Több nap telt el anélkül, hogy bárki is törődött volna vele. Csak a foglár ment be hozzá minden este, hogy kicserélje a vizet, kiürítse a vödröt, és bevigye neki a darabka fekete kenyeret és egy tál levest, mely igencsak spártai volt: gyökér és káposztalevél úszott meghatározhatatlan színű lében, melybe egy csontot is belefőztek, néha egy kevés hússal.

A sovány kosztot a hangulata is megsínylette. Még az elöljáró börtönében, Châteaurenard-ban is jobban táplálták, és ha ez a menü volt az, amelyre a tiszt néhány pénzdarabja feljogosította, azok, akiket a házmester „szalmásoknak” nevezett, bizonyára csak vizet kaptak, amivel arra indíthatták őket, hogy hamar átköltözzenek a másvilágra, és felszabadítsák helyüket a királyi börtönben. Hacsak a házmester nem csapta be rútul. Arra is képes lehetett! Mindenesetre a fogoly minden este az utolsó morzsáig befalta fekete kenyerét, és a csontot rágcsálta, sajnálva, hogy fogai, melyek bár erősek voltak, nem bírtak annyit mint egy kutya fogazata.

Hangulatát tovább rontotta, hogy képtelenség volt bármit is megtudnia a foglártól.

A férfi minden kérdésére csak egy mordulással felelt, birkatekintettel ránézett Renaud-ra, megvonta a vállát, és ment a dolgára.

A legrosszabb mégis az volt a fogoly számára, hogy nem tudott mosakodni.

Nevelőanyja, Alais asszony gyermekkorától arra tanította, hogy a tiszta lélek jobban érzi magát tiszta testben, akkor is, ha a gyóntatója ellenezte a sok mosakodást, mondván, Krisztus amikor a sivatagba vonult, hogy Isten-atyjával értekezzen, nem mosakodott. Erre a jóasszony azzal vágott vissza, hogy Isten bizonyára gondoskodott erről is mindenhatóságában. És tovább sikálta a kisfiút, természetesen hideg vízben, hisz a meleg víz puhánnyá tehet, és fogékonnyá a rossz csábítására. Renaud télen sírt a hidegtől, az anyja azonban felmelegített törölközőbe csavarta, és meleg tejet itatott vele. A kisfiú ilyenkor a mennyekben érezte magát.

Milyen messze volt már a gyermekkor paradicsoma! Egy ember mohósága elszakította tőle, és elverte jó szülei életét. Jerome Camard, bár a király elöljárója volt, meggyilkolta a szüleit, hogy megkaparinthassa a javaikat, és őt, Renaud-t vádolta a gaztettel, hogy így szabaduljon meg tőle. A szerencse, majd Thibaut testvér, végül Adam testvér segítsége megmentette, visszasegítette a becsület útjára, abba az életbe, melyre vágyott, most azonban megértette, hogy csak haladékot kapott, az elöljáró alaposan közészőtte hálóját, és a sorsát nem kerülheti el.

Erről meg is győződhetett, amikor másnap végre kivitték börtönéből, és láncra verve a Châtelet boltívének túloldalára vezették, ahol a Párizsi Elöljáróság, az Igazságszolgáltatás és a Pénzügy székelt.

Egy hosszú és keskeny terembe vitték, melyet olyan rosszul világított meg a vastag falba vágott kis ablak, hogy három gyertya égett egy vastartóban egy lépcsőfokkal megemelt szék mellett, mely felett a királyt jelképező liliomos baldachin feszült. A férfi azonban, aki helyet foglalt benne, bár körülbelül annyi idős lehetett, nem Lajos volt, hanem a főbíró, Étienne Boileau, aki azért volt jogosult a szép külsőségekre, mert a király nevében képviselte az igazságszolgáltatást. A terem egyik oldalán egy fekete ruhás írnok jegyzett állva egy pulpitusnál, a másik oldalon pedig egy harmadik személy várakozott, kezében kibontott tekerccsel. Az egyik a törvényszéki írnok volt, a másik a vádló. Az előbbi mögött alacsony ajtó nyílt, melynél két pirosba és kékbe, a város színeibe öltözött őrmester posztolt. A terem végében két vagy három sötét árny rajzolódott ki, közönség azonban nem volt: zárt tárgyalást tartottak.

Renaud-t a kísérői a bíró elé állították, majd néhány lépéssel hátrébb húzódtak. A bíró, egy telt, szigorú, de intelligens arcú férfi kihúzta magát a székén, és kezével intett a vádlónak, hogy megkezdheti a felolvasást.

– Előttünk, Étienne Boileau, a király főbírája előtt ma megjelent nevezett Renaud des Courtils…

– Renaud de Courtenay a nevem – tiltakozott azonnal a fiú. – A des Courtils csak a…

– Elég. Majd akkor beszél, ha kérdezik – vetette oda a felolvasó elégedetlenül, amiért félbeszakították. – Hol is tartottunk? Igen. Nevezett Renaud del Courtils, aki hamisan de Courtenay-nak nevezi magát, egyaránt sértve az igazságot és jelen bíróságot.

Renaud-nak nem volt vesztenivalója, és elhatározta, hogy megvédi magát:

– Minden jogom megvan rá, hogy ezt a nevet viseljem, mely vér szerinti apámé, ahogyan azt tanúsítja az okmány, mely Adam Pellicorne testvér, a Szent Jeruzsálemi Templom parancsnoka birtokában van Joignyban…

– Adam Pellicorne testvér a múlt hónapban meghalt – szólalt meg egy hang, mire Renaud-nak hideg veríték csorgott végig a hátán. A terem végének árnyai közül egy alak lépett a gyertyák sárga fényében.

Kétségnek nem maradt helye: Jerome Camard volt az, kegyetlen ragyogással a szemében, gonosz ránccal csúf szája sarkában.

– Nehéz egy halottra hivatkozni – tette hozzá megvető mosollyal.

– De nem egy élőre! – kiáltott fel Renaud, akit a gyűlölet egy csapásra felrázott az iménti fájdalomból. – Mélységesen fáj hallanom, hogy Adam testvér megtért az Úrhoz, mert szerettem őt, de Pons d'Aubon testvér, a párizsi templomos parancsnok, aki Franciaország nagymestere, Adam testvértől tudja a történetemet. Ő is meghalt volna?

Most először a bíró is megszólalt, határozott mozdulattal csendet parancsolva az elöljárónak.

– Istennek hála nem! Egyszerűen elutazott, ahogy a templomos rendházban megtudtuk…

– Hosszú időre? – nyögte nyugtalanul Renaud.

– Erről nem nyilatkoztak, de bizonyára elég hosszú időre, hisz La Rochelle-be7

ment.

Renaud amennyire csak tudta, igyekezett megőrizni tartását az újabb csapás alatt is. Nem akarta megadni az örömöt az ellenségének, hogy összeomlani lássa.

– Ebben az esetben kérdezzék meg az uramat, Raoul de Coucy bárót, aki mindent tud rólam, és akihez Adam testvér vitt el, Isten fogadja be kegyelmébe szent és nemes lelkét. Éppen a birtokán tartózkodik, de Philippa asszony, akinek a szolgálatára kirendelt…

– A nemes hölgy néhány órával a maga letartóztatása után elutazott Coucyba –

jegyezte meg nyugodtan a bíró. – Indulása előtt azonban közölte, hogy nem kíván belekeveredni egy ilyen csúf történetbe, nem ismeri magát, és a férje csak egy régi jó barát iránti könyörületből vette magához.

Bátorsága ellenére Renaud megremegett felháborodásában és fájdalmában.

Mennyire igaza volt, hogy irtózott az asszony szolgálatától, aki talán boldogtalan volt, de ez semmiképpen sem mentette az alól, hogy magára hagyta őt. A báró bizonyára nem így tett volna. Ő meg tudta volna védeni, de Philippa megvető kijelentése után senkinek nem jutna eszébe, hogy a nagy Coucy bárót erődítményében zavarja ezzel az üggyel. Felszegte a fejét, és mélyen a bíró szemébe nézett:

– Jól van. Halljuk, mivel vádolnak!

– Mintha nem tudná, pedig bitófára ítélték a kettős gyilkosságért, s csak hallatlan szerencsének köszönhetően szökhetett el.

– Kettős gyilkosság? Ezek szerint két ember megölésével vádolnak?

– Olin de Courtils úr és Alais asszony két személy nemde?

– Olin úr hasmenés következtében halt meg…

– Hála a maga mérgének. Azután meggyilkolta a feleségét, remélve, hogy megszerezhet magának mindent, ami azoké volt, akiket apjának és anyjának nevezett!

– A mennyek minden szentjére! – tört ki Renaud – Látom, hogy előre meghozta az ítéletét, és hamis jelentések alapján a lehető legtöbb rosszat akarja nekem. Én azonban azt mondom, nem így történt! Azt mondom, hogy Olin úr igazán betegségben halt meg, és soha nem emeltem bűnös kezet az asszonyra, aki felnevelt. Azt mondom, hogy Olin úr halála után a házunkat ellepték az elöljáró emberei, aki a vesztemre esküdött, mert irigyelte a Courtils-okat. Az elöljáró emberei ölték meg az anyámat a szemem láttára, aztán letartóztattak, és börtönbe vetettek…

– És elítélték!

– Renaud de Courtils-t ítélték el, én pedig Renaud de Courtenay vagyok, készen fegyverrel a kézben megvédeni az igazam bárkivel szemben, aki ezt kétségbe meri 7 Ekkoriban La Rochelle volt a templomosok fő kikötője az Atlanti-óceánon, innen indultak útnak a hajók, melyek állítólag jóval Kolumbusz Kristóf előtt felfedezték Mexikót.

vonni…

– Szép, szép! Csakhogy ha jól tudom, nem lovag.

– Becsületes ember vagyok, és a lovagság szellemében neveltek. Jogom van megvédeni magam azzal szemben, aki megtámad, és legfőképpen azzal szemben, aki ilyen aljas bűnnel vádol. És…

– Ezt még bizonyítani kell. Addig is érje be annyival, hogy felel a kérdésekre, melyeket feltesznek magának.

– Nos, kérdezzen!

– Válogassa meg a szavait, kérem! Nem érdeke szemtelennek mutatkozni és felbőszíteni. Nem világos az ügye. Vésse eszébe, hogy a szemünkben csak egy elítélt, aki megszökött, és akit újra elfogtak… Tehát tagadja, hogy elkövette volna a kettős gyilkosságot a… nevelőszülei ellen?

– Határozottan. Olin úr, ismétlem, betegségben halt meg, melyet a Szentföldön kapott el, s mely régóta gyötörte. Ami pedig a gyengéd és jóságos Alais asszonyt illeti, Istenre esküszöm, hogy ártatlan vagyok a gyűlöletes bűntettben: nem én, s nem egy szolgálatomban álló valaki ölte meg. Láttam meghalni, az egyik pribék csapása alatt, akit ez az ember küldött hozzánk, Châteaurenard királyi elöljárója…

– Nem egész Châteaurenard-é. A város másik fele néhai Robert de Courtenay, Franciaország főpohárnoka birtoka volt, aki öt évvel ezelőtt halt meg, és a fia, Pierre úr, annak révén, hogy nemrégiben feleségül vette Perenelle de Joignyt, a kezében egyesítette az egész várost és Châteaurenard földjeit. Jerome Camard többé nem a király elöljárója tehát, hiszen a kölcsönt, melyet Joigny gróf, Nivernais udvarnagya vett fel, mielőtt keresztes hadjáratra indult, visszafizették a királyi kincstárnak. Tehát Pierre de Courtenay emel vádat maga ellen.

– Ellenem, akit nem is ismer? Mit vétettem neki?

– Neki semmit, de a király elöljárója ítélte el, akinek ő hűbérese! Ami engem illet, csak jóságból tudatom magával mindezt. Megtehettük volna, hogy egyszerűen végrehajtjuk az ítéletet, és minden további formaság nélkül felkötjük!

– Nem hiszem, hogy a király helyeselte volna. A király, akivel találkoztam, és aki hallotta a történetem…

– Igaz… Blanka királyné is hallotta. Az a helyzet hogy nem sikerült meggyőznie.

Annál is inkább, mert a nemes Courtenay-k kedvesek a szívének kikezdhetetlen hűségükkel, melyet mindig is tanúsítottak a korona iránt. Leginkább a nagy veszedelmei* idején…

– És mielőtt zarándoklatra indult volna, ő fogatott le! – suttogta Renaud, aki kezdte megérteni és felfogni, milyen reménytelen a védekezése ilyen erős ellenféllel szemben.

Azt hitte, magában beszél, a bíró mégis meghallotta:

– Pontosan – mondta. – Megértheti, nincs ínyére, hogy ezt a nagy nevet egy bűnöző viselje.

– Nem vagyok bűnöző! – kiáltotta Renaud magánkívül. – Nem öltem meg senkit!

– Jól van! Ebben az esetben nincs más megoldás… A bíró felemelte a kezét, és az őrmesterek ismét megragadták a fiatalembert: az alacsony ajtóhoz vezették, mely a terem végében nyílt, és levitték a mögötte húzódó lépcsőn. Miután néhány fokot ereszkedtek egy boltív alatt, mely olyan sötét volt, hogy fáklyák égtek benne, Renaud-t belökték egy baljóslatú helyiségbe, egy pinceféleségbe, ahol a fényt mindössze egy apró hasadék és a falba mélyesztett parázsló tűztér szolgáltatta, melynek rácsai közt különféle eszközöket tartottak a parázsba: hosszú vasbotokat, csipeszeket és harapófogókat, melyektől a fogolynak a haja is égnek állt. Megértette, hogy meg fogják kínozni.

Megvolt itt hozzá minden szükséges felszerelés. Iszonyodó tekintete a kemencén kívül egy nagy, szögekkel kivert kereket látott, egy kőpadot, melyen pántokkal felszerelt, keskeny bőrmatrac feküdt, alvadt vér fekete foltjait és égésnyomokat mutatva, különféle eszközöket, melyek rendeltetését nem ismerte, köztük egy tölcsért és vödröket, egy durva fából készült ágyféleséget, melynek csigára tekert kötelek alkották a fej- és lábrészét. Erre a félelmetes ágyra fektették Renaud-t, miután megfosztották ruháitól. Bokáját az alsó csigához kötözték, karjait pedig, melyeket egy maszkot és vörös ruhát viselő férfi, akit eddig észre sem vett, durván felrántott, a felsőhöz. Az írnok elhelyezkedett egy tintatartó mellett, miközben a bíró, az aljas elöljáró, aki szemmel láthatólag boldog pillanatot élt meg, és két másik személyiség, köztük egy szerzetes, helyet foglaltak a fekhely körül. A hóhér a fogoly fejéhez állt, az egyik segédje a lábához. Elsőként a bíró szólalt meg:

– Kínvallatásnak vetjük alá a királyság törvényei értelmében. Kész elismerni a bűnösségét?

– Soha! Soha nem ismerem el a bűnösségem az aljasságban, mellyel vádol!

Ekkor a szerzetes hajolt hozzá. Világos tonzúrája alatt Renaud hangsúlyos rajzolatú, aszketikus arcot látott, s a mélyen ülő szempárban szánalom tükröződött:

– Fiam – mondta –, mielőtt a fájdalom átjárná a testét, és helyrehozhatatlan károkat okozna, kérem szabadítsa meg lelkét a bűn terhétől. Isten annál könyörületesebb lesz magához, minél őszintébb…

Jeges izzadság csorgott a fiú hátán és homlokán. Tudta, hogy hatalmas bátorságra lesz szüksége, de a gondolat, hogy bűnösnek vallja magát szerettei meggyilkolásában, még elviselhetetlenebb volt.

– Ártatlan vagyok, atyám! Isten előtt, aki hall engem, esküszöm…

A mondat vége fájdalmas ordításba fulladt. A bíró intésére a két kínzó megtekerte a csigát, és a szerencsétlen fiú úgy érezte, kiszakítják a tagjait. Égető könnyek homályosították el a látását, és csorogtak, végig az arcán, de olyan erős volt a fájdalom, hogy nem is érezte. A bíró ismét hozzá hajolt:

– Vallja be, fiam! Túl fiatal még ahhoz, ami magára vár. Szabadítsa ki magát, és gyors halála lesz…

– Azt mondják… a király… igazságos és könyörületes… Miért akarja, hogy bevalljam… amit nem követtem el?… Aaaa!

Másodszor is megtekerték a csigákat, és Renaud testének egyetlen apró porcikája sem maradt, melyet ne járt volna át az éles fájdalom… Azután egy harmadik tekerés…

– A király az igazságot akarja! Vallja be!

– Ha… jobban szereti a hazugságot… mint az igazságot… ám legyen…

Egy kéz zárta le a száját, és szenvedése mélyéről arra gondolt, ha ez a kéz meg akarja fojtani, hatalmas szolgálatot tesz, de csak egy pillanatig érintette. A megkínzott fiú lehunyta a szemét, és igyekezett összeszedni a bátorságát a következő húzáshoz.

Mely azonban nem érte utol. Renaud nem látta a szerzetes határozott, tiltó intését. Azt sem látta, hogy a bíró meghajol. Csak annyit hallott:

– Mára elég lesz. Hadd gondolkozzon az éjszaka. Holnap folytatjuk. Talán egy más módszerrel…

Eloldozták, de amikor fel akarták állítani, képtelen volt megtartani magát.

– Vigyék vissza a börtönébe! – adta ki az utasítást a bíró.

Eközben a hóhér kezei végigtapogatták sajgó vállát, bokáját és térdét:

– Erős – állapította meg. – Ha észhez tér, a saját lábán mehet a vesztőhelyre…

Renaud azonban nem hallotta. Elvesztette az eszméletét.

A cellájában tért magához, s minden ízülete fájt, de ahogy tapogatózva megállapíthatta, egyetlen csontja sem törött el. A szerencséje biztosan nem tart majd sokáig, hisz másnap ismét megkínozzák. Borzalmas éjszaka következett: Renaud képtelen volt elaludni a kenőcs ellenére, mellyel a foglár – a fiút meglepte együttérzése, hiszen el sem tudta képzelni, ki fizetett volna érte – bekente a vállát, a térdét és a bokáját. A gondolatai nem hagyták aludni, és – valljuk be – a félelem attól, ami rá várt.

A bíró más módszert említett, és lelki szemei előtt felidézve a kemencét és az irtózatos eszközöket, melyek benne izzottak, szinte pánikba esett. Elég erős lesz, hogy továbbra is megtagadja a vallomást, melyet várnak tőle? Hazugság lenne, de legalább megszabadítaná a szenvedéstől. A legrosszabb talán a reménytelenség és az értetlenség volt: vajon miért fordult hirtelen ennyire rosszra a sorsa? Tudta, hogy Camard gyűlöli, mert meg akarja tartani az ellopott javakat, de az ismeretlen Courtenay miért lett az ellensége? Mert nem tetszett az előkelő úrnak, hogy egy hozzá hasonló jelentéktelen személlyel ossza meg a nevét? Vagy azért, mert az anyakirályné első pillanattól kezdve gyűlölte? Természetesen ő tört a vesztére, de miért?

Mivel nem tudott aludni, úgy imádkozott, mint még soha, erőért könyörgött, hogy ne engedjen a fájdalomnak, és főként ne tagadja meg önmagát, ő, csak arra vágyott, hogy a legjobbak nyomába lép a lovagi páncél alatt, ő, akinek a legnagyobbak voltak példaképei. Talán mindenki másnál erősebben a fiatal király, akit a lepra élve emésztett el, de nem sikerült legyőznie. A fiatal királyt, akiről most már tudta; hogy a rokona, a szorongás, a sötétség éjszakáján hívta segítségül, mintha védőszentje lenne, és mert bár az egyház nem övezte glóriával, tudta, hogy a sírján csoda történt.

– Balduin felség – könyörgött –, hallgasson meg engem, ön, aki egy napon meghallgatta Thibaut de Courtenay-t, akinek vére folyik az ereimben. Álljon mellettem a szenvedés órájában, hogy az utolsó pillanatban legalább méltón viselkedhessek, hisz nem adatik meg, hogy álljam az eskümet, és megkeressem az Igazi Keresztet, hogy átadjam a királynak, aki eltaszít! Sosem fogom megismerni az Isten dicsőségére kivont kardokon megcsillanó nap ragyogását. Sosem fogom meglátni a földet, ahol születtem, s melyről annyit álmodtam. Nyomorúságosan fogok meghalni, tönkretett testtel, bitófára lógatva, mint egy tyúktolvaj. Segítsen, hogy legalább az enyéimnek ne kelljen szégyenkezniük, amikor bemutatnak nekik Isten királyságában!

Lassanként imája monológba folyt át, melyet időnként félbeszakított, mintha csak párbeszédet folytatna, melyben a másik is elmondja a véleményét. Lázas volt, és úgy érezte, suttogást hall, melynek jelentését azonban nem értette… de végül a reggel közeledtével sikerült elaludnia.

Rövid, de áldásos álom volt, melyből a retesz kattanása, kulcs csörgése és a katonák hangja rántotta ki, akik érte jöttek. Megértette, hogy eljött a rettegett óra, de sikerült eltitkolnia félelmét. Felállt, de minden lépés iszonyatos fájdalmat okozott, és két őrmester a hóna alá nyúlt, hogy támogassa… A hóhér szentélyébe vezették. Ahelyett, hogy a deszkára fektették volna, a bőrmatracra lökték… nagyon közel a kemencéhez, melynek pokoli torkából izzó hőség áradt.

A bíró nem volt ott. Csak az írnok állt a helyén. Vártak. Renaud-nak hevesen dobogott a szíve a mellkasában, lüktetett a halántéka és az erek a nyakán. Most a legrosszabbal kell szembenéznie: a tűzkínzással!

Amikor nyílt az ajtó, összerezzent, és tekintete rémülettel telt meg: a bíró lépett be az előző napi szerzetes társaságában. Ez utóbbi szólalt meg:

– Igaza volt, bíró úr. Már itt van. Miért ez a felesleges kegyetlenség?

– Nem azt mondtam tegnap, hogy ma folytatjuk a kínvallatást? Az embereim csak a parancsomat követték.

– Nekem más parancsaim vannak, és maga is tudja. Mondja meg az embereinek, hogy hozzák, és kövessenek.

Engedelmeskedtek neki. A szerzetes hatalma megkérdőjelezhetetlennek látszott.

Pedig csak egyszerű Domonkos rendi volt, ahogy azt fehér csuhája, bőröve és ujjatlan, csuklyás kámzsája mutatta. Szemmel látható tiszteletet ébresztett a bíróban, aki, talán úgy érezve, hogy ettől csorbát szenvedhet méltósága a fogoly szemében, magyarázkodni kezdett:

– Adjon hálát Istennek a szerencséjéért! Geoffroy de Beaulieu testvér, aki Lajos királyunk gyóntatója, kegyeskedik figyelmet szentelni a maga nyomorúságos személyének. Azért még ne képzelje, hogy mostantól egyenes az útja a büntetlenség felé!

– Ha igazi igazságszolgáltatásban lesz részem, hálát adok az Úrnak. Ha más kínzás vár rám, nem.

– Mindketten túl sokat beszélnek – szakította félbe a szerzetes szárazon.

Az őrök ismét Renaud hóna alá nyúltak, hogy segítsék útját a szerzetes nyomában, aki velük többé nem is törődve nagy léptekkel, hangosan imádkozva megindult. A Saint-Leufroy utca felé hagyták el a Châtelet-t, és megindultak a folyó mentén. Renaud meglepetten tapasztalta, hogy valamivel kevésbé fájdalmas a járás. Igaz, két őre erősen tartotta. Mégis amikor meglátta, hogy a palota megerősített bejáratához közelednek, összerezzent. Elviselhetetlen volt a gondolat, hogy Marguerite királyné megpillanthatja egy ablakból, hiába vigasztalta magát azzal, hogy nyomorúságos állapota felismerhetetlenné teszi:

– Kérem, szeretnék megpróbálni egyedül járni.

Az egyik férfi azonnal elengedte, a másik azonban habozott. Tekintetében együttérzés csillogott.

– Gondolja, hogy sikerülni fog?

– Szeretném megpróbálni – suttogta a fiatalember, bár belesápadt a fájdalomba, ahogy az első őr elengedte.

A második támasza fokozatosan engedte el, és nem is egészen. Sajgó ízületei szinte felsikoltottak, miközben verejték patakzott a homlokán, de felemelte a fejét, és tett egy lépést, majd még egyet. Az emberek miatt, akik sugdosva figyelték – szokás szerint most is sokan voltak a nagy udvarban –, minden erejét összeszedve igyekezett tartani magát, de nagyon nehéz volt, és a kocsifeljáróhoz érve megrogyott a térde. El is esett volna, ha jószívű őre nem kapja el. Ugyanabban a pillanatban a másik oldalról is erős karok támasztották meg.

– A mennyek minden szentjére, mi történt magával, Renaud úr?! Micsoda állapotban van!

Pierre de Montreuil jött ki a királytól. Egy percig sem habozott felismerni a szerencsétlent, sem segítségére sietni. Renaud-nak nem maradt ideje válaszra, Geoffroy atya, aki végre észrevett valamit, megtette helyette:

– Ezt az embert a nevelőszülei meggyilkolásával vádolják, a király azonban hajlandó meghallgatni!

– Nos, akkor együtt megyünk be hozzá! Ismerem ezt a fiatalembert, és mivel azzal hízelgek magamnak, hogy első ránézésre meg tudok ítélni minden embert, sosem hinném el, hogy képes ilyen aljasságra. Mit tettek vele, hogy ilyen rossz állapotban van? Megkínozták?

– Természetesen: nem volt hajlandó bevallani! Egyébként még mindig tagad…

Pierre mester tekintete minden szónál jobban elárulta, hogy szívesen megnézné, mit tenne a szerzetes hasonló körülmények között, azonban min össze azt morogta:

– Kérdezzük meg királyi felségünk véleményét! Óvatosan a nyakába fonta Renaud karját, és átfogta a derekát, szinte felemelte a földről, s úgy szelte át vele a palotát a kert felé. Aznap reggel Lajos a szép napsütésben a nagy lugasban helyezkedett el mely bájos szögletét képezte otthonának. Egy egyszerű zsámolyon ült, s két tanácsadója állt melléttel A ruházata is ugyanolyan egyszerű volt, mint amilyet akkor viselt, amikor az építkezést látogatta, azzal a különbséggel, hogy ruhája és zubbonya finom kéli vászonból készült, s egyetlen dísze a csat volt, mely a nyakánál összefogta. A füle vonala alatt egyenesre vágott szőke haján a fehér pávakalapot három liliommal díszített aranykarika váltotta fel. A jobb oldalán álló tanácsosával beszélgetett, amikor magára vonta figyelmét a fogoly érkezése, akit az építész támogatott. Pierre mester tőle megszokott nyíltságával meg sem várta, hogy az uralkodó megszólaljon:

– Felséges királyom – jelentette ki –, látja, milyen állapotban van ez a nemrég még erős és vitéz fiatalember?

– Igencsak felmérgelte magát, Pierre mester – mosolyodott el halványan a király. –

Ismeri tán ezt az apródot, hogy a védelmére kel?

– Nem védelmezem, felség, hanem segítek neki. Felséged tudja, hogy képtelen vagyok tétlenül nézni mások szenvedését, és Montreuilbe menet mindig elkerülöm a Grève teret, amikor kivégzést tartanak. Még rosszabb a helyzet, ha barátról van szó.

– Ez az ember a barátja?

– Természetesen, felség! Napok óta eljön megnézni, hogyan épül felséged kápolnája. Minden érdekli, ami az építéssel, a kövek művészetével összefügg! A rokonom, Jean de Chelles is tanúsíthatja. Ha nem lenne nemes, szívesen megtanítanám a szakmára.

– Talán neki is lett volna kedve hozzá, de a dolgok jelen állása szerint vagy tisztázódik minden gyanú alól, és nemes apród marad, vagy meghal. Ültesse le ide erre a szőnyegre!

– Felség – tiltakozott az egyik tanácsos. – Nem illendő magatartás ez a számára az uralkodója előtt!

Renaud eközben kiszabadította magát az építész támogatásából, és a ruhájába kapaszkodva sikerült térdre ereszkednie.

– Felséges királyom – szólalt meg lehajtva a fejét –, mindig az ártatlanságomat hangoztattam, de sosem hallgattak meg, és nem fárasztom felségedet azzal, hogy tovább ismételgetem. Alázatosan kérem Isten ítéletét!

Lajos szép, békés arca szigorúra váltott: – Úgy értsem, nem bízik a király ítéletében, akit Isten szentelt fel?

Renaud tudva, hogy már nincs mit veszítenie, merész lépésre szánta el magát, mely könnyen a fejébe kerülhetett:

– A király tévedhet, ha azok, akiktől az ismereteit szerzi, csak a maguk igazát tárják elé. Isten mindent lát. Isten sosem téved…

– Meglehetősen szemtelen, ám jogos észrevétel, és a király, aki Isten hű szolgája, nem cáfolhatja meg, no de furcsa kérés ez, amikor alig áll a lábán. Hogyan tudna küzdeni?

– Ha Isten mellettem áll, erőt ad majd…

Eközben a nemesek köréből, akik a kertben sétálgattak, s a fogoly érkezésére félkörben a király köri gyűltek, valaki előlépett:

– Küzdeni? Ki ellen? Ellenem nem! Egy Courtenay nem harcol egy kétes származású kalandorral, aki még csak nem is lovag!

– Jól van, rokon! – kiáltotta Lajos. – Ne legyen ily tüzes egy olyan harcban, melyet senki sem kér magától: annál is kevésbé, mert túlságosan könnyű dolga lenne a meggyötört ellenféllel szemben…

– Ezt ne vegye figyelembe, felség! – kérte Renaud. – Felséged tudja, hogy Isten segítségével egy haldokló is harcolhat. Én pedig még nem haldoklom…

– Az Úr nem mindig fegyvercsörgésben nyilvánítja ki az akaratát – szólalt meg ismét Courtenay. – Az egyház tagjainak, a nőknek és a kisembereknek ott az istenítélet.

Vízben vagy tűzben. Ez illik a csalóhoz. Miért nem azt követeli? Ha Isten vele van, a folyó nem fojtja meg, az izzó vas nem égeti meg!

– Nos, akkor azt követelem! – kiáltotta Renaud mindenre készen, hogy végre véget vethessen a megalázó helyzetnek.

– Nyugalom! – parancsolta a király, akinek arca dühtől vöröslött. – Nem szeretem az istenítéletet… sem azt, ha az értelmezésével irányítani próbálják Isten kezét!

– Pedig muszáj, felséges férjem, döntést hoznia! Sőt, kettőt is: ez a szerencsétlen vagy Courtenay, vagy nem az. Vagy gyilkos, vagy egy mohó elöljáró áldozata… ahogyan az előfordul néha!

Elragadóan susogó, halványsárga, aranypaszománnyal díszített ruhájában Marguerite királyné jött le a kertbe, nyomában a fontoskodó arcot vágó Sancie de Signes-nyel.

– Ön itt, kedvesem? – jegyezte meg Lajos nem titkolva nemtetszését. – Pedig tudja, hogy nem szeretem, ha jelen van, amikor ítélkezem.

– Azért vagyok itt, mert úgy érzem, kissé elhamarkodott az ítélete, drága felségem, és úgy gondolom, kötelességem, hogy segítséget nyújtsak, bármennyire kis segítség legyen is, ha lehetőségem van rá. És – tette hozzá kis, szemtelen nevetéssel – én is királyné vagyok, és mivel jó édesanyánk távolléte lehetőséget nyújt, hogy helyettesítsem… szerény képességeim mértékében…

Istenem, milyen elragadó volt! Renaud nyomoráról megfeledkezve megtelt rajongással. Ha hamarosan meg kell halnia, legalább viszontláthatta! És megint a védelmére kelt! A férje kevésbé elragadtatottnak tűnt:

– Ezek szerint úgy gondolja, világosságot tud teremteni ebben az ügyben?

– Legalább egy pontban, felség. Itt van Jean de Milly testvér, akit jól ismer, hisz a Templom kincstárnoka, s egyben az öné is. Jean d'Aubon testvér távollétében elhozta a dokumentumot, mely legalább a fiú születését igazolja.

Renaud határozottan úgy érezte, angyal testesült meg a királynéban, és az ég nyílt meg felette, ahogy megpillantotta a templomost, akivel találkozott, amikor megfordultak a párizsi rendházban. A férfi egy tekercset tartott a kezében, melyet azonnal felismert. Átnyújtotta a királynak, aki figyelmesen elolvasta majd megkérdezte:

– Franciaország nagymestere tudott erről a… gyónásról?

– Adam Pellicorne testvér kezéből vette át, aki a rend egyik bölcse és nagy tisztelettel övezett tagja volt. Adam testvér állításai kétségbevonhatatlanok! Mivel tudta, hogy a védencére nehézségek várnak útja során, a fiatalemberrel egyetértésben a rend levéltárában helyezte el, hogy biztonságban tudja, hisz ennek a szerencsétlennek semmi mása nincs a világon. Ha hihetek az itt látottaknak, hamar szüksége lett a segítségre…

– Nem mondom, hogy nem, de szeretném tudni, honnan szerzett tudomást róla.

– A királynétól, akinek egyik fegyvernöke értesített!

– És ön, madame? Önt ki értesítette?

– Coucy asszony társalkodónője. Egy bizonyos Flore d'Ercri. Mielőtt elhagyta volna Párizst Couca felé, írt nekem egy levelet, hogy tudassa, mi lett az apróddal, akinek védelmére keltem… Blanka királynéval szemben…

Marguerite hangja egyértelműen jelezte, hogy a szemében a letartóztatás csakis az anyakirálynéi rosszakaratának eredménye lehetett. Lajos a szemöldökét ráncolta:

– Miért merészelt írni önnek az a lány, amikor ez a feladat inkább az úrnőjére hárult volna?

– Ó, ezt is elmagyarázta: pontosan tudja, hogy Philippa asszonytól a világon senki sem várhat segítséget. Őt csak saját maga érdekli. És attól a pillanattól kezdve, hogy az apródja nem tetszett az egyetlen személynek, aki némi barátságot mutatott iránta, remek alkalmat láthatott a helyzetben, hogy megszabaduljon tőle. Annál is inkább, mert nem tud vigasztalódni előző apródja elvesztése felett, akit nemrég gyilkoltak meg a palotából hazatértében. Nem hiszem, felséges férjem, hogy szemrehányással kellene illetnie, amiért meghallgattam az egyik alattvalója kérését – zárta le szavait a királyné bájos mosollyal.

– Valóban nem, kedvesem, sőt köszönöm a segítségét. Jean testvér – tette hozzá a király visszaadva a tekercset –, örülök, hogy elhozta ezt. A tartalma kétségbevonhatatlan, és kijelentjük, hogy ezt a fiatalembert el kell ismerni, mint a nemes Courtenay család szíriai ágának tagját… vagyis…

– Vagyis – avatkozott közbe merészen Pierre herceg – attól még, hogy a fiú nem vádolható apagyilkossággal, ugyanúgy gyilkos marad, és én, a nemes ház feje határozottan tiltakozom, hogy az illusztris nevet a hóhér zsákmányául dobják. Más szóval, felség, megtagadom ettől a Renaud-tól, hogy ugyanazt a nevet viselje, mint én!

– A gyilkosság nem bizonyított, rokon. Geoffroy testvér, az itt jelen lévő

gyóntatom, akit Blanka királyné, nemes édesanyám nagy becsben tart, személyesen követte a kihallgatást. A kínzás ellenére a vádlott továbbra is ártatlanságát hirdette.

Ezért kívánta Geoffroy testvér, hogy meghallgassuk.

– Mit állt ki? A nyújtópadot? Néhány tekerést? Rendesen dolgoztassa meg a hóhéraival, felség, és meglátja, be fogja vallani.

A fiatal királyné felháborodott kiáltása elveszett egy új szereplő kitörő

nevetésében, aki belépett a lugas árnyai alá, s akit minden jelenlévő mély meghajlással köszöntött, amint elült a váratlan felbukkanása keltette meglepetés. A férfi gúnyos, kicsit orrhangú, elnyújtott hangsúlyú, de nem kellemetlen hangja hallatszott:

– Magát mindenesetre a legkevésbé sem kellene megkínozni ahhoz, Pierre rokon, hogy bevallja, hogy átkozott hazudozó… és csaló! Mióta lett maga a család feje?

IX. Lajos sietve felállt, és szemmel látható örömmel megölelte az érkezőt:

– Isten hozta, testvérem! Annál is inkább, mert mivel nem kaptunk híreket maga felől, azt hittük, még mindig Konstantinápolyban van. Mi szél hozta?

– Ugyanaz, mely évek óta mindig, felséges fivérem!! Az utakat járom katonák és arany után. Az adott pillanatban azonban mondjuk inkább, hogy az igazság szele hozott, mert remélem, hogy sikerül kimentenem egy áldozatot a ragadozó karmai közül. Megtudhatom, szép rokon, mit vétett magának ez a szerencsétlen? Elvett volna magától némi földet?

Renaud már felismerte a furcsa személyiséget, akivel Albert mester háza előtt találkozott, és aki császárnak mondta magát. Szemmel láthatólag igazat mondott, és mivel úgy tűnt, ellenszenvet táplál a jelen lévő Courtenay ellen, aki Renaud ellensége lett, nagyon örült a felbukkanásának. A nevezett ellenség eközben zavaros magyarázkodásba fogott, melynek II. Konstantinápolyi Balduin hamar véget vetett:

– Tudom, hogy nagyon ért a harácsoláshoz, hisz egykor meg akarta szerezni namuri márkiságomat, mert azt remélte, hogy sosem lát viszont, de a helyzet az, hogy isten tudja, miért, olyan ügyben foglalt állást, melyhez semmi köze… hacsak nem az, hogy a feleségének akarja juttatni a szerencsétlen Courtils-ok birtokát. Felséges fivérem

– tette hozzá ismét a királyhoz fordulva –, talán kínvallatásnak kellene alávetnie…

– Engem? – fuldoklóit a másik.

– Ugyan! Azt az elöljárót, akiből kíméletlenség szaga árad, ahogy az előfordul a hozzá hasonlókkal, ha a bukszájuk megtöméséről van szó.

– Talán jó a tanácsa. Mit gondol, Geoffroy testvér?

– Igaz, hogy ez a Jerome Camard megveszekedetten a vádlott vesztét akarja…

– Mit mondtam! Hozzáteszem, hogy Courtenay-ből jövök, ahol egy több éve függőben levő ügyet kellett elintéznem, és furcsa szóbeszéd járja a környéken erről a Jerome Camard-ról! Ha megenged egy tanácsot, felség, adja vissza Madame de Coucynak az apródját, és ne folytassa tovább ezt az eljárást. A koronámra le merném fogadni, hogy ártatlan…

– Nem sokat kockáztat, hisz nem sokat ér a koronája, felséges rokon – nevetett keserűen Courtenay. – Honnan tudja egyébként, hogy ez a nyomorult Madame de Coucyhoz tartozik?

– Onnan, hogy találkoztam velük nem sokkal ezelőtt, amikor Namurből jövet átutaztam Párizson ősi földem felé. Elégedett?

A másik folytatni akarta a vitát, de a király szárazon közbelépett:

– Nyugalom, rokon! A mi dolgunk ennek az ügynek a rendezése, és kérjük, ne avatkozzon bele többé. A fiú valóban Philippa asszonyhoz tartozik, de ő megtagadta tőle a támogatását, ahogy azt megtudtuk…

– Felség, kegyelem! Könyörögve kérem felségedet, hogy engedje, Isten döntse el a kérdést! Adjanak fegyvert a kezembe, hogy szembenézhessek az elöljáróval, vagy dobjanak a folyóba8! Túlságosan jelentéktelen vagyok ahhoz, hogy ilyen rangos személyiségek vitázzanak rajtam. Ha Isten megkönyörül rajtam, meghalok, ez minden!

8 Az istenítélet vízi változatának lényege az volt. hogy a vádlottat szorosan megkötözve egy folyóba dobták. Ha lebegett a víz felszínén, elismerték az ártatlanságát, ami ritkán fordult elő. A tűzpróbában az érintettnek izzó vasat kellett a markában elvinnie bizonyos távolságra anélkül, hogy a parázs nyomot hagyott volna a tenyerén.

De hiszek a könyörületében és az ártatlanságomban!

– Miért ne? – kiáltotta Courtenay. – Az istenítélet igen jó dolog, de a víz helyett inkább a tüzet választanám!

– Micsoda kegyetlen szörnyeteg maga, Courtenay úr! – sikoltott fel Marguerite királyné. – Ne egyezzen bele, felség! A fogoly így is nagyon elgyötört, úgy látom…

– Ilyen kevésre becsülné Isten hatalmát, madame? – vetette a szemére Lajos. –

Tudja meg, érvényre juttathatja az igazságát akkor is, ha a próbának alávetett már haldoklik.

– Ebben egy pillanatig sem kételkedem, ezt ön is tudja, felséges uram, de a szánalmát kérem…

A szó szinte arcul ütötte Renaud-t:

– Nem a király szánalmának, hanem igazságszolgáltatásának szeretném az életemet köszönni! Ugyanakkor – tette hozzá lágyabban – köszönöm a királynénak mindazt, amit tett. Ha életben maradok, örökre a szolgálója leszek…

– Én nem így gondolom! – szakította félbe a császár. – Az utolsó Szentföldön született Courtenay szerintem olyan ritkaság, melyet meg kell őrizni. Ráadásul tetszik a bátorsága. Adja nekem, felséges fivérem! Magammal viszem, és kezeskedem érte!

Lajos némán ránézett, eltávolodott néhány lépést, és letérdelt a kert közepén álló kőkereszt elé. Hosszan imádkozott, de amikor felállt, arca ismét azt a ragyogó derűt sugározta, mely mindig meglepte a környezetébe kerülőket.

– A magáé! – mondta II. Balduinnak. – Oldozzák el! – tette hozzá hangosabban, majd ismét a császárhoz fordult. – Kiadjuk az utasítást, hogy vigyék el magához. Igaz is, hol lakik?

– A Notre-Dame fogadóban – nevetett a császár. – Kissé szűken vagyok, de egy csavargó hercegnek nem nagy a kísérete. Egy ügyes görög orvos azért tartozik hozzá.

– Ilyen közel, anélkül, hogy tudtam volna? Tudja, hogy megsért? Miért nem a vincennes-i kastélyomban szállt meg, ahogy szokott? Olyan rosszul érezte ott magát?

– Tudja, hogy nem. Mindig… királyi a vendéglátása! De csak átutazóban vagyok őszentségéhez, a pápához. Csak azért jöttem el ma a palotába, mert lelkiismeret-furdalásom támadt: nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy itt vagyok, és meg sem ölelem, felséges fivérem…

– Azt hiszem, nehezen bocsátottam volna meg.

– Ó, amilyen nemes keresztény, végül csak sikerült volna!

– Ne legyen olyan biztos az elnézőségemben. Előfordul, hogy habozok. Mint magával szemben Renaud de Courtenay. A császár azzal, hogy kikérte, és felelősséget vállal magáért, valószínűleg megmentette az életét, de nem szabadítottuk fel minden gyanú alól. Így míg nem derül fény az igazságra, amíg Courtils úr és a felesége halálának rejtélye nem tisztázódik, megtiltjuk magának, hogy megjelenjen előttünk császári fivérünk kíséretében. Tilos francia földre lépnie is, leszámítva Courtenay-t, mely az ura birtoka. Megértette?

– Felség! – dadogta a fiatalember, akit lesújtott a száműzetés. – Sosem volt más vágyam, mint hogy a királyt szolgáljam…

– Egyetlen szolgálatot várunk magától az ártatlansága bebizonyosodásáig: az engedelmességet, a teljes engedelmességet! Megértette?

– Igen, felség… és köszönöm a könyörületet.

Az utolsó szavak nehezen fakadtak fel belőle, hiszen Renaud soha nem szánalmat, hanem igazságot kért. Szükség esetén a legrosszabb módszerekkel is. Istenbe vetett hite, a hit, melyre Alais asszony tanította, olyan mély őszinteséggel élt benne, hogy meggyőződése volt, az Úr gondoskodna róla, hogy bebizonyosodjon ártatlansága. Igaz, épségben volt, és a csigák okozta fájdalom nem tart majd örökké, de az előtte megnyíló élet nem vonzotta. Mi lesz most belőle: szolga egy furcsa uralkodó mellett, semmi több! A lovagi sarkantyút sosem csatolják egy olyan ember sarkára, akire gyilkosság árnya vetül, és erre a gondolatra mélységes kétségbeesés lett úrrá rajta. Most ha sikerül is megtalálnia az Igazi Keresztet – ebben a kérdésben legalább tudta, hogy Konstantinápolyban félúton lesz Galilea felé! –, nem lesz joga elhozni Lajos királynak.

És ki tudja, ha esetleg sikerrel jár is, nem vádolják-e meg, hogy hamis ereklyét mutat be?

A kertet elhagyva utolsó pillantása Marguerite királynénak szólt. A gondolat, hogy nem láthatja többé, komoly szerepet játszott bánatában, és amikor az imént a királyné a védelmére kelt, hatalmas öröm áradt szét benne, mert annak bizonyítékaként értékelte, hogy hisz benne és az ártatlanságában. Most azonban, hogy már megmenekült a veszélytől, nem érdekelte többé. Talán csak jó alkalmat látott a tragédiájában, hogy versenyre keljen uralkodó természetű anyósával, akit bizonyára gyűlölt. Attól a perctől kezdve, hogy Renaud megmenekült Blanka királyné karmaiból, újra névtelen senki lett Marguerite szemében! A fiú ezt abból is lemérhette, hogy egy pillantásra sem méltatta, amikor távozott: kilépett a lugas árnyékából, és megindult a napsütötte sétányon, miközben borzalmas udvarhölgyére mosolygott. A meleg fényben felragyogott ruhája aranya, és úgy festett, mint az Egek Úrnője a gyertyák fényében.

Szűz Mária azonban ebben a pillanatban sokkal megközelíthetőbbnek tűnt, mint Franciaország királynéja a szerencsétlen számára, aki sosem láthatja viszont… még az arcképét sem, hisz a pergamentekercs, melyet egyetlen kincsének tekintett, a Coucy-palotában maradt, gondosan elrejtve egy belső zsebben, melyet maga varrt a szép ibolyaszín zubbonyba melyet azokra az alkalmakra szántak, amikor a palotába vagy valamilyen szertartásra kíséri az úrnőt! A reggeli misére nem ezt vette fel, és ez bizonyos értelemben szerencse volt: Isten tudja, mi lett volna, ha a képet megtalálják a letartóztatásakor. A hasonlóság Marguerite királynéval csak súlyosbította volnál a helyzetét. Mindenesetre semmi esélye sem maradt, hogy visszaszerezze a szépséges portrét. Mindössze annyit remélhetett, hogy nem kerül túlságosan méltatlan kézbe.

Ebbe a gondolatba kapaszkodott, mialatt a császárt követve az udvaron váró két tiszt kíséretében új ura szállása felé tartott. Nem volt olyan boldog amennyire boldognak kellett volna lennie egy olyam embernek, aki másodszor is megmenekült a hóhértól. Mégis köszönetet mondott, ahogy illik, de olyan szomorúan csengett a hangja, hogy Balduin a pillanat komolysága ellenére elmosolyodott:

– Hány éves?

– Tizennyolc, felség…

– És azelőtt, amit most elszenvedett, annyira boldogtalan volt, hogy elvesztette az élni vágyását?

– Ó, nem, felség! Éppen ellenkezőleg. Azoknak a halála előtt, akiket szüleimnek tekintettem, nagyon boldog voltam, és nem aggódtam a jövő felett, mely egyenesnek és reménytelinek tűnt.

– És most már nincs reménye?

– Hacsak végre ki nem derül az igazság szeretett szüleim haláláról, nem igazán látom, miféle jövőt remélhetnék.

– Egy pénztelen császár mellett, úgy érti? Még egy nincstelen uralkodó is lovaggá üthet bárkit.

– De nem egy kétes becsületű embert, felség. Felséged végtelenül jó hozzám, és a tőlem telhető legjobban fogom szolgálni, bátran és hűséggel, bárhová vigyen is. Még ha…

– A szolgák között is? Ugyan, fiam, ne beszéljen ostobaságokat! Érthető a maga korában, amikor az ember az illúzió csúcsáról zuhan alá, és nagyon megüti magát, de elfelejti, miért döntöttem úgy, hogy megmentem a mocsártól, melyben éppen elmerülni készült: maga Courtenay, és talán az egyetlen, aki barátságot érdemel a francia águnkban.

– No de nem is ahhoz tartozom.

– Igaz, el is felejtettem, hogy maga kivétel. Gratulálok hozzá, hisz egy kivételre szilárdan építhetünk. Tehát minden oka megvan rá, hogy ne lássa túl sötéten a jövőt.

Nagy fájdalmai vannak?

– Nem igazán. Úgy érzem, már nem olyan nehéz a testem, és jobban mozognak a tagjaim.

– Az orvosom egészen meggyógyítja… Legtöbb kollégájával ellentétben ügyes férfi, akinek csodatévő keze és hatalmas tudása van. Talán túlságosan is hatalmas…

Mivel nem tartotta fontosnak, hogy megmagyarázza, mit ért ezen, Renaud nem mert kérdezősködni. Csak egyre vágyott: megérkezni egy helyre, ahol megmosakodhat, hisz a király lugasában tett látogatása és a találkozás Marguerite-tal még kegyetlenebbül éreztette vele nyomorúságos állapotát. Szerencsére nem volt hosszú az út.

A Notre-Dame fogadó, mely az előző király alatt épült, még viszonylag új volt. A téren állt, az Oszlopos házzal szemközt, és kiváló hírnévnek örvendett, melynek köszönhetően előszeretettel szálltak itt meg átutazó nagyurak és külföldi utazók. Ezt a részletet Renaud Gilles Pernontól tudta, aki szívesen járt ide, ha jó ételre vágyott, hisz a Coucy-palota olyan közel állt, hogy a kísértés néha ellenállhatatlanná vált. Itt tehát a vendég jó szállásra, finom ételekre és még szórakozásra is számíthatott, amikor kivégzést tartottak a téren. Nem is beszélve a Grève kikötő forgatagáról és mindazokról, akiket foglalkozásuk a folyóhoz kötött.

Kefalónia grófja név alatt a konstantinápolyi császár az emelet nagy részét elfoglalta kíséretével, mely a következőkből állt: egy bizonyos Guillain d'Aulnay, aki a császárság marsallja előkelő címét viselte, egy Théodore nevű káplán, akit Blachernes császári kápolnájából hoztak el, és egy lovag, Henri Verjus, akii Balduin gyermekkori társa volt. Mindketten rendszeresen betöltötték a hírnök, sőt a követ szerepét is, amikor a francia királlyal és az édesanyjával folytatott levelezésről volt szó, amikor azonban maga is utazott, a császár szerette maga mellett tudni őket, mert jól ismerték Nyugat-Európát és különösen Franciaországot, ahol mindkettőjüknek éltek rokonaik.

Mellettük ott volt még az orvos, Hilarion Kalliparios, egy hallgatag, makacs és gyakran piszkos ciprusi, aki három szót sem szólt óránként, kivéve, ha magához ragadhatott egy üveg malváziát, melynek csodatévő hatására szóáradatot zúdított a környezetére, ami tökéletesen érthetetlen volt mindazok számára, akik nem a Korfu, Konstantinápoly és a krétai Heraklion kijelölte háromszögben látták meg a napvilágot.

Úgy ragadta meg Renaud-t, mintha személyesen haragudna rá, húzta, gyúrta, sőt ütögette, megvizsgálta minden izmát, minden ízületét és minden csontját. Fél óráig dolgozott, s ez majdnem ugyanolyan fájdalmas volt, mint maga a kínzás. Amikor a végére ért, bekente az érzékeny pontokat egy csípős szagú kenőccsel, vászonkötésbe bugyolálta, és egy szót sem szólva a betegéhez ágyba küldte, megtiltva, hogy másnap előtt felkeljen. Ez ellen a nevezett betegnek nem is volt ereje tiltakozni: soha nem érezte még ennyire fáradtnak magát, és nem vágyott ennyire alvásra. Mély álomba zuhant, s ennek boldogsága arra emlékeztette, amit előző nyáron érzett, amikor az Ouanne-ban, a szép, fűzfák árnyékolta folyóban fürdött a Courtils család udvarháza közelében. Szinte mindennap úszott egyet…

Amikor felbukkant az álomból, világos nappal volt, és erős, mégis óvatos kéz rázta: Guillain d'Aulnay, akivel megosztozott az ágyon anélkül, hogy észrevette volna.

Először bizalmatlanul méregette az ismeretlen arcot, melyet gondosan nyírt, gesztenyebarna szakáll nyújtott meg, s melyben furcsán felfelé kunkorodó orr foglalta el a legtöbb helyet, merészen túlnyúlva a dús, hosszú bajuszon. A barna szempár vidáman csillogott:

– Jól aludt? – kérdezte az ismeretlen, miután bemutatkozott. – Feltételezem, igen!

Tegnap óta meg sem moccant.

– Igen… köszönöm! Úgy érzem… már nem fáj – tette hozzá Renaud óvatosan kinyújtózkodva.

– Nem lep meg. Az orvosunk csodákra képes, ha jó hangulatban van. Úgy tűnik, most abban volt! Nos, először is azért ébresztettem fel, mert hamarosan indulunk, de leginkább azért, mert egy hölgy keresi.

– Egy hölgy?

– Vagy kisasszony… Bár ahogy elnéztem, nem mernék az erényére fogadni!

Biztosan nem halvérű természet. Nagyon szép kisasszony különben. Na, öltözzön fel…

hacsak nem… az ágyban akarja fogadni? i

– Ó, istenem, dehogy!

Nem is remélt ruganyossággal kiugrott az ágyból és belebújt az egyszerű, de rendes ruhákba, melyeket egy gondos kéz az ágy végébe készített. Aulnay segédkezett, majd elindult, hogy bekísérje a látogatót. Egy perccel később Flore d'Ercri parfümje töltötte be a szobát. Kis mosollyal köszöntötte Renaud-t, mely azonban a szemében nem tükröződött.

– Úgy látom, jobban van!

– Igen, és tegnap még nem is reméltem volna… ha csak nem az örök nyugalomban.

De azt hittem, elutazott.

– Nem. A letartóztatása rémülettel töltötte el Philippa asszonyt, aki sietve elment, de az utolsó pillanatban sikerült meggyőznöm, hogy hagyjon hátra. Arra hivatkoztam, hogy beszerzek néhány dolgot ami Coucyban elérhetetlen, de szükséges a gondozásához. Beleegyezett…

– Mennyire félhetett, hogy elveszíti Blanka királyné kegyeit! – vetette oda megvetően Renaud. – Így csak még nagylelkűbb öntől, hogy írt Marguerite királynénak, és megkérte, hogy keljen a védelmemre. Miért tette?

Flore megvonta a vállát:

– Egyszer már érdeklődést mutatott maga iránt, miért ne tette volna meg másodszor is?

– Azt hiszem, azért tette, hogy ellenkezzen az anyósával.

– Talán… de vajon nem emiatt?

Erszényéből elővett valamit, amit Renaud felgyorsuló szívveréssel ismert fel: a kis tekercset, melyet úgy sajnált. A lány feléje nyújtotta, és nem titkolt keserűséggel megjegyezte:

– A zubbonyában találtam… és megértette velem, miért akarja mindenáron a királyt szolgálni! Kedvesnek kell lennie a királyné szívének, hogy megkapta a portréját…

– Nem az ő portréja!

– Ugyan már! Ez ő… Ráadásul a rajzon is korona van rajta…

– Ez igaz… elismerem. Mégsem az a hölgy, akinek gondolja! A becsületemre, melyet ön megpróbált megmenteni, esküszöm.

– Akkor kicsoda?

– Ne kérdezze. Nincs jogom megmondani. Bocsásson meg. De honnan tudta meg, hogy itt vagyok?

– Gilles Pernon segítségével, aki megkedvelte magát, egy percre sem vesztettem szem elől. A Châtelet foglyára azért gondoskodott némileg magáról, mert megfizettük.

– Nagyon köszönöm. De miért akart segíteni nekem, az idegennek?

A lány ismét megvonta a vállát, de most kedélyesen:

– Szavamra, fogalmam sincs. Azt kell hinnem, tetszik nekem. Philippa asszony önzése néha elviselhetetlen. És az öreg Pernon vigasztalhatatlan volt a balsorsa miatt.

Ráadásul a báróné azzal, hogy megtagadta magát, vétett a feudális törvény ellen. A férj az emberei közé fogadta, ez mindkét részről kötelezettségeket szül. Philippa asszony nem teljesítette a kötelességét, és ki sem kérte Raoul báró beleegyezését. Isten tudja, mit mondhatott neki. Gondoskodom róla, hogy megtudja az igazat.

– Ne tegye, kérem! Magának, a királynénak és a császár segítségének köszönhetően elmúlt a veszély.

– De kitaszították, mert a király nem akart olyan ítéletet hozni, mely kiválthatja az anyja nemtetszését. Pedig elég csak magára nézni, hogy tudjuk, hogy nem követhette el a bűnt, mellyel vádolják. Raoul de Coucy szót fog emelni magáért. Ezért mondom el neki, amit tudok…

– A házassága Philippa asszonnyal már így sem túl jó. Ne növelje az ellentétüket miattam. Hamarosan elutazom, és talán sosem találkozunk újra. Konstantinápoly messze van!

– Nem úgy tűnik: a császára az ideje felét nyugati útjain tölti. Egyelőre csak Rómába mennek. Szeretném viszontlátni. Úgyhogy engedje, tegyem, amit akarok.

– Nem akadályozhatom meg, és bevallom, fájdalmas számomra a száműzetés, de semmi olyat ne tegyen, ami felboríthatja a törékeny egyensúlyt. Különben is, a báró biztosan nem fog hinni magának…

Erre Flore olyan vidáman nevette el magát, hogy átmelengette a fiatalember szomorú szívét.

– Erre ne fogadjon, mert veszítene, barátom! Most jó utat kívánok, és kellemes életet az elkövetkező napokra. Távol tőlünk, sajnos! – tette hozzá hirtelen szemébe szökő könnyekkel.

Renaud odalépett hozzá, megfogta remegő kezét, és megcsókolta:

– Édes a tudat, Flore kisasszony, hogy egy barátot hagyok hátra… egy barátot, akit remélem, egy nap viszontláthatok!

A lány elhúzta a kezét, hirtelen előrehajolt és erősen szájon csókolta, majd az ajtóhoz futott, de kezét a kilincsen nyugtatva még visszafordult:

– Isten hallgasson meg minket! Azért hadd adjak egy tanácsot: gondosan rejtse el ezt a képet, amit visszaadtam. Sajnálom is, hogy visszaadtam, mert olyan súllyal nehezedhet magára, mint a hóhér bárdja! A király szereti a feleségét, és bármennyire ájtatos és jámbor is, azt hiszem, mint minden földi halandó, ő is ismeri a féltékenységet! Vigyázzon magára!

– Megígérem!

A következő pillanatban a lány már messze járt. Csak a parfümje illata lebegett a levegőben. Renaud néhány pillanatra beszívta, és arra gondolt, végül is nagyon bájos lány ez a Flore d'Ercri!

V. fejezet

Egy pápa gondjai

Ha Renaud azt hitte, mostantól a távoli és kissé varázslatos Konstantinápolyban fog élni, beleveszve egy francia bazileusz virágzó és aranyos udvarába, súlyosan tévedett. Először is meg sem közelítették a Boszporusz partjait, hisz Balduin képtelen volt elviselni a gondolatot, hogy üres kézzel térjen haza.

A császár sokat remélt a hosszú vándorlástól, melyre a tél közepén vállalkozott egy álom után, melyben egy fennkölt és szakállas alak mágikus, csillogó követ mutatott neki, amiből, mint egy bőségszaruból, arany hömpölygött elő. Miután érdeklődött, és kikérte az egykori Bizáncban a múlt századi romok közt burjánzó, dudvaként hemzsegő asztrológusok és jósok véleményét, arra a következtetésre jutott, hogy a híres Kölni Albert, vagyis Nagy Albert, a gondviselés embere, aki feltűnt álmában, és aki mint a bölcsek köve birtokosa, az egyetlen alkalmas személy arra, hogy véget vessen kincstára örökös ürességének…

Ürügyet kellett találnia, hogy elhagyja Konstantinápolyt anélkül, hogy a fiatal Mária császárné és a népe úgy érezné, magára hagyja őket.

Végül a pápa szolgáltatta ezt az ürügyet: felkérte, hogy keresse fel és legyen tanúja kibékülésének a lel hetetlen II. Hohenstaufen Frigyessel, a német császárral, aki jobban szerette Szicíliát az országánál, és a muzulmán életet a kereszténynél… Szép menetben útnak indultak tehát Róma felé, majd a szertartási után, melyben a kiátkozott uralkodó visszanyerte a pápa kegyeit, sokkal diszkrétebben a Rajna felé vették az irányt, a kíséret nagy részét a Lateran palotái ban hagyva. Kettős előnye volt ennek: könnyebben utazhattak – és inkognitóban –, továbbá az éhes szájak nagy részét őszentsége a pápa eteti majd.

Sajnos Kölnbe érkezve Balduin megtudta, hogy Albert mester elhagyta a Rajna partját, és a Szajna mellé tette át székhelyét, hogy a híres Saint-Jacquea kollégiumban hirdesse tanításait, és belekezdjen enciklopédikus művébe, mely a görög-arab tudomány ismertetését célozta.

Renaud tudta, hogyan végződött a látogatás az Elveszett utca magányos házában, és tudta, milyen nagy szükséget szenved szerencsétlen uralkodója. Azt is kitalálta, hogy nem annyira a feleslegessé vált kíséretért mennek vissza Rómába, hanem azért, hogy megpróbálják meghatni IV. Incét a kincstár problémáival kapcsolatban, melyek megoldhatatlanná váltak a francia, király kevéske „segítsége” ellenére. Igencsak elégtelen segítség volt ez egy olyan uralkodónak, akinek annyi aranyra lett volna szüksége, hogy erős hadsereget állíthasson fel, mellyel egyszer és mindenkorra leszámolhat a környezetét alkotó konkurenciával és Vatatzesszel, aki Nicea császárának nevezte ki magát, és a lehető legtöbb görögöt megmozgatott, hogy megszerezze a bizánci trónt.

Ugyanakkor IX. Lajos nagylelkűségének köszönhetően, aki bár eszetlennek tartotta, de szerette unokaöccsét, legalább kellemesen utazhattak. Szép, enyhe idő volt, és Renaud-ba, akit stratornak, a császár fegyvernökének neveztek ki – ami sokkal hízelgőbb cím volt, mint az apródság egy siránkozó báróné mellett –, visszatért életkedve, és ezzel együtt megszokott kíváncsisága és felfedezővágya is. Életében először látta a Földközi-tengert, és elragadtatva bámulta kék hullámait.

Táplálta a császár keltette remény, hogy a szentatya talán meghallgatja a gyónását, hisz neki, és tisztára mossa az ellene felhozott vádak alól, újra megnyitva előtte a hőn áhított lovagság felé vezető utat. Ám ennek a lovagi címnek most már csak akkor lesz igazi értéke, ha a francia királytól kapja, a királytól, aki elítélte őt. Természetesen nagyon halvány remény volt ez, a pápának bizonyára ezer fontosabb dolga volt, mint egy szerencsétlen fattyú, de Balduin azt állította, hogy nem lehetetlen az ügy, hisz ő

maga fogja előterjeszteni a kérést…

Ahogy teltek a napok, Renaud egyre jobban kötődött kóbor császárához, akit leginkább Guillain d'Aulnay szavaiból ismert meg, aki a köztük lévő tizenöt évnyi korkülönbség ellenére barátjául fogadta. A fiatal, bölcs, művelt és jóindulatú férfi először is lefestette, milyen volt a huszonöt éves herceg élete. Balduin Pierre de Courtenay ötödik fia volt, akinek egyszer csak, már a hatvanon túl, tizenhárom gyermek apjaként a nyakába szakadt a koronái III. Honorius pápa koronázta meg Rómában, majd Epireusban a halálát lelte még azelőtt, hogy megcsodálhatta volna birodalma fővárosát. Útközben halj meg, miközben a felesége, Yolande de Hainaut és több leányuk Konstantinápoly felé hajózott, ahol az új császárnénak éppen annyi ideje maradt, hogy megszülje Balduint, mielőtt megtudta, hogy özvegy. Az újszülött azonban a császári bíborban látta meg a napvilágot, és így „bíborban születettnek” tudhatta magát. Nagyon büszke volt erre a címére. Ugyanakkor még nem volt császár, hiszen a korona Pierre elsőszülött fiának, Philippe-nek járt, aki Franciaországban maradt, és hallani sem akart róla: sokkal jobban szerette ardennes-i birtokát a szinte legendás országnál, mely a keresztény világ végén terült el, és melyet furcsa, jöttment emberek népesítettek be… Pierre második fia szerzetesnek állt, így kiesett a sorból. A korona teljes természetességgel szállt a harmadikra, Robert-re, aki elfogadta, és akit az Aja-Sophiában koronázott meg Máté pátriárka. A férfi királyi mivoltában elsősorban arra látott remek alkalmat, hogy vígan éljen. Kishitű és tehetségtelen hercegként egymásra halmozta az ostobaságokat, melyek közül a legnagyobb az volt, hogy visszautasította egy görög hercegnő kezét, hogy egy jelentéktelen nemes, Baudoin de Neufville lányát vegye el. Robert olyan reménytelenül beleszeretett, hogy félresöpört minden ellenvetést: felajánlotta neki a jegygyűrűt és a koronát. Sajnos a szép Beatrix már egy burgundi nemes úr menyasszonya volt, aki nem tűrhette, hogy elhagyják.

Összeesküvést szőtt néhány báróval, akik hozzá hasonlóan elégedetlenek voltak, és egy szép éjszakán a csapat berontott a hitvesi szobába, lefogta Robert-t, megragadta Beatrixet, és levágta az orrát, majd a teljesség kedvéért egy zsákba csomagolta Neufville asszonyt, Beatrix anyját, és bedobta a Boszporuszba. Azután elengedték Robert-t, aki szégyen és közmegvetés tárgya lett. A pápához ment panaszra, és végül 1228-ban belehalt a bánatba.

Konstantinápoly koronája ekkor Pierre negyedik fiára, Henrire szállt, aki egy másodpercnyi habozás nélkül visszautasította, hisz mélységesen felháborította a botrány. Maradt tehát az ötödik fiú, vagyis a kis Balduin.

A szerencsétlen kölyök nem ismerte az apját, és az anyja nyomorúságos körülmények között halt meg, félőrülten bánatában, amikor ő kétéves volt. Robert császár, bármennyire jelentéktelen volt is, nagyon szerette. Osztozott gyengédségében a húgával, Marie de Courtenay-vel, aki máris egy niceai császár özvegye volt.

Konstantinápolyban élt, s leginkább ő törődött Balduin nevelésével. A fiú a legjobb mesterek kezén megtanult több nyelvet, köztük a görögöt, tanult matematikát, történelmet, és mindent, amit tudnia illett valakinek, aki egy nagy népen uralkodik majd. Robert halála után, mivel a Courtenay családban kimerült a férfiak készlete, hozzáadták Marie de Brienne-t, a híres Jean de Brienne második lányát, aki Jeruzsálem királya volt, és akit II. Frigyes német császár űzött el, miután feleségül vette elsőszülött lányát, Isabelle de Brienne-Jeruzsálemet9. Az öreg unatkozott Itáliában, és örömmel fogadta a gondolatot, hogy a fiatal Balduin gyámja legyen, és a nagykorúságáig Konstantinápoly társcsászári koronáját viselje.

A hétköznapi életben II. Balduin kedves ember volt, szerette az örömöket, és kellemes társaság volt, de bár előszeretettel tréfálkozott kóbor császári mivoltán, őszinte fájdalommal és a szégyenhez közeli sajnálattal viselte helyzetét. Egy olyan birodalom nincstelen uralkodója volt, melynek egykor közmondásos volt gazdagsága, egy olyan városban uralkodott, ahol patakokban folyt az arany: szinte elviselhetetlen volt ez a tudat. Természetétől fogva bátor volt és nagy tettekről, hódításokról és pompáról álmodott, melyben az egykori bazileuszok Isten csillogó földi másának, tűntek. Csakhogy átlagos intelligenciával áldotta meg az ég, és hiányzott belőle a jellemszilárdság, mely elengedhetetlen egy igazi, nagy uralkodónál. Szüksége volt IX.

Lajos és az édesanyja támogatására, és csakis az ő tanácsaikat fogadta meg. Igazán kedvelték, de a király szívélyessége és barátsága őszintébb volt, mint Blanka királynéé.

Az anyakirályné büszke volt rá, hogy szinte gyámkodik Konstantinápoly császára felett, de szeretetét erősen átitatta a megvetés. Ki venne komolyan egy olyan férfit, aki a duda kesernyés hangjával kísérteti álmait?

A különös szenvedély Balduin első angliai útján kezdődött, amikor megpróbálta rávenni III. Edwardot egy keresztes hadjáratra, mely a Boszporusz partjain és Anatólián áthaladva segíthetne jobb belátásra bírni Nicea császárát és más görög hercegeket, akik meg akarták fosztani trónjától. A brit uralkodónak épp elég gondja volt a Plantagenet-

örökség megtartásával, így a szegény Balduin mindössze kedves szavakat kapott tőle és 9 Isabelle királynő és Conrad de Montferrat unokája volt.

egy homályos ígéretet, hogy gondolkozik az ajánlaton. Egy londoni kocsmában azonban megismerkedett a Vörös Angusszal és a dudájával. Balduint elkápráztatta a különös zene, szolgálatába fogadta a zenészt, s ettől kezdve szinte mindenhová magával vitte.

Renaud csak Rómába érkezve ismerte meg a királyi kíséretnek ezt a tagját. Amikor Balduin útnak indult Köln és Párizs felé, Angus túlságosan részeg volt ahhoz, hogy lóra üljön, és muszáj volt hátrahagyni. Megható volt a viszontlátás, és Balduin egy egész éjszakát azzal töltött Lateran palotabéli lakosztályában, hogy Angus dudajátékát hallgatta.

Szerencsére vastagok voltak a falak, mert a kor nem kedvezett a zenei élvezeteknek. Kiújult a végeérhetetlen vita a római pápa és a német császár között.

Végigkísérte a majdnem százéves, szívós IX. Gergely uralmát, s most az utódjának, IV.

Incének is szembe kellett néznie a természetétől fogva szakadár és a megengedhetőnél galádabb császárral. Ez alkalommal a Róma közeli, de II. Frigyes bekebelezte Viterbo városa volt az ok, ahol Capocci bíboros és a város püspökének emberei ölre mentek a császári kormányzó képviselőivel. Ez elegendő volt ahhoz, hogy darabokra hulljanak a törékeny megállapodások. Az egyik ellenfél a pápától kért segítséget, a másik a császártól, és mivel mindketten feleltek a hívásra, hamarosan tűzbe és vérbe borult a város… A legrosszabbra lehetett számítani.

Balduin visszatértekor Róma mégis viszonylagos nyugalmat élvezett: a hét dombon épült pápai városban általában mozgalmasabbak voltak az éjszakák mint a nappalok. A császárok Rómájának maradványain felépült tornyok és erődítmények körül, melyeket a szinte mindig ellenségeskedő nemesi családok emeltettek részben védelmükre, részben a többiek bosszantására, gyakrabban töltötte be az utcákat fegyvercsörgés hangja, mint énekszó. A Frangipanik Orsinik, Colonnák, Massimik, Anabaldik és még néhány család osztozott a dombokon, miközben a nép a Tiberis környékén zsúfolódott: a bal parton, a Mars mezőn, ahol a mészégető kemencék az antik márványokat – legalábbis azokat, melyeken nem emelkedtek nemesi tornyok – új építőanyaggá alakították, és a jobb parton, a Trasteverén, ahol a folyami tevékenységek és a zsidó kereskedők kaptak helyet. Mindezt a Hadrianus-mauzóleum elítélő szeme figyelte, melyből az Angyalvár született, a félelmetes erődítmény, az Aelius híd és a kis, félig romos Szenti Péter-bazilika mellett.

A pápa birtoka a Caelius domb volt, a IV. század óta itt kaptak helyet a pápai lakosztályok és az adminisztráció. A Lateran palota ekkoriban épületek zavaros halmaza volt, melyeket egy oszlopcsarnok kötött össze, a „Lateran folyosó”. Több ebédlő volt, köztük a legcsodálatosabb III. Leó tricliniuma, ahol pazar lakomákat rendeztek. Itt volt a Zsinatterem is, melyet gyönyörű mozaikok díszítettek, közepén pedig kék-arany szökőkút állt. Tartoztak hozzá kápolnák is, köztük a Sancta sanctorum az énekiskolákkal, egy szeminárium a fiatal papoknak, egy fenyőkkel beültetett kert, és természetesen minden kiszolgáló létesítmény, melyre a pápai palotának és lakóinak szüksége lehetett. Olyan hatalmas palota volt, hogy a szomszédja, a Laterani Szent János-bazilika, „a Város és a Világ összes templomának anyja” pompája ellenére is csak melléképületnek hatott. Az együttes fenséges elszigeteltségben állt, hisz a néhai IX.

Gergely pápa a környéken lebontatta a nemesi tornyokat, melyeket túl közelinek talált.

A fenséggel, szépséggel és nagysággal teli hely, melyről az első benyomásnak derűsnek kellett volna lennie, egyáltalán nem ilyen hangulatot árasztott. Ahelyett, hogy termei és kertjei a bíborosok szertartásos, a papok alázatosan kimért és a szolgálók szinte légiesen sikló lépteit visszhangozták volna diszkréten az egyházi énekek aláfestésével, óriási gong csengéseként fegyvercsörgés, lódobogás, katonák menetelése és erőteljes hangon elkiáltott parancsszavak töltötték be Róma meleg és nyirkos levegőjét. Még szerencse, hogy a harangok hallgattak, hisz csak vészharangként zúgva járultak volna hozzá az apokaliptikus tablóhoz.

A megérkezők magán-dolgozószobájában találták a pápát, mely sokkal inkább egy hadseregparancsnok főhadiszállására, mint Szent Péter utódának elmélkedőhelyére hasonlított. Azt leszámítva, hogy bár páncélok, sisakok és más fém fejfedők népesítették be, tökéletes rend és csend uralkodott, melyben egyedül IV. Ince száraz, precíz hangja hallatszott.

Bár nem rendelkezett hirtelen haragú elődje megtermett alkatával, az egykori Sinibaldo Fieschi bíboros ugyanolyan tiszteletet parancsoló volt. Az ötven felé járó genovai férfi hideg, számító intelligenciával bírt, tevékeny személyisége kizárólag a realitások felé fordult, óvatosan visszafogott és rugalmas volt aminek köszönhetően lelkiismeret-furdalás nélkül kihasználhatta a megszerzett előnyöket. Egykor II. Frigyes barátja volt, aki azt remélte, hogy a megválasztását támogatva végre valóra válthatja álmát, és egy mindenben neki engedelmeskedő pápára találhat! Amint azonban a bíboros elfoglalta Szent Péter trónusát, a legádázabb ellenfele lett, hisz csakis az egyház érdekeit tartotta szem előtt, és habozás nélküli feláldozta személyes rokonszenvét.

A konstantinápolyi császár belépte – akit egy ajtónálló jelentett be – félbeszakította a megbeszélést, mely valójában haditanács volt: a bíborosi köpenyek több sodronyinget, mint selyemreverendát takartak. A pápa elfoglalta a megemelt széket, mely minden fogadóteremben ott állt, míg a többi jelenlévő elhelyezkedett körülötte.

Egységük nagy hatást tett, különösen a fiatal fegyvernökre. Az, hogy a pápa közelébe kerülhet, több volt, mint amit Renaud valaha is remélt, és őszinte alázattal ereszkedett térdre, míg Balduin megcsókolta az Ince jobb kezét díszítő nagy zafírt.

– Felséges uralkodó, fiunk Jézus Krisztusban, máris visszatért? – szólalt meg a pápa hideg mosollyal. – Honnan érkezett?

– Franciaországból, szentatyám, ahol rövid kihallgatáson fogadott Lajos király…

– És milyen hangulatban találta irányunkban?

– A lehető legjobban. Lajos az anyaszentegyház engedelmes fia kíván lenni, és őszintén örül szentatyám megválasztásának…

– Ebben nem kételkedünk, no de Frigyes császár?

– Erről a témáról nem sok szó esett. A király elégedett volt a megállapodással, melyet tavasszal kötött a pápa és a császár.

– Az a megállapodás hamar széthullott Viterbó-ban, melyet Frigyes ádáz katonái ostromolnak egy hónapja. Nem tudta? – tette hozzá Ince vendége meglepett arcát látva. – Hogyan kelt át azon a vidéken?

– Genovában hajóra szálltunk Civita Vecchiáig, szentatyám. Nyugodt volt az út…

A pápa fekete szeme megtelt iróniával:

– Szerencsés volt… és persze óvatos: szárazföldi úton talán nem ért volna ide élve.

Annak a szörnyetegnek a zsoldosai, akik inkább szicíliaiak, mint németek, inkább muzulmánok, mint keresztények, lemészárolták volna, bármennyire császár is. Az Alpoktól Viterbóig és Nápolytól Szirakuzáig övék az ország, és más vágyuk sincs, mint hogy megfojtsanak! Visszatérve Lajos királyra, megkapta a remélt segítséget emberben és aranyban?

Balduin sóhaja minden szónál többet elárult. Bánatosan hozzátette, hogy kapott egy kevés aranyat, hogy hazatérhessen. Nem mert Ince pápára nézni, de látta, hogy a férfi keze ökölbe szorul az elefántcsont karfán.

– Nyomorúságos adomány, amikor magának hadsereg kellene! Hogy lehet, hogy a francia király nem méri fel, mennyire fontos az ön… sovány birodalma, ha újabb keresztes hadjáratra kerül sor? Ő a nyugati világ leggazdagabb embere!

– Nem vagyok benne biztos – szólalt meg félénken Balduin –, hogy pillanatnyilag napirenden lenne a keresztes hadjárat…

– Amikor elindult tőle, talán még nem volt, de lehet, hogy azóta meggondolta magát. Tovább ott kellett volna maradnia.

– Miért?

– Mert Jeruzsálem ismét elérhetetlen a zarándokok számára.

– Felbomlott volna a muzulmánokkal kötött megállapodás?

– Nem, még rosszabb a helyzet: egy Közép-Ázsiából érkezett invázió árasztotta el a Szentföldet néhány héttel ezelőtt. Khorezme, Kipcsak és Perzsia hitetlenjei, akiket tizenöt évvel ezelőtt űztek el Dzsingisz kán mongol hordái, csapatokba gyűltek, és rárontottak Szíriára és Palesztinára. Gyújtogatnak, ölnek, fosztogatnak útjuk mentén…

– No de a szentföldiek testvéreik Mohamedben!

– Nem érdekli őket. Új földeket, új királyságot, új hatalmat akarnak. Látja, nagy szükség lenne egy keresztes hadjáratra! Én pedig a német „szultánnal” csatározva el sem mehetek, hogy fegyverbe szólítsam a nyugati királyokat, akiknek saját kis ügyeik fontosabbak Krisztus királyságánál. Ó, én fel tudnám rázni őket! De itt kell maradnom, hogy megvédjem az egyházi államokat a méltatlan fiúval szemben! Nem a maga hibája, fiam – tette hozzá lágyabban Balduin rémült arcát látva. – Hosszú utat tett meg, és biztosan fáradt. Pihenjen meg a lakosztályában. Majd később találkozunk.

Hosszú keze áldásra emelkedett, és a látogatók visszavonultak. Aznap éjjel Konstantinápoly császára a skót duda hangjába fojtotta gondjait. Renaud keresztes hadjáratról álmodott. A pápa kiejtette a varázslatos szót, megtoldva a határtalan veszedelemmel, mely a Szent Sírt fenyegeti: a távoli földekről érkező barbárok még képesek és lerombolják! Franciaország királya nem maradhat érzéketlen a csapással szemben: össze fogja gyűjteni a seregeit, és megindul Jeruzsálem felé. Az útja Konstantinápolyon át vezet majd. Renaud pedig tudta, hogy ekkor nincs az az erő, mely visszatarthatná, hogy álnéven beleolvadjon a fegyveresek tömegébe, és velük tartson az egykori frank királyság felé, hogy Tibériástól nem messze megkeresse az Igazi Keresztet, melyet Thibaut rejtett el a Hattin-szarvnál elszenvedett katasztrófa előestéjén. Megkéri majd Balduint, hogy engedje el, hisz a császárnak biztosan túl sok tennivalója lesz otthon ahhoz, hogy csatlakozzon a keresztesekhez. Ráadásul, ha Lajos ilyen hosszú időre elhagyja Franciaországot, a felesége is elkíséri, ahogy az természetes.

A gondolatra mélységes öröm töltötte el Renaud-t: viszontláthatja Marguerite-et! A palotakert egyik fenyője alá húzódva, távol Vörös Angus nosztalgikus zenéjétől, a fiatalember élete egyik legszebb éjszakáját töltötte el…

Másnap reggel rossz hírek érkeztek a pápához, majd szabályosan katasztrofálisakra váltottak.

Azzal kezdődött, hogy lóhalálában megérkezett Szent Miklós bíboros, akit Ince küldött Viterbóba, hogy közvetítsen a lázadó város és a császáriak között. Az egyház hercegei máskor nem vágtattak így, a bíboros mondanivalója azonban nagyon komoly volt. II. Frigyes csapatai három hónapja ostromolták a várost, mely börtönbe vetette a kormányzóját és a garnizonját. Eredménytelenül: az élelemmel jól ellátott és erős falak védelmezte Viterbo szinte a végtelenségig ellenállhatott. A hír azonban, hogy a császár személyesen is megérkezett, arra indította a pápát, hogy békére törekedjen. A városba küldött Szent Miklós bíborosnak sikerült egyezséget kötnie: feloldják az ostromot, és a város visszakapja szabadságjogait. Cserébe az ott maradt császárpártiak és a garnizon szabadon távozhat, magával viheti javait, és csatlakozhat az ostromlókhoz, akik már nem maradhatnak sokáig. Különben mindannyiukat kivégzik.

Egy Frigyes-vérmérsékletű férfival szemben a fenyegetésnek nem sok súlya lett volna, legalábbis normális időkben, hisz néhány száz ember nem számított neki.

Csakhogy – ezt Ince a kémeitől tudta – a császár nem maradhatott tovább: lázadás tört ki Frankfurtban, és rendet kellett teremtenie. Úgy gondolva, hogy előbb vagy utóbb úgyis visszatér, és megfizettet Viterbóval, Frigyes elfogadta a bíboros javaslatát, aláírt egy fegyverszünet-féleséget, és megindult észak felé.

Ekkor, amikor éppen minden rendbe jönni látszott, következett be a tragédia: amikor a foglyok és a gibellinek10 áthaladtak a városon, hogy csatlakozzanak a császáriakhoz, a viterbóiak rájuk rontottak, és az utolsó szálig lemészárolták őket…

azután felgyújtották a házaikat.

– Nemcsak Viterbo negyedét semmisítették meg a lángok, de az egész környék lángol, és a tűz könnyen átterjedhet az egész északi vidékre – magyarázta a bíboros. –

A guelfek és a gibellinek újult erővel hadakoznak, és azt beszélik, a császár erőltetett menetben siet visszafelé…

10 A pápaság és a császárság közötti végeérhetetlen vitában a pápa híveit guelfeknek, a császár híveit gibellineknek nevezték.

Balduin császár a meditáció csendjébe burkolózott, és most az egyszer a palota izgágái is hajlandók voltak nyugodtan viselkedni.

– Gondolja, hogy a császár idáig is eljöhet? – kérdezte Renaud Guillain d'Aulnay barátjától.

– Hogy megostromolja Rómát? Azt hiszem, mindig is ez volt a leghőbb vágya, és attól tartok, most semmi sem állítja meg. Annál is kevésbé, mert keserű csalódás érte: azt hitte, engedelmes bábot választatott a pápai trónra, és egy második IX. Gergelyt teremtett, csak kevésbé elhamarkodottan és sokkal intelligensebben. Meggyőződésem, hogy nem áll meg Viterbónál, és nemsokára a város előtt látjuk a fekete sasos lobogókat.

– Szép és erős, jól védelmezett város, gondolom.

– Rosszul gondolja, barátom. Itt is vannak gibellinek, köztük a legfélelmetesebb, Gaetano Orsini…

– A pápa ellen merészelne lázadni?

– Bármire képes lenne. Fékezhetetlen dúvad. És ő Róma szenátora. Akarja, hogy jellemezzem? IX. Gergely halála után ő szervezte meg a konklávét, hogy megválasszák az utódát. Bezárta a bíborosokat a Septisoniumba, a Septimus Severus palota romjai közt megmaradt terembe, és cellákba a Palatínus dombon. Hozzáteszem, erővel vitte oda őket, és igazi kínszenvedésben volt részük a nyári hőségben a rovaroktól és patkányoktól hemzsegő helyiségekben. Katonák őrizték és sértegették őket, akiket felettük szállásoltak el, és a latrinájukból rájuk csöpögött a szenny a repedezett mennyezeten át. Ráadásul enni sem kaptak. Tízből – ahányan maradtak, miután Frigyes megtámadtatta a Franciaországból érkezők hajóit, s hárman meg is haltak – az egyiküket, az angol bíboros Robert of Somercote-ot haldokolva vitték át a holtaknak fenntartott kis cellába, ahol a zsoldosok hashajtót adtak neki, majd kitették a tetőre, hogy egész Róma láthassa a hatását…

– Micsoda borzalom! – kiáltott fel elszörnyedve Renaud. – Őszentségét ilyen iszonyatos körülmények között választották meg?

– Nem. A szerencsétlenek egy még éppen élő vén embert, Geoffroi de Sabrinát választották meg… aki tizenhét nappal később meghalt. Képzelheti, hogy a kaland után senki sem kívánt újabb konklávéra vonulni, és egy évig üresen maradt a trón. Meg kell mondanom, Lajos királyunk teremtett rendet. A jó és megfontolt király olyan szigorú levelet írt Frigyesnek, hogy az elgondolkozott: becsülte Lajost, és nem akarta magára haragítani Franciaországot. Megválasztották Incét… a többit pedig már tudja.

– Most mi lesz?

– Nem tudom. Csak az biztos, hogy mi, konstantinápolyiak, nem sok segítséget remélhetünk… hacsak nem szerveződik meg nagyon gyorsan a keresztes hadjárat.

– Elutazunk, és hátat fordítunk mindennek?

– Nem ismeri a császárunkat. Lojális és vitéz lovag. Soha nem hagyná el a pápát, aki barátja. Valószínűleg harcolni fogunk érte… Orsinival a hátunkban!

– Hogyan? Az az ember még él? A szentatya nem fizettette meg vele a gazságát?

– Azzal csak feltüzelte volna a családját. Mert sajnos nem egyedül van, és a család kezében van Róma fele. Bizonyára ők lennének a királyok, ha nem lennének a Colonnák, esküdt ellenségeik, akik ugyanolyan félelmetesek, mint a Frangipanik és a Massimik, akiknek a leggyakrabban sikerül fenntartaniuk az egyensúlyt. Ostrom esetén azonban…

A marsall kitérő mozdulata nyitva hagyta az utat minden feltételezés előtt.

Néhány napig a lovasok ritmusára éltek, akik egyre nyugtalanítóbb híreket hoztak, miközben, mint egy egeret elnyelni készülő macska, ragyogott fel Gaetano Orsini durva arca.

Egy este, amikor Balduin éppen vacsorája végére ért, melyet kis társaságban, meghitt embereivel, minden protokolltól mentesen fogyasztott el, bejelentés nélkül belépett a pápa. A császáron kívül a három jelen lévő sietős rendetlenségben térdre ereszkedett. Renaud-nak, aki éppen palermói bort készült felszolgálni az urának, a mellkasához kellett szorítania a kancsót, nehogy kilöttyintse az italt.

– Álljanak fel, gyermekeim! – szólalt meg a pápa szokatlanul lágyan. – Csak beszélgetni kívánunk a császárral, de nem kell kivonulniuk. Tudjuk, hogy teljes bizalmát bírják… és nem utasítjuk vissza a bölcs tanácsokat.

Leült a kertre nyíló ablak elé, melyet gondosan becsukott. Balduin csatlakozott hozzá, a többiek pedig udvarias távolságban maradtak. Renaud úgy látta, Ince megváltozott. Keskeny, finom vonalú arcát gondterhelt barázdák vésték, a szeme alatt húzódó árok álmatlanságról tanúskodott, hangja azonban határozott és metsző

maradt, semmit sem árult el a gondjairól:

– Ha nem csal az emlékezetünk, egy genovai haja hozta Civita Vecchiába.

Visszatért, miután kitette önt?

– Nem, szentatyám. Utasítottam a kapitányt, hogy várjon meg, akár a jövő tavaszig is, hogy a lehető legbiztonságosabb úton juthassak vissza a császárságomba, ha…

– … ha megkapná az aranyat, amire szüksége vad a sereghez…

– Így van… de a jelen helyzetben…

– Úgy gondolja, nem sokat várhat tőlünk, szegény barátom. Ez a helyzet azonban változhat, ha sikerül megvalósítanom a tervemet…

A hangnem változása nem kerülte el a figyelmet. Az egyes szám első személyt használva a királyi többes helyett Ince jelezte, hogy a terv egyedül őt érinti. A hallgatóságnak nem kellett sokáig várnia, magyarázattal szolgált:

– Hajóra kell szállnom Genova felé, onnan pedig el kell jutnom Franciaországba, ahol összehívom a zsinatot, és újból kiközösítem Frigyest, a császárságát pedig egyházi átok alá vonom…

– Szentatyám egyedül akar utazni?

– Pontosan. De nem innen. A következőképp határoztam: maga bejelenti a távozását, én pedig, mivel nagyon rosszul érzem magam a kegyetlen események súlya alatt, Civita Castellanába vonulok, mely félúton van Viterbo felé – és közel a maga kikötőjéhez –, hogy pihenjek, s hogy találkozzak Frigyessel, és megpróbáljak ismét kibékülni vele.

– Ez őrültség, szentatyám!

– Egyáltalán nem. Rászedem Orsinit, aki kitűnő alkalmat lát majd a helyzetben, hogy megakadályozza a visszatérésem Rómába. Így az út egy részét együtt tehetjük meg, fiam – tette hozzá a mosoly árnyékával. – Látszólag legalábbis. A valóságban együtt maradunk. Amikor maga fényes nappal elhagyja Civita Castellanát, lesz a kíséretének egy újabb tagja: mondjuk egy katona, akinek más nevet kell találni, mint az Ince. Genovában otthon leszek, biztonságos városban, védve az ördögi császár támadásaitól!

– No de… hamar észreveszik…

– Az elutazásom? A legkevésbé sem. Néhány napig nagyon beteg leszek, és Szent Miklós bíboros helyettesít majd. Franciaországban pedig kieszközöljük Lajos királytól a keresztes hadjáratot, melyre magának oly nagy szüksége van! – jelentette ki a pápa ellenvetést nem tűrő határozottsággal. – Mit gondol a tervről?

– Jónak tűnik…

– Ez az egyetlen lehetőség, ha el akarjuk kerülni az Antikrisztus karmait, akinek az lenne a legnagyobb boldogsága, ha bebörtönözne valami sötét lukba, miközben talán mecsetté alakíttatja a Szent János-bazilikát…

Balduin alázatosan térdre ereszkedett a férfi előtt, aki ismét pápává változott.

– Az embereimmel együtt az egyház elkötelezett alattvalói vagyunk, készen állunk szentatyánkat szolgálni mindenben…

– Ennél nem is vártunk kevesebbet magától, fiam. Isten segedelmével ragyogó nap váltja majd fel az elnyeléssel fenyegető árnyakat. Maga pedig uralkodóként térhet vissza Konstantinápolyba…

Áldásra emelt kéz, és a fehér alak csendben bele veszett a sötétségbe, melyet alig világítottak meg a palota folyosóinak és galériáinak fáklyái. Henri Verjus, aki imán és evésen kívül szinte sohasem nyitotta ki a száját, lassan megszólalt:

– Az, hogy megmentjük a pápát a császár haragjától, bizonyára nagyon szép dolog, de vajon a legjobb döntés Konstantinápoly ura számára?

– Hogy érted? – csattant fel keményen Balduin.

– Hogy a vállalkozás kudarcot is vallhat: a szentatyát elfogják, megölik, talán vízbe fullad, ha megtámadják a hajót. Mi lesz akkor Konstantinápoly reményeivel… és Marie császárné reményeivel, aki oly régóta egyedül van?

– Philippe de Toucy udvarnagy és a legbölcsebb minisztereim vigyáznak rá. Ami minket illet, jelen helyzetünkben nem sok vesztenivalónk van, hacsak nem az életünk, ami nem nagy dolog, ha azt vesszük, hogy csak csalódásokat hoz. A megválasztott és megkoronázott pápa az egyetlen esélyünk. És Lajos király, aki túlságosan keresztény ahhoz, hogy ne hallja meg a pápa panaszát. Nem maradhat süket a hangjára, és mi, akik megmentettük, mi is gondosabb meghallgatásban részesülünk… Ugyanakkor azt hiszem, ma éjjel inkább imádkoznunk kell, mint zenét hallgatni…

Másnap a zsinati terem mozaikjai között, a pápai udvar és Balduin embereinek jelenlétében IV. Ince kijelentette, hogy el kívánja hagyni Rómát, hogy Civita Castellanában a mocsár miazmáival telt rómainál egészségesebb levegőt szívjon.

– Civita Castellana klímája sem lesz jobb szentatyánk számára, ha odaér Frigyes császár – vetette oda Colonna bíboros. – Hamarosan ott lesz. Talán még meg is előz minket.

– Elismerem, ez a kockázat fennáll, de nem nyugtalanít minket. Éppen ellenkezőleg. Lehet, hogy a személyes találkozás a lehető legjobb fordulat lenne.

– Szentatya, szentatya! Ez őrültség! A császár az ön halálára esküdött!

– Egyszer mindenkinek meg kell halni. Tehát nem érdekes. Választanak egy másik pápát, és az egyház élete zajlik tovább. Sőt, a halálom alkalmat teremtene maguknak, hogy a legszigorúbb kiközösítéssel sújtsák Frigyest, melyben az összes államával együtt kívül kerül a keresztény világon. Egyébként már döntöttünk.

Így történt, hogy egy héttel később a kanonokok és a megszokott szolgák gondjaira bízták a Lateran palotát, és Ince impozáns kísérettel elhagyta Rómát. Nagyobb volt a kíséret, mint máskor, amikor valamelyik rezidenciájára utazott, de most Konstantinápoly császára is vele volt, és őszentsége olyan nagylelkű ajándékokkal halmozta el értékes fiát, hogy több szekeret megtöltött, melyekre számos szolga vigyázott. Valójában a hirtelen jött nagylelkűség Ince saját csomagjait takarta, aki rangjához méltón kívánt bevonulni Genovába.

A városfalról Róma szenátora, Gaetano Orsini vad örömmel figyelte a menetet, mintha régóta gyűlölt ellensége temetését látná, s nem törődött a furcsa kísérettel. Épp elég pápai kincs marad így is neki és a császárának. Megfogadta, hogy Róma kapui soha többé nem nyílnak meg IV. Ince előtt… ha egyáltalán sikerül élve visszatérnie. Lélekben már az örömre készült, mellyel kiszolgáltatja majd a pápai székhelyet II. Frigyesnek, s így a föld egyik legnagyobb hatalmú uralkodója lesz.

Az utazás Civita Castellanába, a mély szakadékok övezte fennsíkon emelkedő

erőteljes városba a lehető legjobban telt. A pápát úgy fogadták, mint a gyermekei látogatására érkező apát. Két napon át Ince tanácsot ült, audienciákat tartott, és számolatlanul osztogatta áldását. Olyannyira, hogy a harmadik napon megbetegedett, és ágynak esett: teljes pihenésre volt szüksége. Szent Miklós bíboros „alázatosan” helyettesítette. Diszkréten, nehogy tovább növelje a szentatya fáradalmait, II. Balduin útnak indult a tengerpart felé egy pápai kíséret védelmében, hogy épségben megérkezzenek a kikötőbe a pápa nagylelkűi ajándékai. Senki nem is sejtette, hogy a császár háza népe kiegészült egy szakállas, bajuszos tiszttel, aki fegyverzete alatt büszkén viselte Konstantinápoly címerét, ügyesen lovagolt és forgatta a fegyvert, s nem volt más, mint személyesen a pápa.

Civita Vecchiában a kíséret visszafordult, miután meggyőződött róla, hogy a genovai hajó épségben kifutott. A vezetőjük nem láthatta, hogy amint elérik a nyílt vizet, a kapitány térdre ereszkedik egy páncélos alak előtt, és az áldását fogadja.

A Földközi-tenger kegyes volt, s nem sokszor tért el mélykék, csillogó színétől, így Renaud fáradhatatlanul csodálta, ugyanúgy, ahogy az idefelé vezető úton is. Leült a hajóorrban egy kötélcsomóra, és hagyta, hogy teste felvegye a hajó ringatózását. Nem lett tengeribeteg. Guillain d'Aulnay gyakran vele tartott.

– Konstantinápoly felé kellene úton lennünk – sóhajtotta egy reggel, amikor elhaladtak Monté Cristo szigete mellett. – Mégis visszafelé megyünk. Maga nem bánja?

– Bánom? Ó, nem! Én Akra felé szeretnék hajózni. Maga is tudja, hogy amíg nem arra tartunk, minden más irány közömbös számomra. Bár örülök, hogy világot látok, én, aki sosem jártam messzebb Châteaurenard falainál… Egyébként pedig hogyne lennék büszke és boldog, hogy részt vehetek, bármennyire szerényen is, a vállalkozásban, hogy megmentjük a szentatyát ellensége kegyetlenségétől? Ez majdnem olyan jó, mint egy keresztes hadjárat!

Valaki elnevette magát mögötte, és visszafordulva Incét pillantotta meg a fehér ruhában, melyet az úton viselt. Az indulás óta a pápa Balduinnal a szobájában maradt, és csak éjszaka jött ki, hogy hosszasan elnézze a csillagokat.

– Annál is inkább, mert a legjobb út a Szentföld felé Franciaországon át vezet, és Isten segítségével hamarosan odaérünk – mondta.

Most először szólt a pápa Renaud-hoz, és a fiú azt sem tudta zavarában, mit mondjon… ha egyáltalán vártak tőle bármiféle választ is. Fülig pirult, és torkát köszörülve térdre ereszkedett. Ince ismét elnevette magát, és folytatta a játékot:

– Úgy látom, maga egyáltalán nem biztos ebben, fiatalember. Talán veszedelemtől tart?

– A… a császár! – nyögte nagy nehezen Renaud. – Hogyan lehetnénk biztosak benne, hogy nem… nem állít csapdát?

– Attól fél, hogy a nyomunkba küldi a hajóit?! Meglehet, de nem hisszük, mert mint mindig, Istene re bízzuk magunkat. Frigyesnek nagy hajói és gyors gályái vannak, de mire mennek, ha Isten nincs velük? Látja, fiam, Péter bárkáját néha erős szelek és viharok tépázhatják, de Isten fuvallatára hamarosan nyugalom váltja fel a tombolást, és a tajtékos hullámokból megmenekülve a hajó békésen, épségben és biztonságban siklik az engedelmes, lecsillapult vízen… mint mi most.

Renaud zavartan, továbbra is térden állva megfogta a pápai ruha szegélyét, hogy megcsókolja. Incét előrehajolt, és megérintette a vállát:

– Álljon fel. Az ura elmesélte nekünk a történetét, és hangot adott vágyának, hogy hallgassuk meg a gyónását. Kész megjelenni a vezeklés bírósága előtt?!

– Mo… most rögtön? – dadogta kétségbeesetten Renaud.

– Miért ne? Amint Guillain úr visszahúzódik, csak az ég és a tenger lesz a tanúnk: ideális környezet…

Aulnay meghajolt, és egy kobold sebességével eltűnt. Ince leült a kötélcsomóra, és intett Renaud-nak, hogy csatlakozzon hozzá. A fiú olyan súlyosan rogyott térdre, hogy a híd deszkái megreccsentek alatta.

– Forduljon magába egy pillanatra – tanácsolta a pápa. – Azután beszéljen félelem nélkül, és semmit ne próbáljon eltitkolni. Mindent tudni akarunk. Kezdje a történetével.

Néhány percnyi gondolkodás után, mely alatt szinte képtelen volt két értelmes mondatot összekapcsolni, Renaud megkezdte beszámolóját rövid életéről, és a habozó, nehézkes kezdet után érezte, hogy egyre könnyebben halad előre. Ez a fehér ruhás férfi, aki itt ült előtte, igaz, az egész keresztény világ ura volt, figyelmes, bátorító tekintetében azonban együttérzés tükröződött. Semmit sem hallgatott el… még a titkot sem, melyet Adam Pellicorne magával vitt a sírba: a születése titkát. Már majdnem mindent elmondott, amikor a hirtelen lelkiismeret-furdalás ezt a vallomást is felszakította belőle.

– Tehát – suttogta Ince, aki egy percre mélyen gondolataiba merült – Thibaut de Courtenay a nagyapja volt… és nem az apja. Sejtettük egyébként… a nagy korkülönbség miatt. Nehéz elképzelni, hogy egy fiatal hercegnő beleszeret egy vénemberbe.

– Szentatyám elítéli őt ezért a hazugságért? Csak az irántam való szeretet vezérelte…

– Felesleges védelmeznie, nem szorul rá. Az ő helyében talán mi is így tettünk volna. Őszinte szeretet kell ahhoz, hogy hazugsággal terheljük a lelkünket a síron túl, ám amikor az apai nagyapa nem más, mint… Szaladin, nehezen oldható meg másképp a probléma. Hacsak nem ítéli magát nyomorult életre, kitaszítva a keresztény világból, ami túl nagy ár egy gyermeknek. Kivéve… egyetlen uralkodót talán.

– Kit?

– Az ördögi Frigyest! Félig, ha nem egészen muzulmán. Biztosan helyet szorítana magának a költői, táncosnői, háremhölgyei és furcsa állatai között…

Renaud-t elöntötte a felháborodás:

– Azt már nem! Már a tény is, hogy a Szentföldön születtem, érdekességet csinált belőlem, no de ennyire…

– Nyugodjon meg! Szó sem lehet róla, és úgy gondoljuk, hogy Thibaut de Courtenay jól választott, hogy megbízta az Igazi Kereszt felkutatásával. Most imádkozzon, megadjuk magának, és az ő szenvedő lelkének is, teljes és fenntartások nélküli feloldozásunkat. Kézjegyünkkel ellátott, írott igazolást kap róla, hogy kitörlődjenek a világból a maga ellen felhozott hazug vádak.

Miközben a szertartásos szavakat mondta, hosszú, sápadt keze a megváltás jelét rajzolta az előtte térdeplő fiatalember fölé. Azután felállt:

– Penitenciaként megparancsoljuk, hogy ha megtalálja az Igazi Keresztet a hitetlenek szennyezte földön, nekünk hozza el… ha még ezen a világon vagyunk. Vagy az utódunknak! Lajos király – tette hozzá közönyös, ironikus elégedetlensége által átjárt hangján – már szinte a kínhalál összes relikviáját begyűjtötte, a pápaságnak pedig szinte semmije sincs! Állítólag még egy kis darabkája is van a keresztből… Legyen elég neki annyi!

Ezzel visszament a hajó végébe, magára hagyva a szédelgő Renaud-t, hogy rendet teremtsen ellentétes érzelmeiben, s főként hogy hagyja, átjárja az öröm és a dicsőséges reggel szép napsütése. Mostantól nem kell cipelnie az aljas elöljáró vádjainak terhét, sem mások gyanúsítását. A pápa ártatlannak nyilvánította, és többé senki sem meri az arcába vágni az aljasságot. Még a francia király is kénytelen lesz elismerni, és Renaud máris megelőlegezte magának az örömöt, amikor Marguerite királyné rámosolyog majd. Hisz oly remekül védelmezte a nehéz napokban!

Egyetlen dolog árnyalta örömét: Thibaut megígértette vele, hogy Lajosnak viszi el a keresztet, és a megmentője, a pápa magának követeli! Egy ideig aggodalmaskodott ezen, de az öröm felülkerekedett. Ráér majd akkor gondolkodni ezen, ha megtalálja Isten jelenlétének legfontosabb szimbólumát, a keresztet, mely felé annyi arc fordult a remény és a halál pillanatában… Túl fiatal, túl egyenes volt ahhoz, hogy megtanult volna csalni másokkal vagy akár magával szemben. Azzal a gondolattal zárta le dilemmáját, hogy ha eljön az idő, Lajos király ítéletére bízhatja magát. Mindenesetre nem holnap lesz a napja.

A szentatya diadalmasan érkezett Genovába. A főárbocra felvonták a pápai lobogót, és amint kiderült, hogy Ince közeledik, az egész város díszbe öltözött, az emberek kitódultak az utcákra, ellepték a kikötőt, a legszebb szőnyegeket, kárpitokat, selymeket akasztották az ablakokba. A dózse11 beszállt aranycsónakjába, hogy a fogadására siessen a nagy kereskedőváros főnemességével.

Családjának tagjai, a Fieschik térdre ereszkedtek előtte, hogy megcsókolják ujján a pásztorgyűrűt az éljenző tömeg közepén. A katedrálisba kísérték, hogy hálát adjanak a szerencsés utazásért, mielőtt elfoglalta volna szállását az érsek palotájában, aki egyébként rokona volt.

Az alkalomra felöltött pompás díszek alatt IV. Ince szokásos visszafogottsága ellenére is ragyogott. Tudta, hogy Genovában nincs mitől tartania ellenség részéről, és most Frigyesen a reszketés sora. Valóban! megérkezésének híre égzengésként robbant a császárnál, és valóságos dührohamot váltott ki belőle:

– Sakk-mattot adtam neki, és most a genovaiak felborítják a sakktáblát – üvöltötte.

A bort azonban kitöltötték, muszáj volt lenyelni. Ince mégsem akart sokáig szülővárosában időzni. Franciaországba akart menekülni, összehívni a zsinatot, hogy az Antikrisztusra zúdíthassa villámait. Püspökökből és abbékból álló küldöttség indult a királyi hoz, akivel Citeaux apátságában találkoztak, ahol Lajos a rend általános káptalanján vett részt.

A követek letérdeltek elé, és emlékeztették, hogy elődje, VII. Lajos Sens-ban befogadta III. Sándor pápát, aki Rőtszakállú Frigyes ellen harcolt, és kérték hogy Ince Reimsben rendezkedhessen be. Meghatott pillanat volt, s még inkább az lett, amikor a király is térdre ereszkedett a követek előtt, hogy köszönetet mondjon a pápa belé vetett bizalmáért… de gyengéden kijelentette, hogy kikéri a nemesei tanácsát, hisz az, ha befogadja a pápát a koronázási városba, hogy ott közösíthesse ki a császárt, felér egy hadüzenettel. És Franciaország királya, aki udvarias kapcsolatokat ápolt Frigyessel, nem kívánta belevonni egy konfliktusba az országát, ahol sikerült békét teremtenie.

Ugyanakkor – ahogy azt egy magánmegbeszélésen felvetette – abban semmi kivetnivalót nem látna, ha őszentsége a határhoz egészen közel telepedne le: Lyon erős 11 Mint Velencében, a nagy tengeri köztársaság megválasztott vezetője a dózse címet viselte.

városában például, mely a császárság földje, de a savoyai gróf hűbérbirtoka, és főként a keresztény világ legimpozánsabb érseksége, s a Gallia Primátusa előkelő címet viseli.

Ekkoriban Philippe de Savoie volt a cím birtokosa, a gróf testvére. Amiből sejthető volt, hogy abban az esetben, ha a császárnak az a rossz ötlete támadna, hogy Lyon ellen indul, a király elkerülhetetlenül segítségére sietne a sokkal inkább francia, mint császári városnak.

A furfangos tanács tetszett az ügyes politikus Ince pápának. Megegyezésre jutni a savoyai gróffal és Philippe érsekkel szinte csak formaság volt. Ráadásul a város földrajzi fekvése megkönnyítette a többi európai országból érkező püspökök és abbék összegyűlését. Hamar megkötötték az egyezséget: a perspektíva, hogy számos előkelőséget ide vonzó zsinatot tartsanak a Saone és a Rhone találkozásánál, elragadtatással töltötte el a lyoniakat és egész Savoyát. Isten dicsőségére, egy uralkodó megdöntésére, aki erősen gyanúsítható volt azzal, hogy hátat fordított a kereszténységnek, valamint a kereskedők, fogadósok és mindazok legnagyobb megelégedésére, akik máris az elkövetkező pénzfolyamokra gondoltak.

A pápa magáévá tette a francia király nézőpontját, annál is inkább, mert döntéseiben és tetteiben felszabadulva Frigyes sorsa – akiről azt beszélték, hogy a dühkitörés után elbizonytalanodott – fokozatosan veszített fontosságából, ahogy az ősz utolsó napjaiban a pápai menet felfelé tartott a Rhone völgyében. A császár kérdése hamar megoldódik, és a keresztes hadjárat elindítása válik a fő üggyé, hisz annyi év, annyi szenvedés, annyi kiontott vér után a szent helyek körülbelül ugyanabban a helyzetben voltak, mint százötven évvel korábban, amikor Bouillon Gottfried és a társai a megsegítésükre indultak. Lyon nem volt túl messze Párizstól, és IX. Lajos bizonyosan nem marad érzéketlen. Egyszerűen csak meg kell győzni, és akkor minden remény megengedett.

Amikor azonban elérték a gall fővárost, borzalmas hír szakadt a városra és azokra, akik oly sokai vártak tőle: a néhány hete beteg francia király haldoklott…

VI. fejezet

Pontoise lépcsőjén

A titkos lépcső egyik fokán ülve, mely a király hálószobáját összekötötte a királynééval, könyökét térdére támasztva, öklét fülére szorítva Sancie de Signes igyekezett semmit sem hallani. A szemét is szorosan lehunyta, mintha a végeérhetetlen moraj azon keresztül is bejuthatna a fejébe. Már három napja tartott! Azóta, hogy a hasmenés, melytől szenvedett, a halál közelébe sodorta IX. Lajost.

Nem is kellett elrendelni a nagy közös imákat: a város, a környék, az apátságok és a kolostorok maguktól belefogtak, és könyörgő énekük a körmenetek zsoltáraival váltakozva betöltötte a december jeges levegőjét, miközben vezeklők hosszú sora vonult mezítláb az Oise felett átívelő hídon, hogy a Notre-Dame-la-Royale-ba menjen imádkozni, a nagy maubuissoni apátságba, amit az anyakirályné építtetett, és melyet a tavasszal szenteltek fel.

Az egész nép az ég felé kiáltott, és Isten talán a vastag sárgásszürke felhők miatt nem hallotta meg, nem teljesítette kérésüket, vagy talán, csak azért mert nem volt hozzá kedve. A fiatal Sancie tökéletesen meg tudta volna érteni, hisz ő maga is elviselhetetlennek találta a baljóslatú, végeérhetetlen siránkozást. Szerinte egyedül csendben lehet igazára imádkozni, hisz úgy könnyebb megnyitni a szívet, és hagyni, hogy a kívánságok felszálljanak egy láthatatlan erő felé, melyet figyelmesnek érezhet az ember. A város zajos sirámai lesújtóan hatottak.

Az egész kastélyt tömjén és meleg viasz illata töltötte be. A szag – ahogyan a könyörgések – belopózott a keskeny lépcsőre is, melyet a vastag falba vájtak, s melyet Marguerite királyné mutatott meg szolgálólányának egy olyan napon, amikor boldog volt. Nem gyakran fordult elő ilyesmi. Elmesélte Sancie-nak, hogy Lajossal kötött házassága kezdetén, a zsenge szerelem édes időszakában Blanka királyné egy perc nyugtot sem hagyott nekik, és a lépcső nagyon hasznosnak bizonyult.

Minden a nászéjszakán kezdődött. Legalábbis azon, amit annak neveztek ki, hisz az esküvő szépséges napja nem a hagyományosan feldíszített és beillatosított nászágyban végződött.

Épp csak megnézték az ágyat, hogy engedelmeskedjenek a régi hagyománynak, melyet talán Blanka ásott elő kasztíliai szülőföldjéről, s melyet „Tóbiás éjszakáinak12” neveztek.

Az volt a lényege, hogy három napon át önmegtartóztatást kell gyakorolni, a szerelmi csatározásokat imával váltva fel. A nászágyat oltárféleségnek tekintették, amihez csak 12 A fiatal izraelita emlékére, akit a babiloni fogság idején maga Rafael arkangyal kísért az oltár elé, és aki három éjszakán át megőrizve tisztaságát elnyerte apja kigyógyulását vakságából.

hosszas előkészületek után juthattak el, melyekhez megfelelőbb lett volna egy kápolna, mint a beillatosított, felvirágozott szoba. Marguerite kénytelen volt engedelmeskedni, bár nem értette, hogy ha így van, miért fordítottak akkora gondot a tökéletesen felesleges szerelmi fészek elkészítésére. Bizonyára ez a szokás Franciaországban.

A negyedik éjszaka a fiatal pár végre megölelhette egymást. Két órát kaptak, egy perccel sem többet! Blanka királyné személyesen jött el a fiáért (Lajos húszéves volt ekkor!), kijelentve, hogy két óra elegendő időnek tűnik számára ahhoz, hogy a dinasztia fenntartásán dolgozzanak. Hozzátette, hogy a feleség zsenge kora kíméletet követel, és szó sem lehet arról, hogy minden éjjel találkozzanak. Egyébként is csak azok az éjszakák jöhettek szóba, melyek nem ellenkeztek a fiára kényszerített vallásos kötelezettségekkel, melyek igencsak leszűkítették Érosz naptárát. Szó sem lehetett szeretkezésről adventkor vagy a böjt negyven napja alatt, sem az ünnepnapokon és előestéjükön, sem pénteken vagy szombaton! Állandó felügyelet alatti élet kezdődött a fiatal pár számára. Ahogy telt az idő, egyre nehezebbek lettek a négyszemközti találkozások, mert Blanka a „szabad napokon” is közéjük állt ilyen vagy olyan ürüggyel.

Úgy tűnt, különleges érzéke van ahhoz, hogy rátaláljon a rejtekhelyekre, ahol Lajosnak és Marguerite-nek sikerült találkoznia. Halk volt a lépte, és villámként csapott le rájuk.

– Mit csinálnak itt? – választotta szét őket erős kézzel. – Rosszra fordítják az idejüket, és bűnt követnek el!

Egy szép nap Lajos azt hitte, megtalálta a megoldást. Öccse, a nála két évvel fiatalabb Robert megajándékozta egy kiskutyával, amelynek az volt a különleges tehetsége, hogy teli torokból ugatni kezdett amint megérezte az anyakirályné közeledtét. A nyugalmas időszak sajnos nem tartott sokáig! A kiskutya falánk volt. Egy nap holtan találták, és Marguerite annyira siratta, hogy Lajos úgy döntött, Pontoise-ba mennek egy időre. Gyermekkorának jói részét ott töltötte, és ismerte a kastély minden zegét-zugát. Leginkább egy bizonyos titkos lépcsőt, melynek létezéséről Blanka nem tudott.

Az anyakirálynéi hiába járőrözött a folyosókon, kutatta át a bokrokat, és rontott be egyre gyakrabban váratlanul egyikük, vagy másikuk szobájába, semmit sem talált: a királyi lakosztályokat őrző ajtónállók utasítást kaptak, hogy erőteljesen kopogjanak, amikor egy ügyes arab jelzőrendszer tudatja velük Blanka közeledtét. A lépcsőre menekült szerelmesek azonnal szétváltak, és visszafutottak szobáikba.

Nem volt túl kényelmes a kőlépcső. Hideg volt és nyirkos, és pókhálók váltották fel a párnákat és kárpitokat, melyeket egykor Lajos helyezett el, hisz már nem használták… A király most már teljhatalommal bírt, hiába ült ott a tanácsban az édesanyja, és Marguerite terhességek sorát hordta ki. A fiatal királynő azonban továbbra is gyengéden gondolt a biztonságos rejtekhelyre, ahol oly édes órákat élt meg.

Amikor Pontoise-ban voltak, Sancie, a titok egyetlen tudója szívesen menekült ide, amikor túlságosan nyomasztónak érezte a kastély levegőjét. Álmodozott, miközben belélegezte a gyengéd szerelem illatát, melyet, attól tartott, sosem ismer meg személyesen, hisz csúnya volt, és tudta is magáról…

Természetesen előkelő származása, hozománya s a királyné keresztlányaként megszerzett kiváltságai miatt egyszer férjhez fogják adni, de egyelőre még nem tartott a rá váró katasztrófától. Amíg Marguerite Lajos felesége, Sancie tudta, hogy védelmet élvez, de mi lesz, ha az özvegyeként a gyász fehér fátylába burkolózva apácának áll? A négy gyermek közül, akiket Lajosnak szült, egyedül a hároméves kis Isabelle maradt életben, és a másfél éves, törékeny egészségű Lajos herceg, valamint a méhében megfogant új élet reménye.

– Ha a király meghal, megint az öreglány lesz az úr – gondolta dühösen. – Elküldi Marguerite-et valamelyik kolostorba, miután megszüli a gyermekét, akit az öregasszony azonnal magához ragad majd, hogy a maga elvei szerint nevelje, s az anyának nem engedi, hogy foglalkozzon vele. Marguerite pedig belehal a bánatba…

A saját sorsával nem is törődött, annyira aggasztotta szeretett királynéja helyzete.

Az átkozott imáknál is jobban eszébe idézte, hogy odafönt a király haldoklik hamuágyán, melyre kérte, hogy a véget várva fektessék!

A véget, melyet Sancie nem volt biztos benne, hogy őszinte szívvel siratna, hiába tudta, hogy Lajos jó – sőt talán nagy – király volt, de rá nem hatott a szinte angyali báj, mely előtt annyian meghajoltak. Haragudott Lajosra mindazért, amit Marguerite az anyja miatt elszenvedett. Továbbra is hagyta, hogy irányítsa, mindig, mindenhol őt állította az első helyi re, a dinasztia fenntartásának egyszerű szerepéri visszaszorítva a fiatal királynét, holott őt illette volna meg az elsőség. A nagy hatalmú provence-i Signel báró lánya Lajosra hárította át Blanka iránti elleni szenvének egy részét…

Az anyakirályné miatt menekült a lépcsőre. Impulzív természetű, de inkább békeszerető volt, és tudta, hogy szinte lehetetlenség lenne tovább türtőztetnie magát, ha a királyi szobában marad még néhány pillanatig. Természetesen Blanka uralkodott ott is, az őszinte – fájdalom szigorú szobraként, de kordában tartotta ezt a kínt, miközben Marguerite, akit kimerített a terhessége első időszakát kísérő állandó: émelygés, elhagyta magát, rázta a zokogás, és kétrét görnyedt a párnákon, melyeken az ágy lábánál térdelt. Ez a kevéssé királyi magatartás természetesen nem volt ínyére az anyakirálynénak. Komoran azt tanácsolta a menyének, hogy menjen vissza a szobáját ba, szedje össze magát, és pihenjen.

– Ide hozzák a szent ereklyéket – közölte –, és nem illendő ilyen állapotban fogadni őket. Menjen a szobájába!

Marguerite gyóntatója, a jóságos Guillaume de Saint-Pathus türelemre és elnézésre kérte az anyakirálynét a nagy fájdalomra való tekintettel. Azt a választ kapta, hogy a király még él, és nem illendő az említett fájdalom.

– Talán én sírok?

A kanonok és az egyik udvarhölgye, Eudeline de Montfort támogatásával Marguerite a lakosztályába vonult Sancie-val a nyomában, akinek nem volt bátorsága visszamenni a máris halottas szobának tekintett helyre, ahol a gyertyák lángja próbálta felvenni a harcot a hideg ellen, és ahol az ima mormolása és a betegség beszennyezte lepedők szaga elviselhetetlenné tette a levegőt. A lépcsőre menekült, hisz azt nem engedték, hogy fiatal királynéja mellett maradjon…

Azonban nem maradhatott ott örökké. Különben sem hallotta már az imákat.

Több száz torokból felszálló Veni Creator indult a kastély ostromára, s elérte menedékét is. Sancie úgy gondolta, az ének bizonyára az anyakirályné által bejelentett ereklyéket kíséri, ezért fogta a gyertyáját, és visszament a keresztanyjához, akinek lakosztályába rejtekajtó vezetett. Látta, hogy Marguerite alszik, bizonyára kimerítette a fáradtság és a könnyek. Egy pillanatra habozott, hogy mitévő legyen, de mivel közeledett a zsoltár moraja, kiment a szobából. A menet betöltötte a széles kő

csigalépcsőt, melyet fáklyák és nagy gyertyák világítottak meg. Sancie letérdelt a küszöbön, összekulcsolta a kezét, és lehajtotta a fejét, míg elvonultak előtte az arany ereklyetartók, melyek a töviskoronát, a szent lándzsa vasát és a kereszt szögeit őrizték, majd kicsire összehúzva magát beállt a menet végére. Olyan sokan voltak most az ágy körül, hogy jelenléte észrevétlen maradt.

Ott voltak a király öccsei. Először is a legközelebbi, legjobban szeretett öccse, a két évvel fiatalabb Robert, Artois grófja, aki ugyanolyan szőke és ugyanolyan magas volt, mint a király, de testesebb, s általában buzgott benne az életkedv, a vidámság és a hevesség. Mellette a felesége, Mahaut de Brabant, akit hét évvel azelőtt vett el: szép, termékeny ölű fiatal nő, méltó társa a kedélyes óriásnak. Azután következett Alphonse, Poitiers grófja, aki három évvel ezelőtt Toulouse grófja is lett, miután feleségül vette a fiatal örökös hercegnőt, Jeanne-t, aki szintén itt volt. Ez a páros egészen más volt!

Alphonse barna volt, mint az édesanyja és kasztíliai nagyapja, aki után nevét kapta, s huszonnégy évesen diszkrét és hű férfi hírében állt, aki azonban jámborságát kissé túlságosan a királyéhoz igazította. Hideg és hallgatag, fukar természetével kötelességeit pontosan teljesítő, ám ítéleteiben nagyon szigorú földesúr volt. Kissé fennhéjázó, barna, alacsony felesége annyira büszke volt származására, hogy egy percre sem hagyta, hogy bárki megfeledkezzen róla. Házasságuk zárta le a kegyetlen keresztes hadjáratot az albigensek ellen, hisz Jeanne volt a béke záloga. A harmadik fivér – ha nem számítjuk azokat, akik nem maradtak életben – tizenhét éves fiú volt, Charles, Anjou és Maine grófja, aki még nem házasodott meg. Ő a család fekete báránya: ravasz, kegyetlen, viperanyelvét ügyesen használó fiatalember. Bármennyire fiatal volt is, remekül értett a hízelgéshez, és az édesanyja igencsak elnéző volt legkisebb fiával szemben. Végül Blanka árnyékában ott állt az egyetlen húg, a húszéves Isabelle, aki Istennek kötelezte el magát. A hölgyek lakosztályaiban ő és kedvenc udvarhölgye, Agnès d'Harcourt igyekeztek úgy élni, mint a kolostorban, melyet alapítanak majd13.

A szerzetesi ruhában, melybe öltöztették, a király a hamu közepén haldoklott, mely helyenként beszennyezte a fehér takarót, mellyel derékig betakarták a lábát. Úgy festett, akár egy halott, és ha gyenge lélegzetére nem emelkedett volna mellkasa, azt hihették volna, máris eltávozott, hisz elveszítette eszméletét. Lehunyt szemű arca hihetetlenül lesoványodott.

13 Ez lesz a Longchamp apátság, melyet a király épít a húgának. Agnès lesz az apátnő, és Isabelle itt ölti fel az apácafátylat.

Az anya félrehúzódott, hogy utat engedjen Párizs érseke, Guillaume d'Auvergne aranyköpenyének és az ereklyetartónak, melyet az ágy lábához állítottak.

A tömjénfüstben hosszan imádkoztak, hogy az úr még ne szólítsa magához a haldokló lelkét, majd a püspök kinyitotta a tartót, elővette a három ereklyét, hogy egymás után Lajos szívéhez, majd színét vesztett ajkához emelje őket.

Ebben a pillanatban Sancie érezte, hogy egy kéz érinti a vállát: szinte kísértetszerű

volt az alak a hosszú, szürke fátyolban, mely fejét, nyakát és vállát takarta, ám aranykarika övezte a fejét, olyan, mint amilyet az anyakirályné viselt. Szálfaegyenesen állt, és kisírt szeme száraz volt.

– Gyerünk! – szorította meg sokatmondóan keresztlánya vállát.

Mindketten előreléptek a hangjára hirtelen megnyíló folyosón. Pillantásra sem méltatták Blanka villámokat szóró szemét, letérdeltek az ereklyetartó mellett, és imádkozni kezdtek.

A szertartás végeztével a két királyné meghajolt a püspök előtt, és egymás oldalán kísérték ki. Túlságosan fennkölt volt a pillanat ahhoz, hogy Blanka ellenszegüljön Marguerite határozottan kinyilvánított akaratának. Akkor sem szólt egy szót sem, amikor a fiatalasszony ahelyett, hogy visszatért volna a lakosztályába, leült a férje ágya mellé, s tekintetével szinti provokálta, hogy zavarja el.

Hosszú virrasztás következett, melyben egymással szemközt ültek, ki-ki saját szolgálóival a háta mögött. Marguerite határozottan megtagadta, hogy ismét visszavonuljon:

– Ha ma éjjel meg kell halnia, mellette akarok lenni…

Az imák elhallgattak, és átadták helyüket a néma könyörgésnek, melyet Sancie oly nagyra értékelt, a hangulat azonban feszült és nyomasztó maradt. A még mindig eszméletlen haldokló mozdulatlan volt, szemel és szája csukva. Ugyanakkor úgy tűnt, még az eddigieknél is sápadtabb. Még inkább elmélyültek, ráncokba húzódtak vonásai… Hirtelen d'Amboise asszony, aki a legközelebb állt az anyakirálynéhoz, felzokogott.

– Madame!… Azt hiszem, szeretett urunk eltávozott…

Valóban úgy tűnt, meghalt, s miközben a két királyné egyazon mozdulattal hullott térdre, Agnès kegyeletteljesen a mozdulatlan arcra akarta borítani a fehér lepedőt.

Ebben a pillanatban a király kinyitotta a szemét. Tisztán, éberen csillogott a tekintete.

A hölgy felsikoltott, mire az összes gyászba görnyedt jelenlévő felkapta a fejét.

Lajos felsőhajtott, összehúzta, majd kinyújtóztatta karját és lábát. Végigfuttatta tekintetét a fölé hajoló arcokon:

– Isten kegyelméből a felkelő nap megtalált az egek magasából, és visszaszólított a holtak közül – suttogta olyan mély hangon, mely mintha a síron túlról érkezett volna.

Talán így is volt…

Az ágy két oldalán felemelkedő két női arcon örömkönnyek záporoztak a ragyogó tekintetekből. Az egyikük azt mondta:

– Édes uram!

A másikuk:

– Szeretett fiam!

A két kiáltás azonban nem versengett többé. Éppen ellenkezőleg, egy szólamra csengett. A váratlan, nem remélt feltámadás öröme – egy időre – félresöpörte az idősebb asszony keserű féltékenységét és a fiatalabb lázadó haragját.

Szép téli nap volt, mely elűzte az éjszakát. Miközben orvosok és papok sürgölődtek a „feltámadott” körül, a királyi család a kápolnába vonult a hajnali misére, hogy hálát adjon Isten határtalan kegyelméért. Azután a hölgyek a lakosztályukba húzódtak pihenni egy keveset.

Marguerite olyan fáradt volt, hogy egyetlen szó nélkül, lehunyt szemmel hagyta, hogy hölgyei levetkőztessék és lefektessék, az ágyba érve azonban oldalára fordult, felhúzta a lábát, kezét védőn összekulcsolta a születendő gyermek körül, aki most mozdult meg először, és ismét eleredtek a könnyei. Megkönnyebbülésében sírt, kiöntötte aggodalomtól túlcsordult szívét, melyet csodálatos új remény töltött be. Isten visszaadta imádott férjét, és ez volt a lényeg, még ha továbbra is osztoznia kell rajta zsarnoki és mindenütt jelen lévő anyósával. Csak az számított, hogy él! Lassanként sikerült jótékony álomba merülnie.

Sancie nem aludt. Élénk mozdulattal elküldte Adéle-t, az öreg szobalányt, és egy darabig csak ült a Marguerite ágyához vezető lépcsőfokon, majd amikor hallotta, hogy egyenletesre vált a légzése, felállt, fölé hajolt, hogy meggyőződjön róla, valóban alszik, és lábujjhegyen visszament a titkos lépcsőre, ez alkalommal azonban felment a tetejéig, és óvatosan kinyitotta az ajtót, melyet egy falikárpit rejtett, ahogyan Marguerite szobájában is. A szövet eltakarta kis nyíláson át semmit sem látott, de mindent hallott. Nem puszta kíváncsiság vezérelte – bár ez volt kedvenc bűne! –, valami erősebb hajtotta. Az imént, mialatt a királyné ágyánál várakozott, támadt az a meggyőződése, hogy valami történik odafent, és neki érdemes megtudnia azt a valamit…

Geoffroy testvér hangjára ismerve majdnem visszahúzódott, hisz halálos bűn kihallgatni más gyónását… bár el sem tudta képzelni, miféle bűnnek terhelhette volna meg a király a lelkét kómája mélyén. A gyóntató szavai sem erre utaltak. Éppen ellenkezőleg:

– Nagy és szép gondolata támadt, fiam, melyet egyedül Isten sugallhatott…

Sancie tehát nem csukta be az ajtót…

Elragadtatással töltötte el, amit hallott, és boldog mosollyal hagyta el megfigyelőposztját, melyre már nem is tért vissza. Elhallgattak a nagy imádságok, hogy megkönnyítsék a beteg pihenését. Ismét elviselhető lett a kastély légköre.

Ha csak a lelkesedésére hallgat, Sancie azonnal felébreszti Marguerite-et, hogy elmondja neki a nagy hírt, ám ha kellett, fékezni tudta magát. Beérte annyival, hogy ismét elfoglalta kedvenc helyét, karját összefonta álla alá húzott térde körül, hogy békésen kivárja úrnője ébredését, amikor mintha szétrobbant volna körülötte a szoba, ahogy berontott a legendás önuralmát elvesztett anyakirályné:

– Lányom! – kiáltott föl a felindulásban visszatérve kasztíliai kiejtéséhez. – Isten újabb borzalmas próbatételt mér ránk!

Az utolsó ítélet harsonája sem szólt volna hangosabban, és az összerezzenve felébredő Marguerite rémülten figyelte anyósát. Annyira elszorította szívét az aggodalom, hogy eszébe sem jutott, hogy felálljon, csak iszonyodó tekintettel ült az ágyon…

– Anyám! Mi történt?

– Lajos… a király… A fiam keresztes akar lenni! – rogyott le egy padra. – Ez iszonyatos! Iszonyatos – folytatta a sírás határán.

Marguerite lassan magához tért:

– Úgy érti, hogy szeretett férjem… keresztes hadjáratra akar indulni?

– Hogyan másképp érteném? Világos, nem? Maga is tudja, hogy amikor visszatért a tiszta tudata, Geoffroy testvért kérette… ezért vonultunk vissza. Azt mondta neki, hogy ha Isten teljes gyógyulással ajándékozta meg, átkel a tengeren, hogy visszaszerezze a Szent Sírt a hitetlenektől, és máris azt kérte, hogy adják oda neki a keresztet.

– Olyan messzire utazna? A mostani állapotában?

Kasztíliai Blanka nem hagyhatta ki a remek alkalmat, hogy haragra változtassa aggodalmát:

– Ne beszéljen ostobaságokat, Marguerite! Nem rögtön az ágyból kikelve száll hajóra. Egy keresztes hadjárat hosszas és alapos előkészületeket kíván, ha nem akarják eleve kudarcra ítélni, de attól még tény, ha Lajos meggyógyul… és meggyógyul, ebben biztos vagyok, talán évekre elutazik arra a szörnyű vidékre, ahol a nap ereje ölni képes, és ahol gyakran rossz a víz. A gyenge emésztése nem fogja kibírni. Sem a királysága, mely igaz, békében él, de meddig lesz így, ha a király messze jár?… Istenem! Mi lesz szegény országgal?…

Ismét hagyta, hogy a bánata – mely most őszinte volt, hisz az anya beszélt belőle –

eluralkodjon rajta, de Marguerite, aki először nem igazán tudta, mit mondjon, hirtelen meglátta Sancie vidáman ragyogó tekintetét és kissé homályos mimikáját, melyet végül sikerült megértenie. Minden megvilágosodott:

– Anyám – mondta gyengéden –, nem gondolja, hogy Isten éppen ezért a szépséges tervért engedte meg, hogy szeretett férjem köztünk maradjon? Nagy szomorúság, ami a Jeruzsálemi Királysággal történt, és mindig a franciák siettek elsőként a segítségére*

Fülöp Ágost, Isten fogadja be lelkét, felszabadította Akrát…

– De megértette, hogy a királyságnak szüksége van a jelenlétére, és sietve visszatért. Talán meg is bánta, hogy elment.

– Amennyire tudom, nem olyan ember volt. Éretten végiggondolta a tetteit. A keresztes hadjárata lehetővé tette számára, hogy hosszú időre megszabaduljon Angliai Richard királytól.

– Igaz, de most más a helyzet. III. Henriknek, akit jól ismerhet a hírekből, melyeket a nővérétől, Eleonore-tól kap, aki a felesége, semmi kedve keresztesnek állni, nem igaz?

– Hónapok óta nem írt nekem az angol királyné – jegyezte meg könnyedén Marguerite. – Érthető, ha azt nézzük, hogy a férje nem olyan nagy király, mint az enyém. Tudta ezt már akkor is, amikor hozzáment, hisz az esküvő előtt az urunk… és ön is, madame, oly szépen megverték Taillebourg-nál Henrik királyt!

A büszke emlék megenyhítette kissé Blankát, de ez csak egy pillanatig tartott, s ismét szabadjára engedte indulatait:

– Gondolkozzon egy kicsit, lányom! Ha a király elutazik, Henrik remek alkalmat érezhet ebben arra, hogy eljöjjön és visszavegye, amit fel kellett adnia. Nem nagy uralkodó, ez igaz, de az anyja, a pokoli Isabelle, még mindig él. Tudja, hogy a vereség után, és azután, hogy megkísérelték megmérgezni a fiamat, kénytelen volt megalázkodni előttünk, és azóta is éberen őrzi gyűlöletét14.

– Most már apáca. Visszavonult Fontevrault apátságába.

– …ahol a Plantagenet királyok nyugszanak. Megtagadja a szerencsétlen Lusignant, a második férjét, és csakis arra akar emlékezni, hogy Anglia királynéja volt. Vissza akarja nyerni a rangját Akár a holtak közt is!

– Ott, ahol most van, Isten bizonyára megkönyörült bűnös lelkén. Ráadásul már öregasszony – tette hozzá Marguerite, csak későn ébredve rá ügyetlenségére.

– Csak két évvel idősebb nálam! – érkezett villámcsapásként a válasz.

– De mennyivel kevesebb bölcsesség és tapasztalat lakozik benne! Higgye el, anyám, a király pontosan tudta, amikor keresztesnek akart állni, hogy a királyságot nem éri veszteség… hisz ön itt lesz!

Az anyakirályné összeszűkülő szemmel méregette a menye finom vonású, ártatlan arcát.

– A király távollétében a régensség jog szerint a feleségét illeti!

– Mit kezdenék vele! – nyögött fel riadtan? Marguerite. – Én, aki semmit sem értek a politikából, miközben ön oly járatos benne, és oly sikeresen uralkodott szeretett férjem kiskorúsága idején? Egyébként sem értené senki, miért nem ön a régens…

Legelőször is én nem, én, akinek az a legfontosabb, hogy megadjam az örököst, akire egy nagy királyságnak szüksége van. Tudnia kell, anyám, hogy ha ilyen súlyos terhet akarnának rám róni, visszautasítanám!

– Igazán?

Marguerite kedves mozdulatot tett. Minden szívet megnyerő bájos mosolyával térdet hajtott Blanka előtt, megfogta és megcsókolta a kezét:

– Látja? Már most meghajlok ön előtt, ahogyan az első alattvalójaként illendő…

Szavai jótékony hatására Blanka arcáról eltűntek a felhők, felsegítette Marguerite-et, és homlokon csókolta:

– Tulajdonképpen jó lány maga – mondta. Azután visszatért lakosztályába, a fiatal királyné azonban még várt három-négy percet, csak azután fordult keresztlánya felé.

14 Isabelle d'Angouléme, Földnélküli János felesége. Oroszlánszívű Richard testvére miután megözvegyült, hozzáment Hugues de Lusignanhoz, La Marche grófjához, akit lázadásra bujtott fel Szent Lajos ellen.

Sancie boldogan felkiáltott:

– Éljen a magasságos Isten, madame, ön csodálatos volt. Az öregasszony milyen boldog, hogy megint uralkodhat! Mostantól nagyon kell vigyáznia magára, hogy szép gyermeket szüljön, mielőtt felkészülünk a keresztes háborúra!

– Gondolod, megengedik, hogy a férjemmel tartsak?

– Ez a legtermészetesebb dolog a világon! Egy királyné nem válik el a férjétől, amikor az szent zarándoklatra indul. Akkor sem, ha fegyverrel a kézben. Mindig is így volt.

– A királyné meggyőzheti drága férjuramat, hogy hagyjon itthon.

– A nép szereti önt. Akarata ellenére is árnyékot vethetne a régensségére. Nagyon is örülni fog, hogy megszabadul magától… de nem annyira, mint amennyire maga, hogy megszabadul tőle! A király pedig csakis az öné lesz.

– És Istené! Ne felejtse el!

Az elkövetkező napokban Lajos olyan remekül felépült, hogy a hatalom terhe mellett visszatérhetett lelkigyakorlataihoz is, melyek mindennapi élete elmaradhatatlan részét képezték. Komoly dolog volt ez, s csodálattal eltelt környezete és népe máris szentként tisztelte.

Minden reggel énekes ájtatosságot hallgatott, majd ének nélküli rekviemet és az aznapi szent énekes miséjét. Az étkezés után kis sziesztát engedélyezett magának az ágyán. Azután egyik káplánjával meghallgatta a holtak miséjét, majd este vecsernyét és kompletát. Természetesen böjtölt húsvét előtt, adventkor és az egyház előírta időszakokban, gondosan ügyelt rá, hogy rendszeresen jótékonykodjon, és ideje egy részét mindennap a nyomor enyhítésének szentelte. Mindemellett jelentős munkát végzett királysága szolgálatában, és ha páncélt kellett öltenie, ugyanolyan keményen harcolt, mint legjobb lovagjai! Ráadásul bár néha kemény ítéleteket hozott, képes volt az együttérzésre, de hajlíthatatlan maradt a becsület és az erény kérdéseiben. A hölgyek félelemmel vegyes csodálattal vették körül, tudva, hogy nem szereti a pompát

– kivéve ha királyi fensége bemutatásáról volt szó! –, és maróan gúnyosnak is mutatkozhat, amikor a túlságosan gazdag vagy illetlen díszeket ironikusan bírálja.

Gyakran tréfálkozott fiatal feleségén is, aki kedvelte a susogó selymeket, a pompás bundákat és a szép ékszereket.

– Mire jó akkor királynénak lenni – zúgolódott Sancie, amikor Marguerite-nek szemmel látható sajnálattal le kellett mondania egy-egy ékszerről, melyet magánkincstára nem tett elérhetővé számára.

Lajos mindig nagylelkű volt vele, de gyakran hangoztatta, hogy egy uralkodó pénzét inkább a szegényeknek kell adni, mint az ékszerészeknek, selyemkereskedőknek és egyéb kísértést hozóknak.

Marguerite aznap reggel is egy Vieille-Pelleterie utcai varrodába küldte, hogy közölje a kereskedővel, a királyné mégsem vásárolja meg a szép cobolybéléses bársonykabátot, melyet két nappal azelőtt mutatott meg neki. Sancie nagyon rosszkedvű volt: véleménye szerint attól, hogy valaki majdnem elveszítette a férjét, még nem kell régi ruhákba és gyászfátyolba burkolózni. Éppen ellenkezőleg, ünnepi hangulatnak kellett volna uralkodnia, de végeérhetetlenül folytak a hálaadások Istennek, és mással nem is lehetett volna jobban köszönetet mondani az Úrnak, mint bőséges adományokkal, és természetesen dicsőítő énekekkel és újabb imákkal! A kamaszlány nem értette, miért lenne összeegyeztethetetlen a körülményekkel a bársony és a coboly viselése. Különösen januárban, amikor csikorgó fagyban élnek.

Kiadósan morgolódva szürke, mókusprém béléses csuklyás köpenyében Sancie a palota kapuja felé sietett, amikor odakintről kiáltás harsant, melyet az őrök átvettek:

– Őszentsége a pápa követe!

Egy lovas vágtatott az udvarba, egy rántással lefékezte a lovát, és a hosszú lovaglásban elmerevedett izmok darabos mozdulatával leugrott nyergéből. Annyira belepte a sár, hogy bő köpenyén kivehetetlen lett a pápai kereszt, arca azonban, melyet a gallér megvédelmezett, felismerhető maradt. Sancie, akivel összetalálkozott, hátrahőkölt, megfordult, és visszasietett a palotába. Futott, máris a lépcsőkön járt, hosszú ruhája azonban zavarta a mozgásban, és nem tudta felvenni a versenyt a követ gyors léptével. Amikor utolérte, a férfit már egy ajtónálló kísérte a királyi lakosztály felé, a Zöld szobába, ahol Lajos éppen reggeli miséje végére ért, és két tanácsosát, Pierre de Fontaine-t és Geoffroy de Villéle-t fogadta. Sancie felmérte, hogy nem férkőzhet oda hozzá, hisz a pápai követet azonnal bevezetik a királyhoz. Egy pillanatig habozott, majd eldöntve, hogy nem megy a szőrméshez, felkapaszkodott a széles csigalépcsőn, és visszament a királynéhoz, aki éppen egy új ruhát próbált fel Isabelle lányára a dajka, Perrine társaságában. Nem volt könnyű feladat: a kislány szórakoztatónak találta a játékot, ficánkolt, akár egy sajtkukac, és az anyai élénkség méltó örököseként egy pillanatra sem tudott nyugton maradni.

– Sose fog sikerülni! – sóhajtott Marguerite, mielőtt visszafordult volna fiatal udvarhölgyéhez, akii szélvészként rontott be. – Sancie, hogyhogy máris itt vagy? Azt hiszed, meggondoltam magam?

– Nem erről van szó! Követ jött őszentségétől, és azonnal bevezették a királyhoz…

– Tudom! Hallottam. Mi olyan meglepő ebben? Feldúltnak látszol.

– Mert, madame… mert Renaud de Courtenay az… van miért aggódnunk.

Marguerite elengedte a végre lecsendesedett Isabelle-t, és felegyenesedett:

– Úgy érted, ő a követ, aki most érkezett? Hallatlan merészség… még a szentatya zászlaja alatt is! Blanka királyné a királynál van?

– Nem tudom…

– Akkor odamegyek. Nem tudom, miért, de úgy tűnik, ez a fiatalember életcéljául tűzte ki, hogy a lehető legtöbb gondot okozza magának. Visszatérni a palotába, amikor elűzték, őrültség!

– Én is így gondolom. Menjen gyorsan, madame!

A meglepett Marguerite egy pillanatra mosolyogva mélyen Sancie szemébe nézett:

– Nocsak, úgy látom, nagyon aggaszt a fiú sorsa.

– Ugyan, felség! Mint önt, engem is azért érdekel, mert Blanka királyné, ki tudja, miért, gyűlöli és az áldozatává tette. Keresztényi kötelességünk dacolni az igazságtalansággal.

Marguerite elnevette magát:

– Fogadjunk, hogy ha az áldozat nem lenne ilyen délceg, púpos lenne és kancsal, kevésbé izgatna a sorsa!

Sancie zöld szemében kihívó láng villant, és igen tiszteletlenül megvonta a vállát:

– Hm! Mintha felséged nem tudná, hogy mindig mellette állok, ha arról van szó, hogy ellenkezzünk az anyósa zsarnoki hajlamaival!

– Ha csak erről van szó, annál jobb! – felelte Marguerite újra komolyra váltva. –

Tudod, nem szeretném – az apád pedig még kevésbé! –, ha ennek a fiúnak adnád a szíved, akiről tulajdonképpen semmit sem tudunk…

– Nem adok én semmit! – kiáltott fel Sancie mindent eláruló haraggal. – Önnek pedig, madame, félretéve a tiszteletet, mellyel Franciaország királynéjának tartozom, önnek már szeretett uránál kellene lennie, ahelyett, hogy… hogy…

Nem találta a szavakat, és érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe, ezért felkapta a kis Isabelle-t és odavitte a kandallóhoz, ahol két kismacska aludt egy kosárban.

Marguerite együttérző pillantással követte. Szinte a születése óta félelemmel gondolt a pillanatra, amikor udvarhölgye felfedezi a szerelmet, hisz csúnya arca biztosan nem indít álmodozásra egyetlen fiatalembert sem… Bár rangja és hozománya vonzhatja a kérőket, akik közül Maximin de Signes szigorúan kiválasztja majd az előkelő családhoz legméltóbbat, és a lányára kényszeríti, ha Marguerite-nek nem sikerül előbb találnia egy olyan férjet, aki nem teszi majd nagyon boldogtalanná a lányt. Ha azonban Sancie beleszeret a vonzó, ám következetlen és talán veszedelmes Courtenay-ba, a legrosszabbtól kell tartani, hisz nem az a lány, aki harc nélkül lemondana arról, amit akar, ez a harc pedig katasztrofális lehet. Marguerite nem bánta, hogy megkísérelte megmenteni Renaud-t Blanka érthetetlen gyűlöletétől, alkalmatlan visszatérése azonban igencsak ellenére volt. Balduin császár azzal, hogy a szolgálatába fogadta, lehetőséget kínált számára, hogy megfelelő sorsot építsen fel magának. Miért nem érte be ennyivel? És miféle csoda folytán sikerült a pápa szolgálatába állnia… olyannyira, hogy a zászlaja alatt visszatérni is merészelt? Fogalma sem volt, mi indíthatta erre: teljes őrültség volt! Igaz, Lajos maga volt a megtestesült jóság, de makacs ember volt.

Ami pedig Blankát illeti, tőle az óvatlan fiú csakis a legrosszabbra számíthatott…

Éppen ez a legrosszabb volt készülőben, amikor az ajtónálló kinyitotta előtte a Zöld szoba ajtaját.

Az első pár perc elég jól zajlott. Lajos meg sem nézte a követet, aki térdre ereszkedett előtte, és a protokollt félretéve a fogadására sietett, hogy minél előbb átvehesse a pápa levelét, melyet megcsókolt. Feltörte a pecsétet, kigöngyölítette a tekercset, és olvasni kezdett…

– Mit keres itt ez az ember? Megengedte neki, hogy visszatérjen, fiam?

Lajos belépő édesanyja felháborodott hangjára pillantott fel:

– Kiről beszél, anyám?

– Erről az arcátlanról, akit ön kitaszított, mégis itt látom! Nézze csak meg! Nem ismeri fel?

A király szemügyre vette Renaud-t, majd a szemöldökét ráncolva odalépett hozzá:

– A szentatya követe, anyám – mondta. – Bevallom, nem figyeltem az arcára. Hogy lehetséges ez? – tette hozzá szigorúan a fiatalember felé.

Renaud-nak nem maradt ideje a válaszra. Az anyakirályné felcsattant:

– A szentatya követe? Ő? Ugyan már! Biztosan elbitorolta a követ helyét, talán megölte, hogy visszajöjjön engem zaklatni. Az ilyen ember mindenre képes! Őrség!

A Renaud-n eluralkodó harag elsöpörte a legelemibb óvatosságot is. Felállt, kihúzta magát a zsarnoki királynéval szemben, és azt kiáltotta:

– Madame, mit vétettem önnek? Miért üldöz ily makacs gyűlölettel, engem, akit sosem látott azelőtt?

– Gyűlölettel? Hízeleg magának! Csak megvetést és undort érzek az apagyilkossal szemben…

– Soha nem öltem meg senkit! – üvöltötte a fiú. – És valóban őszentsége követe vagyok, ahogy azt a menlevelem is tanúsítja – tette hozzá zekéjéből előhúzva egy kis tekercset, majd ismét térdre ereszkedett Lajos előtt. – Könyörgök, felség, hallgasson meg, és mondja meg, mit követhettem el, amiért ilyen kemény bánásmódot érdemlek…

– Éppen ezt szeretném tudni én is – szólalt meg nyugodtan Marguerite, aki ebben a pillanatban lépett be, és megjelenése egy csapásra lecsillapította a fiatalember dühét.

– Miért nem akarja elhinni, anyám, hogy ez a fiatalember az, aminek mondja magát?

– Mert lehetetlen! A pápa követe! Még mit nem! Csellel vagy erőszakkal elfoglalta a küldött helyét, hogy visszajöhessen, és itt ki tudja, mi mindent elkövethessen…

– Egy pillanat, anyám – szakította félbe a király, aki a szócsata közben elolvasta a pápa sorait. – Valóban az, akinek mondja magát. A szentatya itt igazolja.

– A pápa megemlíti a levelében?

– Nos, igen! Nézze meg maga is!

– Nem! A felháborodás elhomályosítja a látásom!

– Akkor összefoglalom. IV. Ince, aki elmondja, hogy sokat imádkozott a gyógyulásomért, atyai áldását küldi, és tudatja, hogy Lyonba költözött, ahol összehívja a zsinatot, melyre reményei szerint eljönnek Franciaország bíborosai és mitrás abbéi.

Kasztíliai Blanka egy csapásra megnyugodott, felülkerekedett benne az államügyek iránti szenvedélyes érdeklődés:

– A pápának sikerült elhagynia Rómát? Lyonbatt van? Hogyan lehetséges?

– Éppen azt írja, hogy a követe majd elmondja, hisz részt vett a menekülésében Balduin császárral együtt… Azt is írja, hogy jutalmul a császár kérésére különös kegyként hajlandó volt meghallgatni a gyónását…

– A pápa meghallgatta… – dadogta szinte fulladozva a királyné.

-… és teljes feloldozásban részesítette, miután minden bűnben és komoly hibában ártatlannak találta. Balduin császárral egyetértésben ezért választotta őt levele hozójának…

– Szinte hihetetlen!

– Pedig el kell hinnünk – jegyezte meg Lajos végtelen gyengédséggel –, és ha lehet, helyre kell hoznunk a hibát, melyet hamis ítéletünkkel okoztunk. Álljon fel, Renaud de Courtenay! A király bocsánatkéréssel tartozik… ahogyan nemes édesanyja is!

– Még mit nem! Egy királyné csak Istennek tartozik számadással! Ami engem illet, minél kevesebbet látom ezt az alakot, annál jobban érzem magam.

Ezzel kivonult, Marguerite-tel a nyomában, aki Renaud sorsa felett megnyugodva úgy gondolta, megkísérli megenyhíteni, majd sietve megviszi a jó hírt Sancie-nak. A követtel egyedül maradva Lajos leült az ágya végére, ahogyan gyakran tette, és az előtte leterített szőnyegre mutatott.

– Mesélje el, hogyan hagyta el a szentatya Rómát…

Renaud igyekezett a lehető legvilágosabb beszámolót adni, ami nem volt könnyű, tekintve, hogy alig tudott valamit az Incét és Frigyest, guelfeket és gibellineket szembeállító végeérhetetlen konfliktusról. IX. Lajos azonban mindent tudott róla, és segített rendet teremteni a történetben. Amikor a végére értek, egy percig hallgatott, elgondolkozott, s csak azután jelentette ki:

– A hosszú út után, gondolom, nagy szüksége van pihenésre. Kiadjuk az utasítást, hogy gondoskodjanak önről. Közben végiggondoljuk a szentatyának adandó válaszunkat. Három nap múlva megkapja.

Renaud felemelkedett, és nem is próbálta titkolni csalódását, amiért egyszerűen visszaküldik oda, ahonnan jött:

– Felség – próbálkozott –, sem a szentatya, sem Balduin császár nem várja a visszatértem. Tudják, hogy most is az a vágyam, hogy a királyt szolgáljam… és elkísérjem a keresztes hadjáratra.

– És úgy gondolják, hogy magunk mellett tartjuk, most, hogy tisztára mosták a becsületét? – jegyezte meg Lajos kék szemét beragyogó jósággal. – Szívesen megtenném. Ez lenne a legméltóbb igazságtétel. Remélem, hogy eljön majd a nap, amikor lehetséges lesz. Talán ha útnak indul a keresztes sereg. Amíg azonban az anyakirályné ennyire neheztel önre, meg kell értenie, hogy nem lenne jó sem magának, sem neki, ha kénytelen lenne mindennap magát látni. Hagyjuk cselekedni az időt… és imádkozzunk! Jöjjön velünk a kápolnába, hogy máris kérjük az Urat, hogy enyhítse meg nemes édesanyánk szívét. Látja – tette hozzá ellenállhatatlan, csibészes mosollyal

–, úgy látjuk, egy ekkora horderejű vállalkozást nem lehet elég korán kezdeni!

– Az anyakirályné elkíséri felségedet, amikor Akrába utazik?

– Az anyakirályné lesz a felelős a királyságért, melyet oly kitűnően kormányzott gyermekkorunk idején. Nem utazhat el… de örömmel fogadunk minden jó harcost, aki kész elkötelezni magát Isten dicsőségére és a Szent Sír felszabadítására.

– Akkor visszajöhetek? – kérdezte Renaud újraéledő reménnyel.

– Bizonyára, de addig is vigye el a levelem a szentatyának, és térjen vissza a császárához. Tudnia kell, hogy egy ilyen hosszú expedíció előkészítése hónapokig, akár évekig is eltarthat…

Hónapok, évek! Vagy talán soha nem is indul útnak? Nem ez lenne az első

alkalom, hogy egy uralkodó egészségi vagy kormányzati okokra hivatkozva lemond arról, hogy ilyen távol kerüljön a birodalmától!

Az alig megszületett reményt máris aggodalom felhőzte el. Renaud mégis igyekezett elrejteni csalódását, és azt suttogta:

– Akkor Konstantinápolyban várom majd a francia királyt és keresztes lovagjait.

A király visszafordult a lépcsőn:

– Amikor útnak indult Jeruzsálem felszabadítására, az ősünk, a nagy Fülöp Ágost nem járt Konstantinápolyban – mondta gyengéden. – Tengerre szállt, ahogyan Angliai Richard is… akit nem akart szem elől veszíteni. Szicíliába hajóztak, ahol egyesítették erőiket. Azután Fülöp folytatta az utat Akra felé, miközben Richard Ciprus elfoglalásán dolgozott, melyet katolikus királysággá tett: remek bázis a visszahódításhoz…

Szent ég! Már csak ez hiányzott! Lajos, a szent is hajózni akart… és elkerülni az egykori Bizáncot?

– No de felség, ez alkalommal nem kell az angolra felügyelni. És a tenger veszélyes lehet az erősen megrakott hajók számára.

– Nem annyira, mint a szárazföldi út, ha azt a német császárral hadakozva kell megnyitni. II. Frigyes jóindulata a keresztes hadjárattal szemben, melyet nem akar, igencsak kétséges, hisz Jeruzsálem királyi címével ruházta fel magát. És Franciaország már így is nehezen tartja fenn az egyensúlyt a két esküdt ellenség, a császár és a szentatya között.

– Ebben az esetben – suttogta Renaud lesújtva – mi lesz szerencsétlen urammal, Balduin császárral? Olyan régóta reméli, hogy nagy hadsereg érkezik, mely a Szentföld felszabadítása előtt segítségére lesz, hogy megszilárdítsa ingatag hatalmát!

Beszélgetés közben a két férfi lesétált a lépcsőn. Leérve IX. Lajos megállt, és végigmérte fiatal kísérőjét:

– Nyugodjon meg, nem felejtem el. Ismerem a szükségleteit és jogos vágyát, hogy békében uralkodjon a birodalmon, melyben született, idősebb korára azonban majd ön is megérti, hogy a politika nem ilyen egyszerű. Ezért mondtam az imént, hogy mielőtt rárontunk a hitetlenekre, alaposan fel kell készülnünk, hogy senki ne szenvedjen kárt távollétünk miatt… azt azonban tudnia kell: mielőtt teljesítem fogadalmam, felkeresem a szentatyát és a császárt. Most menjünk imádkozni! Úgy látom, magának is szüksége van rá.

Ezzel a király lesietett a felhajtó lépcsőjén, és nagy léptekkel megindult a régi Szent Miklós-kápolna felé, melyet hamarosan Pierre de Montreuil csodálatos ereklyekápolnája vált fel. A hideg ellenére a király mókusprém béléses köpenye könnyedén lebegett léptei ritmusára. Az udvarban a katonák, tisztviselők és látogatók megálltak, hogy köszöntsék Lajost, aki intéssel és mosollyal felelt nekik. Renaud tőle telhetően követte, kissé zavarodottan, de tudatában annak, micsoda kegy, hogy Lajos meghívta, imádkozzanak együtt.

Hirtelen egy férfi lépett hozzájuk, meghajolt, de nem tért ki a király elől. Sőt, határozottan elállta az utat. Hatalmas termetével nem volt nehéz dolga. Fekete hajú, napbarnított ember volt, szemében érthetetlen izgalom ragyogott. Bikanyaka tölgyfaágnyi végtagok felett ült.

– Meg fog halni – szólította meg a királyt, s dörgő hangjára felrebbentek az istállók tetején ülő galambok. – Az isteni asszony meg fog halni szégyenében és haragjában, és te, Lajos, te ölöd meg…

A király egy mozdulattal megállította az őröket, akik futottak hozzá. Félelmetes volt a férfi, de Lajoson nem látszott ijedtség jele.

– Ki vagy? – kérdezte. – És ki az a nő, akinek halála a lelkiismeretemet terhelné?

– Hogy ki vagyok, az nem számít. Ami pedig őt illeti, senki sem méltó a neve kiejtésére. Még én sem, aki oly sok éve szeretem őt. Szenved megsebzett büszkeségében, asszonyi méltóságában, és azért jöttem, hogy megmondjam neked: add vissza a büszkeségét és a becsületét! Menj el hozzá, amíg még nem késő! Kísérj el hozzá, hogy letérdelj előtte és megkövesd, ahogyan ő tette előtted…

Beszéd közben egyre izgatottabb lett, és izzó tekintete nyugtalanságot keltett a gárdakapitányban. Közbe akart avatkozni:

– Felség… – kezdte.

A király egy mozdulattal elhallgattatta:

– Hagyja! Soha nem tagadtam meg a figyelmem senkitől, aki úgy gondolta, panasza van rám! Te pedig, aki nem vagy hajlandó megmondani a neved, honnan gondolod, hogy tudom, kinek okoztam ennyi bajt, ha nem árulsz el többet? Még egyszer kérdezem, ki az a nő?

Mivel az ismeretlen makacsul hallgatott, megkérte, legalább azt árulja el, hol van, hova kell elmennie hozzá. A férfi ekkor folytatta:

– A Loire partján, a királyi apátságban, ahová visszavonult, ő, aki királynő volt szépségében és koronájában egyaránt, ő, aki nem engedi többé, hogy a közelébe menjen nyomorult férje, aki elárulta, sem szerencsétlen gyermekei, akiket tőle szült!

Gyere velem Fontevrault-ba, és alázkodj meg előtte, ahogyan ő volt kénytelen előtted!

Lajos összerezzent, és hátrált egy lépést, szemöldöke szigorúan összeszaladt.

Megértette, kiről van szó:

– Arról beszélsz, aki Anglia királynéja volt, III. Henrik, a sógorom anyja, aki megfeledkezett a rangjáról és az isteni törvényekről, és megpróbált megmérgezni?

Isabelle d'Angouléme-ről, usignan grófnéról beszélsz…

– Nem, nem Lusignan! Ő csak egy tévedés! Azért vonult vissza a kolostorba, ahol a Plantagenetek nyugszanak, hogy örökre megszabaduljon tőle! Az apátságba, mely visszaadja a koronáját, és a helyet, ahol hamarosan talán mellettük pihenhet. Gyere el,j mondom! Megesküdtem az oltárra, hogy mielőtt örökre lehunyná szemét e világ szomorú fényeire, térden állva, sírva és bocsánatért esedezve fog látni téged! Gyere!

Még nem késő! Gyűjtsd egybe a lovagjaidat, és szép kísérettel siess hozzá, hogy még, nagyobb legyen a megbecsülés!

Ahogy beszélt, a király tekintetében a szánalmat fokozatosan harag váltotta fel.

– Őrült vagy! – szólalt meg gyengéden. – Ha nem az lennél, tudnád, hogy lehetetlent kérsz! Ha haldoklik…

– Nem haldoklik, de beteg, és a látogatásod lenne a legjobb orvosság. Gyere velem!

– Ő küldött?

– A szeméből olvastam ki, mert én vagyok az utolsó reménye.

– Nem. Az utolsó reménye a mindenható Isten! Egyedül ő irthatja ki a gyűlöletet a bezárt szívből, és tőle kell kérni, hogy visszaadja a lelke békéjét. Imádkozni fogok érte…

– Az imáiddal nincs mit kezdenie! Még egyszer kérdezem, eljössz?

– Nem.

Renaud, aki éberen figyelte a férfit, észrevette a kést. Ösztönös lendülettel a királyra ugrott, olyan erővel, hogy a földre lökte. A gyilkos penge a mellkasába hatolt.

Egy kiáltással a földre rogyott, s szeme lecsukódott…

VII. fejezet

A király „orvosa”

A fájdalom! Az adta Renaud tudtára, hogy nem halt meg. Még így is beletelt egy kis időbe, míg elhitte… Meggyőződéses katolikusként egy percig sem kételkedett abban, hogy van élet a halál után, de úgy gondolta, hogy ha kegyelmi állapotban hal meg, homályos világba kerül – nem merészelte volna hinni, hogy a paradicsomba –, mely kellemes, friss és pihentető. Most azonban lázban égett, és minden lélegzetvétel fájt.

Biztosan ez a tisztítótűz? Ilyen gondolatok ébredtek benne, amikor eszméleténél volt, leggyakrabban azonban a láz lángoló szakadékaiba merült, melyekből különös formák emelkedtek ki. Ilyenkor kiabált, segítségül hívta a néhány szeretetteljes képet, melyet múltja nyújtott: leginkább nevelőanyját, a kedves arcú, gyengéd, kék szemű Alais-t, aki oly remekül csillapította gyermekkori bajait, kötözte be a kis sebeket, s mindig, mindig meg tudta nyugtatni! Néhány pillanatban azt hitte, visszatért Courtils-ba az almáskertbe, ahol zümmögtek a méhek, ám ahogy követni kezdte az egyiket – bár megtiltották –, az ellene fordult, és kegyetlenül megszúrta, hogy visszarepítse a pokolba, mely pontosan úgy festett, mint a Châtelet alacsony terme, benne az izzó, hegyes pontokkal teleszórt vörös katlannal.

Időnként úgy hitte, angyalt lát, és ahányszor a fehér, ragyogó alak megjelent, a kínzás abbamaradt. Sőt, úgy érezte, pihenőt kap a szenvedéstől. Mint egy friss fuvallat.

Az angyal azonban sosem mosolygott. Szigorú, nyugtalan tekintettel figyelte Renaud-t, bólintott, majd eltűnt… és nem sokkal később visszatért a fájdalom. Talán azért hagyta szenvedni a lelket, mert úgy ítélte meg, még nem érdemelte ki a bűnbocsánatot, és további kínzásra van szüksége? Borzalmas volt, hisz a fizikai fájdalomhoz az elhagyatottság szörnyű érzése társult, és a szerencsétlen egyedül találta magát a homályos árnyak között, bensőjében a tüzet szító fújtatóval, melynek hangja betöltötte fülét.

Egy este – este kellett legyen, hisz gyertya égett – Renaud úgy érezte, kiemelik a forró kútból, és kellemesebb hőmérsékletbe kerül. Eltűnt az izzó köd, és a fölé hajoló angyal egy halványszürkébe öltözött, kék fátylas nő képét öltötte. Tudta, hogy ő az angyal, mert felismerte szigorú vonásait, ez alkalommal azonban mosolygott, s ez mindent megváltoztatott. A sebesült érezte, hogy él, megszabadult démonjaitól, betegsége minden lázálmától.

– Nocsak! – szólalt meg az angyal, akinek vidám hangjában Marguerite királynééhoz hasonló kiejtés csengett. – Úgy látom, végül csak úgy döntött, hogy életben marad.

– Úgy tűnik… így döntöttek felőlem – felelte Renaud rekedten, mintha egészen mélyről szállna föl a hangja. – Szép hölgy, tényleg úgy gondolja, hogy élek? Olyan régóta nem tudom már…

– Biztosíthatom, hogy mára elmúlt a veszély, de napokon át aggódtunk az életéért.

Lassan bezárul a seb, és már nem sípol a tüdeje. Istennek legyen hála! Azért még nem gyógyult meg. Hogy érzi magát?

– Nagyon fáradt vagyok. Mintha minden erő elhagyott volna…

– Kiadós étkezésekkel és óvatos testgyakorlással visszatér majd. Egyelőre azonban sok pihenésre van szüksége.

A sebesült pillantása körbejárta a helyiséget. Szűk, cellaszerű kis szoba volt, a keskeny ágy azonban kényelmes volt, és a kis ablakban, melyen napsütés áradt be, egy cserépben bazsalikom nyújtogatta szép zöld leveleit, behozva a természet minden örömét. A csupasz falakon egy egyszerű barna fakereszt függött.

– Hol vagyok? – kérdezte Renaud.

– A palota padlásán. Felséges királyunk, akinek megmentette az életét, azt akarta, hogy nála ápolják. Engem bízott meg a feladattal. A nevem Hersende, és Provence-ból jövök, mint a fiatal királyné. A jó Raymond Bérenger, az apja, bár maga is beteg, ideküldött, amikor megtudta, hogy Lajos királyt halálos betegség fenyegeti. Tehát elhagytam Forcalquier-t, hogy a segítségére siessek, de mire megérkeztem, Isten már megtette.

– Maga… orvos? – képedt el Renaud.

– Inkább felcser… pontosabban felcsernő, hisz egyetlen iskolában sem kaptam pecsétet. Minden tudásomat az apámtól szereztem, aki a híres montpellier-i egyetemen tanult. Azt mondja, most már ugyanannyit tudok, mint ő, és nincs mit megtanítania nekem… Hadd nézzem meg a sebét!

Hersende ujjai könnyűek és ügyesek voltak. Nem okozott fájdalmat betegének, ahogy felemelte a sebet, védő kötést, egy borba áztatott tépessél kimosta, figyelmesen megvizsgálta a lassan összezáródó széleket, bekente egy kenőccsel, mely együtt főzött olívaolajból és vörösborból készült. Végül újra bekötözte a sérülést, és felsóhajtott:

– Szerencséje volt: a penge elkerülte a szívét, de a tüdejét megsértette. Gondolom, nem túl mélyen. Úgy látom, szépen gyógyul…

– Kicsit nehezen lélegzem. Elmúlik majd? Hirtelen olyan nyugtalannak tűnt, hogy Hersende rámosolygott:

– Azt akarja tudni, hogy képes lesz-e még harcolni? Kardot forgatni…

– Elmenni a keresztes háborúba! Igen, mindennél jobban vágyom erre!

– Tényleg mindennél jobban? A maga korában? Ez igen szomorú. De nyugodjon meg: bár eleinte kissé nehezen fog lélegezni, elmúlik, és annyi sebesülést beszerezhet még, amennyit csak akar!

– Hálásan köszönöm, Hersende asszony! Boldoggá tesz! S… itt lesz velem, hogy segítsen… hacsak nem megy vissza Provence-ba, most, hogy a király meggyógyult?

– Nem. Felségünk azt akarja, hogy maradjak. Először is Marguerite királyné kedvéért, aki gyermeket vár, és akit bábaként kell segítenem. A szegény királyné már elveszített két gyermeket, és most mindennek rendben kell mennie! Pihenjen! Éhes?

– Azt hiszem… igen!

– Hoznak enni. Erőre kell kapnia.

Távozni készült, kezében az elhasznált kötéssel. Renaud visszatartotta:

– Csak még egy szót, kérem. A férfi, aki meg akarta ölni a királyt… Vele mi lett?

– Kivégezték, természetesen, de ahelyett, hogy lovakkal négybe szakították volna, egyszerűen felkötötték, és előtte még csak meg sem kínozták, hisz mindent bevallott.

Így akarta jó Lajos királyunk. Most pihenjen!

Mást Renaud nem nagyon tehetett. Annál is inkább, mert nagyon fáradt volt, de örült, hogy él, ami csodálatos érzés, még akkor is, ha nehezen lélegzik, és azért is, hogy a palotában helyezték el. A palotában! Ugyanazon tető alatt, ahol Marguerite él, szeretett királynéja… Itt van valahol, valamelyik szobában a padlás alatt. Egészen közel!

Renaud álmodozni kezdett, hogy talán meglátogatja… Azonnal nyugtalankodni kezdett külseje miatt. Hogy festhet? Végighúzta kezét többnapos szakáll borította arcán: úgy érezte, minden irányban nő a szőre. A haja pedig valóságos szénaboglya! De talán a különös orvosnő lesz olyan jó, és hív hozzá egy borbélyt.

Meg is kérte rá, amikor az asszony visszatért egy flakonnal és egy kanállal, mellyel sűrű, zöldes, de kellemes, gyógynövényízű folyadékot diktált belé. A kérésre elnevette magát:

– Máris tetszeni akar? Jól van, elismerem, a hajának nagy szüksége van ollóra, de a szakállát én a maga helyében növeszteném még egy kicsit. Beesett az arca és karikás a szeme: a maga helyében nem sietnék megmutatni a világnak!

Ezt hallva Renaud nem makacskodott, beérte annyival, hogy jó étvággyal befalta a tál tartalmát, melyet egy cselédlány hozott be: sült csirke, fehér kenyér, friss sajt és egy kis kancsó bor. Úgy gondolta, bizonyára ez a legjobb módja, hogy előnyösebb megjelenésre tegyen szert…

Az étkezés végeztével hátradőlt az ágyán, hogy átadja magát az álomnak, ám ismét ruhasuhogásra nyílt az ajtó. Renaud azt hitte, Hersende tért vissza, hogy vigyázzon rá, és csukva tartotta a szemét, ám egy perc múlva érezte, hogy valaki mozdulatlanul áll az ágya mellett, és más a parfümje, mint az orvosnőé. Felemelte a szemhéját, és megremegett: Kasztíliai Blanka állt mellette. Kezét hermelinbéléses fehér köpenyének széles ujjába rejtette, és ijesztően átható pillantással figyelte őt. Renaud a legkevésbé sem vágyott a viszontlátásra, hisz előző találkozásaikról igencsak rossz emlékeket őrzött.

– Felség – dadogta. – Felség, én…

– Ne féljen! – szólalt meg az asszony tőle nem várt gyengédséggel. – Nem zaklatni jöttem, hanem hogy megkérdezzem, hogy érzi magát. Hersende sokáig aggódott magáért, mert a láza nem akart lemenni, de most már bizakodó… Mégis meg akartam bizonyosodni.

– Felséged… nagyon jó hozzám!

– Biztos, hogy így gondolja? Nem igazán adtam alkalmat rá, hogy annak értékeljen.

Igaz, nem szerettem, és ma sem szeretem sokkal jobban. Nagyon rossz emlékeket ébreszt fel bennem. De… megmentette a királyt azzal, hogy a gyilkos kése elé vetette magát, vagyis kockára tette érte az életét. Ezért a tettéért örökre hálás leszek. Azt hiszem, a király megköszöni majd, de én is szeretném jelét adni hálámnak. Mit kíván?

– Semmit… hacsak azt nem, hogy a koronát szolgáljam, ahogy azt megígértette velem a néhai Olin de Courtils, akit apámnak tekintettem.

– Nem szereti Balduin császárt?

– De igen! Alázatosan tisztelem, szeretem, és hálás vagyok neki, először is azért, mert a pártfogásába vett. Azután pedig… önmagáért. De… ő Konstantinápoly ura. Ott kell tehát lennie, és ez így természetes, hisz az a birodalma és ott született. Számomra azonban Konstantinápoly semmit sem jelent. Idegen, s így boldogtalan lennék ott…

– És hol nem lenne idegen?

– Franciaországban, természetesen, hisz ez az ország nevelt, táplált…

– De a Szentföldön született, nem igaz?

– Így van, és arról is álmodom. Ezért vágyom mindennél jobban arra, hogy kövessem a királyt, különösen mióta felöltötte a keresztet…

– A keresztes háború! – morogta Blanka… – Csodálatos és értelmetlen kaland!…

Elmenni a világ végére, szélben lengő zászlókkal és nyerítő lovakkal, miközben magára marad a királyság!

– Magára marad? Nem, hisz felséged itt marad.

– Már maga is kezdi?!… Gondoljanak bele, maguk fiatal bolondok, hogy én már nem vagyok fiatal, és meg is halhatok!

– Nem, madame. Isten nem engedné meg, hisz a király azért utazik el, hogy felszabadítsa a Fiú sírját…

Nyugodtan ejtette ki a szavakat, mintha csak evidenciáról lenne szó, az anyakirályné pedig elgondolkodva méregette:

– Mintha az evangélium szavai lennének. Honnan veszi a bizonyosságot, fiam?

– Nem tudom. Csak úgy magától jön…

A királyné megint végigmérte, mintha azt mérlegelné, nem gúnyolódik-e vele.

Nem, a sebesült derűs volt, és egyszerűen csak azt mondta ki, amiben hitt.

– Vigyázzon magára – mondta végül Blanka. – A király bizonyára felkeresi majd!

Ezzel távozott. Szembetalálta magát Sancie-val, aki két kézzel összefogva a ruháját, lábujjhegyen érkezett. A király néhány tisztjét szolgáló cellákhoz vezető folyosó keskeny volt, és elkerülhetetlenné vált a találkozás. A lány csalódott sóhajjal elengedte a ruháját, és meghajolt: az „öregasszony” volt az utolsó, akire itt számított. A királyné természetesen szárazon megkérdezte tőle, mit keres itt. Sancie bátran szembenézett az ellenséggel:

– Érdeklődni jöttem a… a… – dadogta magában káromkodva, amiért képtelen kimondani Renaud nevét.

– A saját nevében, vagy Madame Marguerite részéről?

Álnok volt a kérdés és a hang egyaránt, de Sancie hamar összeszedte magát:

– Mindkettő – felelte merészen. – Ezt a szerencsétlen fiatalembert már annyi baj érte, hogy keresztényi kötelesség érdeklődnünk a sorsa iránt. Ráadásul tudom, hogy a királyné – mintha csupa nagybetűvel hangsúlyozta volna a címet bitorlójával szemben!

– hamarosan érdeklődni fog.

– Elébe megy a kérdésének? Jó szolgáló! De mondja csak, hány éves, Sancie?

– Szent Magdolnakor leszek tizenhárom.

– Talán lassan haza kellene térnie. Signes báró, az édesapja számít a keresztanyjára, hogy segít jól kiházasítani, de attól tartok, az udvarban ez nagyon nehéz feladat. Provence-ban a neve és a hozománya könnyebbé teszi.

A lány fülig pirult:

– Nem ismerem édesapám terveit. Soha nem kegyeskedett beavatni, ahogyan az édesanyám sem. Talán úgy gondolják, még túl fiatal vagyok?

– Biztos, biztos! A maga esetében ez bölcs elgondolás, jobb, ha semmit sem sürgetnek, mert ha már most férjhez akarnák adni, sokba kerülne. Nem sok jutott magának a szépségből, szegény kicsikém!

Sancie bíborvörösből holtsápadtra váltott, szeme pedig villámokat szórt:

– Csúnya vagyok, madame, nagyon is tudom. Mostanáig azonban ezt senki sem merte a szememre vetni.

– Ki veti a szemére? Nem tehet róla, és néha arra gondolok, talán így csak kedvesebb Isten urunknak.

Sancie könnyeivel küszködve, de büszkén kihúzta magát a koronás asszonnyal szemben, aki mindent megkapott az élettől: rangot, szépséget, vagyont, szerelmet, hatalmat, és a szépséges fiúkat, akik közül a legidősebbet úgy isteníti, hogy úgy tartja, jó csakis Istentől és tőle érheti. Olyannyira, hogy gyűlöli fia feleségét is, akit pedig ő

maga választott ki, és ellenszenvébe belevonja mindazokat, akik szeretettel szolgálják, különösen a keresztlányát. Egyszerűen csak azért, mert a fia szereti a feleségét!

Szánalmas! Sancie úrrá lett hangja remegésén, és határozottan szólalt meg:

– Miért lenne kedves Istennek a csúfságom? Ha akarna, azt hiszem, már hívott volna. Csak a kizárólag hozzá forduló szíveket fogadja el. Az enyém… több emberhez is kötődik.

– Köztük ahhoz, aki itt az ajtó mögött fekszik? Vagy talán nem vette észre, milyen szép?

– Nem ő az egyetlen az udvarban.

– Bizonyára, mégis az ő ajtaja előtt találkozunk.

– De… a királyné…

– Ha a menyem hírekre vágyik, Hersende-tól megkaphatja. Menjen vissza a helyére, és ne kódorogjon többet erre, ahol semmi keresnivalója! Hacsak nem akar választás elé kerülni: vagy visszamegy Provence-ba, vagy, ami még jobb lenne, kolostorba vonul.

– Már megint a kolostor? No de miért, hisz…

– Hogy megtanulja mások tiszteletét és a szerénységet! Sosem mondták magának, hogy úgy néz ki, mint egy boszorkány, a vörös hajával, a hosszú orrával és a macskaszemével? A kolostorokban győzik le leghatékonyabban a rossz ösztönöket…

Sancie ezt már nem bírta elviselni. Hátat fordított a kasztíliai asszonynak, és futva menekült, hogy a kert mélyébe rejtse keserűségét, egy élő sövénnyel védett kis sarokba, ahová gyakran húzódott, ha bánata volt. Szívében olyan erős gyűlölet lángolt, hogy nem vihette a kápolnába, hisz a gyűlölet Isten elleni sértés, és az ő érzései még csak védelmezőre sem találnának: szeretett szentje, Mária Magdolna nem kapott itt szobrot.

Sancie sosem érezte még magát ennyire száműzöttnek az északi vidéken.

Mennyivel könnyebb volt az éggel békét kötnie az atyai kastélyban: Signes a Sainte-Baume lábánál emelkedik, a nehezen megközelíthető barlangnál, ahol Krisztus kedvenc bűnös asszonya töltötte vezeklése napjait. Egy ösvény vezetett oda Signes-ből.

Végeérhetetlen, nehéz gyaloglás volt, mégis a falu minden asszonya megtette életében legalább egyszer, hogy termékenységet kérjen házasságában. Signes úrnője is elment, szép kísérettel, nem sokkal az esküvője után, Sancie azonban még sosem kapaszkodott fel a barlanghoz, a hegyben nyíló fekete hasadékhoz, ahová csak a sziklába vájt, kezdetleges és egyenlőtlen lépcsőfokokon át vezetett az út. Azt beszélték, hogy nyirkos, sötét és meglehetősen félelmetes hely. Magdolna mégis itt élt több mint harminc évig, magányosan. Egy forrás vizét itta, gyökereket evett, semmije sem volt, a ruhái rongyokká foszlottak, s nem viselt mást, csak hosszú, dús hajkoronáját, a legenda szerint azonban naponta hétszer énekeltek neki az angyalok, és néha megpillanthatta Jézus arcát is, a Megváltóét, akit annyira szeretett, és a síron túl is imádott.

Sancie ismerte Mária Magdolna történetét, és néha eltűnődött, vajon Krisztus több szeretetet adott-e a szépséges bűnösnek, mint az emberiség többi részének. Másfajta szeretetet? Magdolnának elég volt csak megpillantania őt, máris teljes szívéből arra vágyott, hogy érte éljen, és méltó lehessen szeretetére. Ezért vonult vissza a szabad ég alá, ahol annyi könnyét elsírta, hogy a hegy minden patakja azokból született. Könnyű

lehetett a megtestesült Igét szeretni, hisz egész tömegek mentek hozzá, s követték.

Különben is, ha az ember szeret, minden egyszerű. Talán csak az nem, hogy annyit kapjon, amennyit ad; ha csúnya…

Csúnya! Ezt az állapotot nem lehet megszokni, ha valaki lány és tizenhárom éves.

Akkor sem, ha nem hagy időt másoknak, hogy a tudtára adják, hanem ki-* hívásként előretolja, abban a titkos reményben, hogy egy nap valaki azt feleli: „Dehogy.

Szerintem nem…– Eddig még senki nem felelt így, és biztosan így marad ez a jövőben is…

Babérbokra mélyén Sancie minden könnyét elsírta. Nem lett tőle szebb, de nem tehetett ellene. Gyűlölte az alternatívát, melyet a kegyetlen anyakirályné vázolt föl előtte, annál is inkább, mert nem nagyon látta, hogyan menekülhetne el előle: vagy egy borzalmas, gyűlöletes házasság, melyben nem fogják szeretni, vagy a kolostor, ahol belehal haragjába és kétségbeesésébe. Ahogy jobban belegondolt, a második lehetőség még mindig jobbnak tűnt. Renaud meg fog gyógyulni, és biztosan nem küldik vissza a császárhoz. Közel élnek majd egymáshoz. Mi lesz vele, ha egy nap azt látja, hogy a fiú beleszeret valamelyik csinos kisasszonyba? Elviselhetetlen látvány lenne, és biztosan hazamenekülne szeretett Provence-ába, ott azonban, ha nem akar férjhez menni, csak az apácafátyol marad…

Addig azonban vissza kellett mennie Marguerite királynéhoz, és Sancie elhagyta a kertet. A lépcsőn összetalálkozott Hersende-dal, aki a szemöldökét ráncolva megállította:

– Nem szabad sírni – mondta. – Bármi legyen is az ok, kár így kipirosítani ezt a szép zöld szemet!

– Gondolja? – nyögte Sancie meglepetten, hisz ez volt élete első bókja.

– Persze! Jöjjön velem, kisasszony. Beborogatom hársfateával. Nem szabad, hogy a szüléséhez közeledő királyné ilyen szomorú ábrázattal lássa…

Sancie elragadtatva, némán követte a sors által útjába sodort asszonyt. Mintha az angyalok énekét hallotta volna…

* * *

Aznap este Renaud a király szájából hallhatta, aki kegyeskedett felkeresni kis szobájában, mi lesz a jutalma: amint lábra állt, Robert d'Artois gróf, Lajos öccse szolgálatába áll. Azután pünkösdkor a király saját kezűleg üti lovaggá.

Végre valóra válik régi álma. Hatalmas volt a kegy. A fiatalember öröme mégsem volt teljes, és Lajos a tőle megszokott kifinomultsággal megérezte ezt. Félbeszakította a hálálkodást:

– Úgy gondolja, hogy azok után, hogy megmentette az életem, az lenne a legkevesebb, hogy a saját szolgálatomba veszem?

Renaud fülig pirult.

– Úgy gondolom, hogy d'Artois nagyúr, aki a király öccse, túlságosan szereti ahhoz felségedet, hogy ne maga legyen első szolgálója.

IX. Lajos meglepetten vonta fel a szemöldökét, és elmosolyodott:

– Szép válasz! Remélem, nem hízelkedő ember! Csalódást okozna.

– Nem, felség. Éppen ellenkezőleg, sajnos sokszor túlságosan nyíltan kimondom, amit gondolok…

– Ez még mindig jobb. Ami pedig az öcsém szolgálatát illeti, tudja meg, hogy nem tőlem származik az ötlet. Ő kérte magát, mert megtetszett neki, és szeretné, hogy egy magához hasonló, elkötelezett férfi szolgálja. Nem az első szolgálónk, tudja, hanem az, elsődleges védelmezőnk. Gyakrabban van mellettünk, mint Artois grófságában, és inkább Poissyban él, ahol pedig csak várúr15, mint lens-i, hesdini vagy bapaume-i kastélyában. Vagyis keveset van távol, és ha mellette van, mellettem is lesz.

15 A várúr a középkorban nem mindig a kastély tulajdonosa, csak őrzője és felelőse volt.

Távozni készült, de a küszöbön meggondolta magát, és visszafordult:

– Majdnem elfelejtettem – szólalt meg angyali szemében huncut csillogással. –

Amikor a keresztes háborúba indulunk, természetesen Robert gróf is velünk tart. Sőt, előttünk is haladna, ha nem tartana mindig attól, hogy valami baj ér a távollétében.

Nála jobban senki sem szeret az ellenségre rontani, lovagolni a csaták szelében, és mindenfelé szép kardcsapásokat osztogatni. Ezenkívül nem kell találkoznia Pierre de Courtenay rokonával, akit az öcsém nem szeret. És amikor Robert gróf nem szeret valakit, azt nem szokta véka alá rejteni…

Renaud-t végre tökéletes öröm töltötte el, és megpróbált felállni, hogy jobban köszönetet mondhasson a királynak, Lajos azonban határozott mozdulattal megparancsolta, hogy maradjon az ágyán.

– Leginkább azzal mondhat köszönetet, ha jól szolgál, vagyis gyorsan meggyógyul!

Új ura nagyra értékeli, ha az emberei készek éjjel-nappal követni bárhová, bármikor és bármilyen körülmények között.

Vonzó volt a perspektíva, és Renaud ezt nem is tagadhatta volna: a leghadakozóbb kedvű francia királyi herceget követheti, a király saját kezűleg üti lovaggá, ez nem kevés! Különösen egy olyan fiúnak, aki egy év leforgása alatt a bitófára ítélt rabból szép jövő előtt álló apród lett, majd megint egy cella mélyén találta magát, a legaljasabb vád alatt megkínozva, egy nagy királyné megmagyarázhatatlan gyűlöletének és a többi Courtenay megvetésének tárgyaként. Az egyetlen kivételt a leginkább rendkívüli családtag jelentette: egy olyan birodalom nincstelen császára, melynek gazdagsága egykor az egész világot elkápráztatta. Kalandos utakat járt be vele, megmentett egy pápát, akinek hála visszakapta a jogot, hogy emelt fővel járjon az országban, ahonnan elűzték. Volt mibe beleszédülnie! Nem is említve az őrült támadó kését!

Mindent összeadva alig néhány hónap leforgása alatt Robert gróf a harmadik ura lesz. Remélte, hogy nála nem olyan tiszavirág-életű szolgálat várja, mint Coucy bárónál vagy Balduin császárnál. Mi lesz azonban, ha a sebe rosszul gyógyul, és nem lesz képes a kemény edzésre, a kardforgatásra? A tüzes Artois gróf nem tudna mit kezdeni egy nyomorékkal, és…

Száguldozó gondolatai annyira lefoglalták, hogy mire beesteledett, felment a láza.

Hersende asszony nagyon elégedetlen volt:

– Szent Hippokratészra, mit mondhatott felséges királyunk, hogy ilyen állapotba került?

– Hogy d'Artois nagyúr a szolgálatába fogad – dadogta Renaud könnyeivel küszködve.

– Ez aztán az újság! A maga helyében jó hírnek tartanám. Ő a család legvidámabb és legszórakoztatóbb tagja. Jó bajtárs és vitéz lovag, ráadásul…

– Azt akarja, hogy olyan emberek legyenek körülötte, akik készek mindenhová követni, és sosem fáradnak el… Nézze, én milyen állapotban vagyok! Gyenge vagyok, mint egy újszülött, egy hétig sem maradok meg mellette! Rögtön szédülni kezdek, ha megpróbálok felállni.

– Súlyos volt a sebesülése, és ezt Robert nagyúr is tudja. Ha nem maga kapta volna a csapást, most egyszerre sirathatná a királyát és szeretett bátyját. Nyugodjon meg!

Bőven van ideje a gyógyulásra. Én pedig éppen ezért vagyok itt. Ideje bevenni az orvosságát.

Két nagy kanállal kimért a zöldes folyadékból, a beteg azonban megkérdezte:

– Mi van benne?

– Farkasherével főtt viperanyelv, békaagyvelő, mandragóra… gyűszűvirág és más összetevők – felelte az asszony egyetlen mosoly nélkül.

– Borzalom! Nem ártalmas ez?

Ez alkalommal Hersende vidáman felnevetett:

– A nevetséges kérdésekre nevetséges a válasz! Ki hallott már olyat, hogy kikérdezik egy orvos titkait? Nem csak Albert mester kotyvaszt csodatévő

folyadékokat.

– Ismeri Albert mestert?

– Hírből. Azt beszélik, tud… mit is… aranyat csinálni. Azt is beszélik, hogy nagy tudós, de az ő iskolája más, mint az enyém. Én az apám tanítása révén a nagy Salernói Trotula16 követője vagyok. De maga honnan ismeri Albert mestert?

– Sosem találkoztam vele. Ideérkezve Philippa de Coucy szolgálatába álltam, és egy este elkísértem Albert mester házához. Csak annyit tudok, hogy az úrnőm elégedetten tért haza, és…

– Coucy asszony, aki Blanka királyné barátnője volt?

– Miért csak volt?

– Mert nemrég meghalt. Hallottam, amikor Blanka királyné mesélte Madame Marguerite-nak. Egyébként nagy haraggal, de nagy sajnálattal is: a szerencsétlen, annak alapján, amit tudok, feltehetőleg abban halt meg, amit Arisztotelész és Trotula eklampsziának neveztek, miután kivetett magából egy négy hónapos magzatot. Ez megmagyarázná a borzalmas fájdalmakat, melyekben szenvedett… hacsak nem megmérgezték… Vagy talán mindkettő, hisz bizonyos mérgek ugyanilyen tüneteket okozhatnak.

– Megmérgezték? Philippa asszonyt? No de ki?

– Túl sokat vár tőlem! Honnan tudnám? Magának jobban kell ismernie a környezetét…

– Alig ismerem. Csak Párizsban szolgáltam, és csak néhány napig. Coucyban sosem jártam. Ott halt meg?

Hersende asszony kisegítette betegét az ágyból, egy székre ültette, és a vállára terített egy takarót, majd felrázta a párnáját, lepedőjét és paplanját, és megmosdatta egy kicsit. Nem törődött vele, hogy a fiú reszket és vacog a foga, kényszerítette, hogy állva maradjon egy keveset.

– Hogy érzi magát?

16 Híres XI. századi itáliai orvosnő, akinek munkássága, elsősorban a szülészet terén, határozottan megelőzte korát. Nagy tisztelet övezte salernói iskoláját Elsőként ő végzett gátvarrást.

– Fázom…

– Ez természetes… de nem szédül?

– Egy kicsit… de már sokkal kevésbé. Hersende visszafektette, állig felhúzta rajta a takarót, majd kedvesen megveregette az arcát:

– Ne eméssze magát! Nem válik szégyenére a fiatal harcbolondok gyülekezetének, akik körülveszik d'Artois grófot. Két hét múlva már lovagolhat. Mán csak azért is jó lesz, mert két hét múlva Poissyba megyünk, hogy Madame Marguerite ott szüljön, és neki kell szentelnem magam. Úgyhogy ne hazudtoljon meg! Gyűlölök tévedni!

– Mindent megteszek, hogy elégedett legyen – felelte Renaud, és végre visszatért a mosolya.

Két héttel később az udvaron figyelte a hatalmas költözködést, melyben a királyi család egyik rezidenciájából a másikba indult. Mindent elvittek, a hálószobabútoroktól kezdve a konyhai lábasokon, a kancellária iratain keresztül a zenészek hangszereiig. A király, amikor egyik kastélyából a másikba vonult, szerette, ha mindig a keze ügyében vannak megszokott tárgyai. Egyedül a Párizs kapujában álló vincennes-i kastély – a Fülöp Ágost által átalakíttatott egykori vadászlak, ahol Lajos szívesen időzött az erdő

örömei miatt – őrizte meg eredeti berendezését. Biztosan nem marad azonban sokáig így. Lajos megnagyobbíttatta, sőt, még egy kisebb kápolnát is felépíttetett, amit Szent Mártonnak ajánlottak, s a töviskorona egyik tüskéjét szánták neki…

Renaud nem volt ilyen boldog Courtils-ban töltött gondtalan gyermekkora óta.

Borzalmas idő volt, emberemlékezet óta nem láttak ilyen esős, kellemetlen áprilist, ám d'Artois gróf új fegyvernöke napsütésben látta a világot. Vadonatúj felszerelést kapott, erszényében aranyakkal, melyeket a királyi kincstárnok számolt le neki, hogy emelt fővel léphessen be új ura kíséretébe. Jövőjét máris Jeruzsálem fényei ragyogták be, s az élet császárának érezte magát.

Hersende asszonynak mindenben igaza volt: majdnem ugyanolyan jól érezte magát, mint sebesülése előtt, bár néha nehezebben lélegzett. Ráadásul Robert gróf szolgálata igazi öröm lesz: néhány perces beszélgetés elég volt, hogy megértse, szívének kedves házba került.

– Akik engem szolgálnak, elsősorban a fivérem, a király emberei – jelentette ki a gróf. – Sosincsenek messze tőle, mert azt tűztem ki feladatomul, hogy megvédelmezem, ő ugyanis nem sokat törődik a biztonsággal. Igaz, vannak testőrei, de a gyengéd csodálatból fakadó éberségnek nincs párja…

– Felséges urunk veszélyben lenne? – kérdezte Renaud.

– Egy nagy király mindig veszélyben van, és ahogy azt maga mindenkinél jobban tudhatja, a fenyegetés bárhonnan, bárkitől érkezhet. Felséges fivérem egy szent, akit legtöbb alattvalója csodál, de vannak mások is. Sokan mások. Ezért mindig szem előtt kell tartania, ha például egy csatában ő és én elszakadunk egymástól, magának először neki kell segítenie. Amikor lovaggá ütik, hűségesküt tesz nekem, de én neki tettem hűségesküt. Tehát mindig, mindenek előtt ő áll! Megértette?

– Tökéletesen, nagyuram. Ugyanakkor kérem, engedje meg, hogy önnek szenteljem magam… amikor a királynak nincs szüksége segítségre.

– Ezt el is várom! – nevetett Robert. – És elvárom magától a pontosságot is vallási feladataiban – az én lovagjaim kevésbé szigorúan élnek, mint az övéi. Reggelente misét hallgatni, étkezéskor hálát adni, este imádkozni és bőkezűen jótékonykodni elég az én lelki békémhez. Ami a többit illeti, a hősöknek gyakran rövid az élete. Hát tegyük kellemessé, amennyire Isten engedi. Ünnepségek, tornák, lakomák, jó borok és csinos nők… mind ezt szolgálják. Tehát ne gondolja, hogy szerzetesként kell élnie!

– Nem tisztán kell elérkezni a lovaggá ütés napjához?

– Igaz… no de azután! – felelte a herceg ragadós nevetéssel, melyben Renaud is csatlakozott hozzá.

A megbeszélés lezárásául Robert kedélyesen hátba veregette újdonsült fegyvernökét, aki még nem nyerte vissza tökéletesen az erejét, és belesápadt a csapásba, de sikerült megőriznie a mosolyát.

– Jól van! – értékelte a herceg, aki akarattal tette próbára. – Emlékezzen arra, amit most mondtam, és bármit elérhet nálam, amit csak akar!

Mi többről álmodhatott volna egy nincstelen fiú? Néhány perc múlva elfoglalja helyét Robert kíséretében, hogy a király előtt érjenek Poissyba. Ám mivel úgy érezte, elzsibbad a lába a tétlenségben, jóval a kijelölt időpont előtt lement az udvarra, hogy megnézze a kancellár, Jean Sarrasin felügyelete alatt álló szolgákat, amint az indulásra készülő szekerek körül serénykednek. A Szent Kápolna építkezése felé indult, hogy elbúcsúzzon Pierre mestertől, aki kétszer is meglátogatta betegsége alatt, amikor szeme megakadt egy arcon a tömegben, mely hozzá hasonlóan az indulás előkészületeinél bámészkodott. Ezt látva a másik hátat fordított. Renaud utat vágott magának:

– Gilles! Gilles Pernon, várjon meg! Beszélni akarok magával!

A d'Artois család címerével díszített zubbonyos, magas fiú előtt szétnyílt a tömeg, és gond nélkül utolérte egykori vívástanárát, aki egészen kicsire összehúzta magát az istálló falánál. A viszontlátás örömében Renaud kitárta a karját:

– Öreg barátom! Mit keres itt? Azt hittem, Coucyban van!

– Nos, már nem vagyok ott… De maga… fogadja gratulációmat! Egy herceg embere lett. És remekül néz ki!

Renaud most vette észre, hogy Pernonról ez nem mondható el. Rosszul öltözött, szeme beesett, egykor oly ápolt bajuszos arcát szürke szakáll nőtte be, elvesztette egészséges, magabiztos megjelenését, mely bizalmat árasztott, és erős társsá tette. Még a hajdan bortól vidáman kipirosodott orra is elvesztette a színét.

– Barátom… mi történt magával? Betegnek látszik! Jöjjön erre – tette hozzá Renaud megbizonyosodva róla, hogy ura még nem jött le az udvarra.

A Szent Miklós-kápolnához húzta az öreget, és leültette a lépcsőre, ahogy megérezte, mennyire bizonytalan a lépte.

– Most pedig meséljen! Hogy időt nyerjünk, mert sajnos nem sok van belőle, tudom, hogy Philippa asszony meghalt… és hallottam a csúf híresztelést is: nem volt egészen természetes a halála…

– Ebben biztos vagyok. Megmérgezték! Nem volt nehéz azzal a sok szerrel, amit az a szajha beadott neki!

– Csak nem azt akarja mondani, hogy a…

– A szép Flore? Természetesen ő volt! Már régen kinézte magának Raoul bárót, és jobb híján először – hisz türelmes az aljas, akár egy macska – Philippa-asszony kegyeibe férkőzött.

– Először?

– Igen, hogy kivárja, míg elmúlik Raoul báró szerelme. Amikor maga a házunkba érkezett, a báró szíve egy környékbeli uraság feleségéé volt, akinek nem árulom el a nevét, hisz nem is számít. Nem sokkal azután, hogy visszatértünk a kastélyba, amikor…

magát letartóztatták, a nevezett hölgy meghalt: megbokrosodott a lova, és egy ág szétzúzta a fejét.

– Baleset, gondolom? Flore kisasszony nem számíthatott rá…

– Ki tudja! Egy ló nem bokrosodik meg csak úgy magától. Hozzá kell segíteni.

– Flore-nak volt rá módja? Különben is, ha a báró annyira szerette azt a hölgyet, a halála kétségbeesést válthatott ki belőle, nem pedig vágyat, hogy mást szeressen.

– Igaz, igaz! Annyira szerelmes volt, hogy az alávaló lány igyekezett megvigasztalni. Szép az a lány… és ügyes. Miután a bárót a felesége ágyába lökte, akit végre teherbe ejtett, kényeztetni kezdte, apró figyelmességekkel vette körül, tudtára adta, hogy már régen szereti, és végül nekiadta magát… Egy olyan férfinak, aki már csak a feleségét ölelhette – és akit már nem volt hajlandó érinteni –, káprázatos lehetett Flore teste. Tudom, mit beszélek, mert egy este láttam a kastély tavában fürdeni. Istennő! Egy szentet is elcsábítana! Bevallom, magam is álmodoztam róla. A bárót egyenesen elbűvölte. Mintha bájitalt itatott volna vele. És talán így is volt…

Mindenesetre Philippa asszony sorsa hamar beteljesedett, amint sikerült behálóznia a bárót. A gyermek elvesztése miatt Raoul egy kicsit megsiratta a feleségét. Csak nappal, mert az éjszaka Flore-é volt. Most már nyíltan együtt élnek… és Enguerrand de Coucy, a fivére a kezét dörzsölgeti.

– Miért? Fel van háborodva?

– Nem. Éppen ellenkezőleg. Kedvesnek, megértőnek mutatkozik… az az érdeke, hogy a bátyja gyermektelenül haljon meg, és ő sem ér többet, mint az a lány. Ő ölette meg Ferienne-t, az apródot, akit maga váltott fel, mert Philippa asszony vele hált. Ami Flore-t illeti, gyakran gondoltam, hogy az ő szolgálatában áll, de most már azt hiszem, csakis magának dolgozik.

– Azt reméli, hogy a báró feleségül veszi? Ugyan, az lehetetlen! Túlságosan előkelő

úr egy kisnemes lányhoz! Azt azonban nem értem, maga hogyan került ilyen állapotba…

– Úgy, hogy képtelen vagyok befogni a számat, amikor rám tör a harag. Öreg katona vagyok, és nyíltan beszélek. Egy nap az az átkozott lány, aki máris bárónénak hiszi magát, megkorbácsoltatott és elzavart egy szegény lányt, aki tönkretette az egyik ruháját, és nem tudtam megállni, hogy ne mondjam meg a magamét… a szemén láttam, hogy nem telik sok időbe, és az én sorsom is beteljesedik. Elzavarnak vagy megmérgeznek… ki tudja, mi várt rám, amikor egy kutya döntött helyettem. Egy kutya, amelyik megette a napi kosztomat. Elszöktem, és azóta Párizsban csavargok.

Gondoltam rá, hogy elmegyek Blanka királynéhoz, és elmondom, amit a barátnője sorsáról tudok, de csúf dolog az árulkodás… és nem akarnám, hogy miattam érje baj a bárót. Tehát várok.

– Mire? Hogy új urat talál?

– Nem. Arra, hogy a király elinduljon a keresztes hadjáratra, és beállhassak a seregbe, de úgy tűnik, sok idő van még addig.

– Így van. Azt mondják, kikötőt építtet délen, hogy ott szálljon hajóra. Végül én is megértettem, hogy lassabban megy majd, mint gondoltam…

Ebben a pillanatban mozgolódás támadt az udvaron. Robert készült indulni, hogy Poissyban várja a királyt. Renaud megértette, hogy nincs több ideje, sietve kinyitotta az erszényét, és a döbbent Pernon kezébe nyomott egy aranyat.

– Fogja! Vegyen magának tiszta ruhát, és költözzön be a törzsfogadójába. És várjon meg!

– De… nem marad?

– Nem, de visszajövök. Beszélek magáról Robert grófnak. Talán neki is szüksége van egy jó fegyvermesterre.

– Megtenné? Ó… Renaud úr!

– Majd később megköszöni! Sietnem kell…

Már futott is a lovához, melyet egy karikához kötött, de futtában visszafordult:

– Ne igyon túl sokat!

– Megígérem! Majd együtt megünnepeljük, ha visszajön…

Egy ideje elállt az eső, de Renaud észre sem vette. Őszinte öröm töltötte el, hogy viszontlátta Pernont…

* * *

Az április harmincadikáról május elsejére virradó éjszakán a fiatal királyné Hersende segítségével egy kisfiút hozott a világra, akit a nagyapja emlékére Philippe-nek neveztek, és a díszbe öltözött városban kitört a boldogság. Reggel a fiatal lányok futottak az erdőbe, hogy leszedjék a május első virágait: füzéreket és csokrokat készítettek a királynénak és a gyermeknek, aki szép volt és életerős, ahogy azt tiltakozó kiáltásaiból felmérhették. A templomokban az Úr dicsőségét zengték, és a király, akit boldoggá tett a fiú születése, három misét hallgatott, melyek közül az egyiken maga énekelt, és olyan bőséges alamizsnát osztatott, hogy egy mérföldes körzetben nem maradt senki, aki ne evett – és ne ivott – volna Isten áldására, amiért ilyen jó királyt adott.

A szükséges pihenés után Marguerite díszes ágyában ülve kissé sápadtan, de ragyogva fogadta a család és a sógorok, illetve sógornők gratulációit, melyek természetesen a férj gyengéd és az anyós szinte diadalmas köszönete után következtek.

Meg kell hagyni, Blanka az egész éjszakát a szülés gyötrelmeit élő Marguerite ágya mellett töltötte, és végre igazi anyaként viselkedett, fogta a kezébe csimpaszkodó kezet, törölgette az izzadt homlokot, megnyugtató vagy bátorító szavakat suttogott, de egy pillanatra sem zavarta Hersende munkáját, akinek szakértelmét hamar felismerte.

Még akkor is ott volt azonban, amikor a káplán elvégezte a gyermek felkenését – bölcs óvintézkedésként a keresztelő előtt! –, és főképp, amikor az udvar és Poissy előkelőségei felvonultak jókívánságaikkal és gratulációikkal az ifja anya előtt. A kis Philippe egy pillanatra sem hagyhatta el nagyanyja karját, és ő mutatta be büszkén a látogatóknak.

– Mintha ő szülte volna! – morgott magában Sancie, aki szintén nem aludt az éjjel.

– Nézzék csak meg! Frissebb és élénkebb, mint én! Bárcsak Isten nem csupán ezt a boszorkánykülsőt adta volna, hat nem varázserőt is! Bagollyá változtatnám, hogy nappal aludjon, éjjel pedig nyugton üljön az ágán!

Mosolya ellenére egyértelmű volt, hogy Marguerite, szerette volna, ha másképp mennek a dolgok. Még rosszabb lett, amikor megtudta, hogy a dajkát és a kis herceg szolgálóit Blanka mellé költöztették, és nem őmellé. Így volt ez a kis Lajos születésekor is, és Marguerite, aki túl fiatal volt, és túlságosan kimerítette a hosszú és nehéz szülés, nem tiltakozott. Ráadásul akkor trónörökösről volt szó, most azonban azt remélte, hogy a második fiát meghagyják neki. Blankának mindenre volt válasza:

– Erős jellem lesz ez a fiú. Máris kiabál, ha elégedetlen, magának pedig pihenésre van szüksége, lányom! Nálam, aki alig alszom, senkit sem fog zavarni.

– Biztosíthatom, hogy engem sem zavar. Remekül érzem magam, és szeretném magam mellett tartani. Drága uram, kérem, mondja meg az édesanyjának, hogy hagyja meg nekem!

A király leült az ágy szélére, és megfogta a felesége kezét:

– Az édesanyámnak igaza van, drágám! Ön is tudja, hogy a legjobbat akarja nekünk… és magának pihenésre van szüksége a nagy megpróbáltatás után!

Marguerite lehunyta a szemét, hogy elrejtse haragos villanását:

– Bizonyára igaza van, felség! – mondta, de elhúzta a kezét…

Amikor mindenki elvonult, és a királyné egyedül maradt az orvosnő, Sancie és a többi udvarhölgye társaságában, kitört belőle a zokogás. Sancie hozzá akart sietni, de Hersende egy mozdulattal megállította. A kislány megtorpant, majd kitessékelték a többi hölgyet. Egy ideig csak Marguerite sírása hallatszott. Hersende megvárta, míg elcsitul, s csak azután hajolt az elkeseredett kis királyné fölé:

– Ne sírjon, madame. Nagy bánatot okoz magának. A király szereti önt, ez látszik, és csakis a javát akarja…

– A javamat? Amit az édesanyja dönt felőlem. Úgy akarja nevelni a fiaimat, ahogyan a sajátjait nevelte én pedig nem akarom, hogy szerzeteseket faragjon belőlük…

– Igaz, a felséges király igen ájtatos, de azt hiszem, természetes hajlamnak engedelmeskedik… Az öccsei nem hasonlítanak rá ezen a téren. Különösen nem Robert nagyúr… Talán a férje Istennek szentelte volna magát, ha nem lenne király… és ha nem ismerte volna meg önt. Sosem láttak még szerzetest, aki ilyen tüzesen ügyködött volna a gyermeknemzésben! Ráadásul ön is szereti őt.

– Igen, szeretem… legalábbis azt hiszem, még mindig szeretem, de lehet, hogy egy nap belefáradok. Túlságosan nehéz egy szent feleségének lenni! Főleg, ha az a szent megtagadja tőlem a jogot, hogy megosszam vele az életét, sőt, még korlátoz is: az anyjának adja, ami nekem jár… Nincs másra jogom, mint gyermekeket szülni, akiket azután elvesznek tőlem… ha a halál nem teszi meg helyettük. Nem akarok több gyereket!

– Madame! – ijedt meg Sancie. – Nemet mondana a királynak, ha közeledik magához?

– Miért ne? Jogom van betegnek lenni. Addig nem leszek hajlandó több terhességet vállalni, míg meg nem tudom a keresztes hadjárat indulásának pontos dátumát.

– Terhesen akar elutazni? – kiáltott fel Hersende.

Marguerite kihívón felvetette a fejét, és rászegezte még könnytől és haragtól csillogó kék szemét:

– Pontosan. Így teszek, és maga velem jön. Ott fogok szülni, ahol Istennek tetszik: a hajón, Cipruson vagy a Szentföldön. Azt a gyereket legalább nem veszik majd el tőlem!

– Nem fog sikerülni. Ön olyan szép, madame, és a király oly kedvesen tudja kérni a szerelemre, hogy nem fog tudni ellenállni neki…

Beszéd közben Sancie a mély ablaknyílásba lépett, hogy a kastély vastag falait nézze, melyeket több száz fáklya és tűztál világított meg. Mágikus látvány volt. A fények szőke villámokként tükröződtek az őrök páncélján. Az ünnepségek a városban folytak, nem sokan maradtak az udvarban: követték a várúr parancsát, hogy a kismama nyugodtan pihenhessen. Sancie macskaszeme – boszorkányszeme! – mégis kivett egy alakot, egy arcot: Renaud de Courtenay-ét, és hevesebben vert a szíve.

Napok óta nem látta. D'Artois gróf fegyvernökeként nem volt bejárása a királyi lakosztályokba. Még kevésbé a szüléshez közeledő királynéhoz, akit Sancie egy percre sem hagyott magára.

Még nem szenvedett ettől, hisz tudta, Renaud közel van, és remélte, hogy a kis herceg születésének örömteli hangulatában egy pillanatra őt is beengedik a királyi szobába, ahogyan szinte mindenkit a kastélyból. A fiú azonban nem mutatkozott…

Most mégis ott volt. A falnak támaszkodott, karját összefonta a mellkasán, melyen a francia liliom díszítette az új d'Artois gróf tornyát. Felemelt fejjel állt, és meredten nézte éppen azt a pontot, ahol Sancie állt. A lány ösztönösen hátralépett, de úgy helyezkedett, hogy láthassa anélkül, hogy Renaud észrevenné a jelenlétét.

A fegyvernök valóban nem vette észre. Amikor a kastély kiürült a látogatók után, visszatért erre a helyre, hogy lássa, amint fény gyúl az ablakban, mellyel szemközt az egész éjszakát töltötte árnyékba rejtőzve, fájdalomtól átjárt szívvel hallgatva a kiáltásokat, melyeket Marguerite-ből szakított fel a szülés kínja. Éppen egy másik férfi utódának adott életet, és az, hogy ez a másik a király volt, akinek szolgálatára és védelmére felesküdött, akit élete kockáztatásával megmentett, meg sem fordult a fejében. Ami odafent történt, a testi kapcsolatra irányította a figyelmét, mely az okozója volt, s mely elsöpörte ártatlan álmait, hogy felébressze benne a kielégületlen hím keserű féltékenységét. Annyit dicsérték előtte Lajos szent életét, végeérhetetlen ájtatosságait, vezekléseit, szigorú erkölcseit, hogy a végén isten tudja, mit nem képzelt már! Talán a Szentlélek nemzeti te a gyermekeket a királynénak, Lajos pedig csak homályosan, elvont módon vett részt benne. A fájdalom kiáltásai azonban más kiáltásokat idéztek fel, melyek talán kilenc hónappal korábban, a gyönyör csúcsán hangzottak el. Bár sosem érintett nőt Renaud tudta, hogyan zajlik a szeretkezés, és azon a rettenetes éjszakán szívet tépő pontossággal képzelte el az imádnivaló Marguerite-et, meztelenül sötét haja zuhatagában, amint egy férfi közeledését fogadja, aki koronájától és szerzetesi csuhájától megszabadulva ugyanolyan vágy átjárta férfi, mint bárki más…

Csak akkor ment el lefeküdni, amikor az utolsó felszabadító kiáltás után elültek a jajszavak. Nem tudott elaludni, próbálta megérteni, mi történik benne, mi lelte, holott eddig az ideális, elvont szerelemről álmodott. Ha nem állt volna annyira közel az ígért lovaggá ütéshez – egy hónap múlva pünkösd volt! –, talán egy nő keresésére indul, egy lányéra azok közül, akiket Robert gróf ajánlott, dicsérve gyönyöreiket, hogy kioltsa az ágyékát égető tüzet. Semmi ilyet nem tett azonban, nem sok értelme lett volna: Marguerite-et kívánta vére minden erejével, melyről tulajdonképpen semmit sem tudott. Hacsak nem azt, hogy részben a szaracén hercegektől ered, akikről a keresztesek azt tartották, hogy annyira szeretik a nőket, hogy tucatnyit tartanak belőlük a palotájukban, és mindannyiukat rendszeresen megtisztelik. Aznap éjjel ez a vér ébredt fel benne, jelezve, hogy óvakodnia kell tőle.

Este lecsillapulva, de boldogtalanul visszament ugyanarra a helyre, ugyanazon kivilágított ablak elé, mely a szobára nyílt, az ágyra, melyet Marguerite bizonyára beragyogott visszanyert fényével és szépségével…

Megfigyelőposztján Sancie most értette meg a jelenlétét. Rájött, hogy Renaud szereti a királynét. A szenvedély kiült az arcára, melyet egy fáklya táncoló fénye világított meg. A lány semmit sem remélhetett tőle, talán csak a bizonyosságot, hogy sosem kell látnia, amint az udvar valamelyik hölgye vagy kisasszonya felé fordul. Mivel pedig a királyné érinthetetlen…

Könnyes volt a szeme, amikor végre elhagyta az ablaknyílást, és visszatért Marguerite-hez, aki szólította. A királyné semmit sem vett észre, Hersende azonban mindent látott. Mióta összetalálkoztak a lépcsőn, megkedvelte a lányt, akinek csúnyasága szánalmat ébresztett benne, ugyanakkor pompás, élénk tekintete, mely zöld árnyalatokban játszott, akár a mély tenger, elkápráztatta. Maga is odalépett az ablakhoz, és meglátta Renaud-t… azonnal megértett mindent…

Amint ellátta a királynét, és megbizonyosodott róla, hogy Sancie a gondjaiba veszi, lesietett az udvarba, karon fogta Renaud-t, és elvezette, időt sem hagyva neki, hogy megértse, mi történik.

– Micsoda bolond maga! – dörrent rá, amint elmúlt a veszély, hogy meghallják őket. – Minek falja a szemével a királyné ablakát? Annyira megunta már az életét, melyet Isten segítségével sikerült megőriznem magának?

– A betegség alatt, Hersende asszony, egyszer sem jött el hozzám. Még csak el sem küldte azt a jópofa kis csúfságot, aki mindenhová követi… Pedig talán megérdemeltem volna a köszönetet.

– Nem volt olyan állapotban, hogy felkapaszkodjon a padlásszobáig. Ami pedig a jópofa kis csúfságot illeti, róla sokat mesélhetek majd, ha visszanyeri a józan eszét.

Márpedig vissza kellene nyernie. Méghozzá gyorsan! Ha ragaszkodik a bolond fejéhez, tudja meg, hogy rosszul teszi, ha mindenki előtt ezzel a bús szerelmes ábrázattal mutatkozik. Még ha az is. Szereti a királynét, ugye?

– Halálosan!

– Akkor ne zavartassa magát. Folytassa csak így, és sikerül belehalnia! – morogta Hersende hátat fordítva, a fiú azonban visszatartotta:

– Könyörüljön rajtam, Hersende asszony! Még ha senki nem is sejtheti, mit érzek…

– Senki? Annyira önhitt lenne, hogy azt hiszi, egyedül maga szereti, maga esett áldozatul a szépségének, a bájának? Ő talán a királyság legszebb nője, és seregnyien álmodoznak róla. Olvasta A rózsa regénye című szépséges verset?

– Nem.

– Meg is lepett volna. Egy fiatal írástudó, Guillaume de Lorris műve, aki nemrég halt meg. A szerelmet és a tiszteletet hirdeti – Hersende erősen megnyomta a tisztelet szót –, melyet a költő érez egy előkelő hölgy iránt, akit egy páratlan rózsához hasonlít, amit egy elzárt, allegorikus alakok őrizte kert-be zártak. A szerelmes a rózsa felé vezető

nehéz úton segítséget kap másoktól, de a virág körül az őrök újabb falat emelnek…

– És hogyan végződik a történet?

– Sehogyan. Guillaume de Lorrisnak nem maradt ideje befejezni. Marguerite királyné a páratlan rózsa, melyet a túlságosan heves kutatás végleg elrejt szerelmese szeme elől.

– Azt mondja, mások is szeretik?

– Ne legyen bolond, barátom. Túlságosan szép ahhoz, hogy másképp legyen. Ami magát illeti, gondoljon inkább a következő pünkösdre. A szellemének ugyanolyan tisztán kell oda érkeznie, mint a testének. Vagy mondjon le az aranysarkantyúk viseléséről, menjen el innen olyan messze, amennyire csak tud, és üttesse lovaggá magát egy másik királlyal.

Az asszony hangja szigorúra váltott, és Renaud lehajtotta a fejét:

– Ne kérje, hogy felejtsem el!

– Nem kérem. Csak azt tartsa szem előtt, ki ő. Szeresse a távolból, ahogyan Jaufre Rudel szerette a tripoliszi hercegnét, anélkül, hogy bárki is észrevette volna. Már az is sok, hogy én tudom… Most az a kérdés, lovag akar-e lenni, vagy jó hírét vesztett szerencsétlen…

– A kérdésben már benne van a válasz is, de egy lovag a szíve hölgyének szentelheti az életét, én pedig neki szentelem az enyémet.

Hersende egy pillanatig szótlanul szemlélte az arcot, mely elfordult tőle, hogy ismét az ablakra szegeződjön. A szerelem veszedelmes karmai eltüntették a kamaszkor utolsó jeleit is. Igazi férfi állt előtte. És milyen vonzó! Szíve megtelt szánalommal a

„jópofa kis csúfság” iránt, akire Renaud sosem fog nőként tekinteni, de a fiatal királyné iránt is, akit ugyan szeretett a férje, de nem annyira, mint Istent és az édesanyját.

Vagyis rosszul szerette. Hersende tapasztalatból tudta, mekkora hatalma lehet a szenvedélynek…

– Szentelje, ha ehhez van kedve – sóhajtott fel – de távolról és csendben… –

jelentette ki, és távozott!

* * *

Az oltáron, melyet mindössze egyetlen gyertya és az örökmécses piros lángja világított meg, három meztelen kard csillogott karbunkulusokkal és topázokkal díszített, frissen aranyozott markolattal. Egyformák voltak. Így rendelte el Robert nagyúr a kíséretében tartozó három ifjú számára, akiket a király néhány óra múlva lovaggá üt.

A halvány fény körül a Notre-Dame-de-Poissy templom sötét volt és csendes, de három egyforma, fehér vászonba öltözött alak térdelt egy vonalban az oltár előtt.

Hugues de Croissilles, Gerard de Fresnoy és Renaud de Courtenay.

Korábban a kastély nagytermében, ahol a nagy lakomákat tartották, a gyónás után szertartásosan lemosták róluk testük mocskát, mely a lelkieket jelképezte. Azután fehérbe öltöztették, és körmenetben a templomba kísérték őket, ahol az éjszakát töltik, tíz órán át elmélkedve és imádkozva, állva vagy térden. Egy pillanatra sem ülhetnek le.

Renaud-nak eszébe sem jutott az ülés. Ezen a pünkösdön végre megélheti a pillanatot, melyet oly erősen és oly régóta áhított, hogy úgy érezte, egy évszázad telt el a courtils-i szörnyűség és a virrasztás között. Végre eléri a lovagi címet, mely eddig, mint egy délibáb, mindig szertefoszlott, ahogy megindult felé. Végre valaki lesz: Courtenay lovag, és nem az a határozatlan körvonalú valaki, félúton a szolga és a katona között, aki előtt nem nyílnak remények… Béke költözött lelkébe, ahogyan a többiekébe is, és pillantása megsimogatta az acélpengét, mely holnap az övé lesz.

Megfogadta, hogy a csaták napsütésében csillogtatja majd, melyek a szülőföldjén várnak rá. Mégpedig imádott hölgye pillantásától kísérve!

Délután kénytelen volt meggyónni a káplánnak szerelmét egy magas rangú férjes asszony iránt, a káplán azonban csak mosolygott:

– Nem is lenne természetes, ha egy nemes apród nem lenne szerelmes egy férjes hölgybe. A tiszta szerelem sosem sértette Istent!

– Én azonban minden idegszálammal, minden csepp véremmel kívánom őt.

– Ez is természetes, hisz fiatal és tüzes. Azonban súlyos bűn lenne, ha szándékában állna engedni a vágyának. Ebben az esetben nem oldozhatnám fel. Itt és most meg kell esküdnie, hogy sosem próbálkozik semmivel a hölgy erénye ellen.

Felfogva a szavak jelentőségét – ha nincs feloldozás, nincs lovagi cím! –, Renaud megvonta a vállát:

– Olyan hölgy, akiről csak álmodozni lehet. Esküszöm, hogy semmivel sem próbálkozom.

– Jól van. A bűn vezeklése a kielégítetlen testi vágy kínja lesz…

Renaud megesküdött, most pedig a jutalmát várta, az imája azonban könyörgés volt, hogy Isten és Szűz Mária adjon számára megnyugvást. Azután hosszan imádkozott Olinért és Alais asszonyért, gyermekkora szeretett szüleiért. Milyen boldogok, milyen büszkék lennének most!

Éjfél felé felállt, kissé nehézkesen, hisz érezte, hogy elzsibbadt a lába, és két társára nézett. Mindketten artois-i nemes urak fiai voltak, akiket Robert gróf különösen meg akart tisztelni. Nem ismerté őket. Szőkék, erősek és edzettek voltak, világos szemmel és pirospozsgás arccal, melyen nyomokat hagyott a borotva. Az egyikük Renaud jobbján, másik a balján térdelt, és ahányszor valamelyikükre nézett, rövid, kissé rebbenő pillantás volt a válasz, mely mosolyra fakasztotta. Tudta, hogy számukra ő

amolyan érdekességféle. Nem annyira azért, mert megmentette a király életét, inkább távoli, titokzatos születése miatt, melyet bőre elefántcsont-fehérsége még érdekesebbé tett.

Amikor a szomszédos kolostor harangja matutinumra szólított, látta, hogy fiatalabbik társa – Hugues de Croissilles – megtántorodik.

– Akarják – javasolta –, hogy hangosan imádkozzunk, vagy kórusban énekeljünk Szűz Mária dicsőségére? Ez az éjszaka legsötétebb órája, ilyenkor a legnehezebb küzdeni a fáradtság ellen. Az éneklés segítene.

A fiúk lelkesen helyeseltek, és nem sokkal később egyszerre szállt fel hármuk hangja, átmelengetve a templom hangulatát, mely mintha az idő múlásával egyre hűlt volna. A három fiúban lakozó reménység és öröm ellenére hosszú volt a virrasztás, míg egy vékony fénycsík lassan elkezdte megvilágítani a szentélyt. Végre hajnalodott!

Léptek zaja hallatszott. Egy pap jött diakónusaival, hogy elmondja a misét: fennkölt, énekes misét, melyen a leendő lovagok átéléssel vettek részt, mielőtt ájtatosan és alázatosan befogadták Krisztus testét, majd a pap áldását. Hat óra volt, amikor kiléptek a reggel hűvösébe. Kíséret várta őket, hogy visszamenjenek a kastélyba, ahol bőséges étkezés várt rájuk. A menetet vidám lárma kísérte a ragyogó ég alatt, ahol a magasban fecskék cikáztak.

Fehér kenyér, sült szárnyasok és vadak, sajt és lekvár várta a nap hőseit. Bőségesen ettek, és a reggelit alaposan meglocsolták könnyű borral. Mindhárman farkaséhesek voltak:

– Ráadásul – jelentette ki Fresnoy – vissza kell nyernünk az erőnket, mert hosszú volt az éjszaka, és kemény lesz a nap!

Először is fel kellett öltözniük. Egy szobába kísérték őket, ahol hölgyek és kisasszonyok vártak rájuk ünneplőbe öltözve. A két királyné és Mahaut d'Artois grófné kíséretéhez tartoztak. Könnyű kezek levetkőztették a három fiút, majd a hóvirágnál is fehérebb inget és nadrágot adtak rájuk selyemharisnyával, azután a ruha következett, szintén selyemből, aranysujtással a nyakában, a mandzsettájánál és az aljánál. Végül a brokáttal bélelt szép szövetköpeny díszes csattal. Eljött a legmagasztosabb pillanat.

Renaud és a társai mély lélegzetet vettek, hisz hevesen dobogott a szívük.

A hosszú ezüsttrombiták diadalmas harsogásában megjelentek a kastély széles felhajtóján, melynek alján a fűre leterített, nagy, vörös szőnyeg körül gyűlt össze az udvar. Csodálatos volt a látvány: mindenféle színű, arannyal vagy ezüsttel átszőtt, csillogó kövekkel díszített ruhák és fátylak, cizellált diadémok vagy virágfüzérek a hölgyeken, pompás páncélok a férfiakon. Renaud meghatottságtól elszorult torokkal nézte a királyt, koronával a fején, aranyba és azúrkékbe öltözve. Mellette a királynék.

Blankán épp csak átsiklott a pillantása, csakis „Őt” nézte, a lélegzetelállítóan gyönyörű

Marguerite-et igazgyöngydíszes, kék ruhájában. Az ő arcán kívül, mely finom volt, akár egy rózsa, egyetlen más arcot sem tudott kivenni.

Harsogtak a trombiták, és Hugues de Croissilles elsápadva a felindulásban lefelé indult, hogy elfoglalja helyét a szőnyeg közepén, ahol mélyen meghajolt! A keresztapja és egy szép öregember hófehér szakállal – talán valamelyik nagyapja – acélsodronyba burkolta a fiatalember lábát, és sarkára felerősítette az aranysarkantyút. Azután két további rokon következett, egyikük a mellvértet, a másik a sisakot hozta, és feladták rá.

Hamarosan már csak az arca egy része látszott belőle, két szemét elválasztotta egymástól a sisak orrvédője. Azután Robert d'Artois jött a bőrövvel felszerelt karddal, melyet felkötött a fiatalember baljára, miután rövid beszédet intézett hozzá. Azután csókra nyújtotta felé a markolatot, mely szent ereklyét foglalt magába.

– Hajtsd meg fejed – mondta. – Tarkón ütlek. Ezzel jobb tenyerével olyan erősen megtaszította a fiatalember tarkóját, hogy az megtántorodott. A gróf azonban máris a segítségére sietett, és megölelte.

– Légy lovag! És bátor az ellenséggel szemben!

Ismét megszólaltak a trombiták, és megismétlődött ugyanez a szertartás –

ugyanazzal a hűbérúrral, de más családtagokkal – Fresnoy számára.

Végre Renaud következett. A trombiták kirobbanó zajában, melyek kis zászlóit meglebegtette a szél, lement, hogy elfoglalja helyét a szőnyegen, ám nyugtalanság lett úrrá rajta: árva volt, egyetlen rokon nélkül. Vajon a jelenlévők közül, akiket meghatottságtól elhomályosuló szeme meg sem tudott különböztetni, ki köti fel rá az aranysarkantyút? Amikor odaért, térdre ereszkedett, és lehajtotta a fejét a király köszöntésére. Azután csend lett. Amikor Lajos intésére felemelkedett, látta, hogy minden arc a felé tartókra szegeződik. Nem hitt a szemének: a páncélzat különböző

elemeit és a piros párnát – melyen vidáman csillogtak az aranysarkantyúk – hozó fegyvernökök kíséretében Pierre de Courtenay tartott felé, a nagyúr, akiről bizonyosan tudta, hogy gyűlöli és megveti őt.

Egy pillanatra a két férfi farkasszemet nézett egymással. Courtenay szikáran elmosolyodott, és kijelentette:

– Azzal, hogy megmentette király urunkat, jogot szerzett a szememben, hogy viselje nevünket és címerünket. Az én feladatom tehát, hogy felavassam.

Gondoskodjon róla, hogy ne kelljen megbánnom!

Hangjában nem volt semmi szívélyes, és Renaud megértette, hogy a váratlan hálát bizonyára királyi parancsnak köszönheti. Nehéz lett volna visszautasítani, amikor a család igazi feje, Balduin császár már biztosította támogatásáról. Ezért csak annyit felelt:

– Őseink tisztelettel övezett emlékére esküszöm, hogy soha nem árulom el senki bizalmát… még akkor sem, ha csak foghegyről adja – tette hozzá olyan halkan, hogy csak Courtenay hallja.

– Látom, értjük egymást – felelte a férfi ugyanolyan halkan.

Lovagjai feladták Renaud-ra az acélburkot, az aranysarkantyút azonban Courtenay kötötte fel:

– Remélem, sosem kell méltatlanság miatt megválnia tőlük! – súgta felegyenesedve. Renaud megvető mosollyal felelt.

Eljött a nagy pillanat. IX. Lajos elhagyta trónusát, és odalépett ahhoz, akit más emberré tesz, s akin hatalmas meghatottság vett erőt:

– Ezt a kardot édesanyánktól, s egyben királynéjától kapja – szólalt meg egyszerűen. – A markolat ereklyéje Szent Márton, a lovagság mintaképe köpenyének darabkája. Használja jól, Renaud de Courtenay, és ügyeljen rá, hogy a vér, melyet ont vele, mindig Isten vagy a királyság ellenségéé legyen. Sosem ártatlané!

A fiatalembernek elszorult a torka, képtelen volt megszólalni. Tisztelettel megcsókolta a markolatba foglalt vastag kristálytokot, és lehunyta a szemét, hogy megpróbálja visszatartani kicsorduló könnyeit, miközben a király saját kezével adta fel rá a derékszíjat. Egész teste beleremegett, ahogy a súlyos kard a combjához ért. Azután letérdelt, hogy fogadja a tarkóütést. Megfeszítette izmait, bár tudta, hogy a vékony uralkodó ütése nem lesz olyan erőteljes, mint a termetes Robert grófé. Azonban egy bivalyt is leterítő erejű ütést kapott, és bár szilárdan állt a térdén, annyira döbbent pillantással nézett fel Lajosra, hogy a király szemében vidám kis láng lobbant.

– Légy lovag! – mondta, és megölelte. – És karod legyen ugyanolyan erős, mint jellemed!

Mindenfelől éljenzés hallatszott, a hölgyek kendőjüket vagy zsebkendőjüket lengették, míg folytatódott a szertartás. Ezúttal a lovak léptek elő: fiatal, de nagyon erős jószágok hatalmas izmokkal, melyek elbírták a lovagot és teljes páncélzatát. A Renaud-nak szánt ló Robert gróf ajándéka volt, egy perche-i, melyet akkoriban kereszteztek a spanyol lovakkal. Szürke köpenyt adtak rá, szeme tüzesen csillogott.

Viharnak hívták, és szemmel láthatólag jól illett rá a neve. Miután megnézegette és a nyakánál megveregette, a boldogságban úszó új lovag a kengyelt nem is használva felpattant a hátára. Megtapsolta a tömeg. Odahozták két utolsó fegyverét: a lándzsát, melynek végén keskeny zászló lengett, és az egész testét megvédő hosszú pajzsot. A Courtenayk címere – arany a három bizantinussal, kiegészülve a fattyúságot jelző bal kanyarral – díszítette, és az újdonsült lovag szívét eltöltötte a büszkeség. Végre elismerték! Végre szélesre tárul előtte az élet kapuja! Már csak rajta áll, hogy hőstettei híre bejárja a világot, és a szép hölgy, aki minden gondolatát kitöltötte, mosolyogva forduljon felé!

A nap többi részét estig azzal töltötték, hogy a kastély szomszédságában elterülő

tágas mezőn az új lovagok lovastehetségét csodálták: vágtáztak, mire a hölgyek édes riadalommal sikoltottak fel, durván megrohamozták a babákat – Renaud anélkül, hogy kibillent volna nyergéből, szétverte a magáét –, majd udvariasan összecsaptak más lovagokkal, ahol a fiú igyekezett kitűnni, amennyire csak tudott. Marguerite többször megtapsolta, leírhatatlan boldogságot keltve benne. Az öröm netovábbja lenne, ha egy nap az ő jelvényét viselhetné…

Blanka királyné, akinek köszönetet mondott a lovaggá ütés után, szintén elégedettségének adott hangot a játékok végén, s a maga kétértelmű módján kijelentette, reméli, hogy ügyessége a fegyverforgatásban még erőteljesebben mutatkozik majd meg az eljövendő harcokban, mint a tornák pástján.

– A szaracénoknak vastagabb a bőrük, mint az európaiaknak. Emlékezzen erre, amikor ellenük emeli a kardot, melyet tőlem kapott…

Mindezt egyetlen mosoly nélkül. Azután felé nyújtotta gyűrűk díszítette kezét, melyet Renaud térdre ereszkedve ajkával érintett azt dadogva, hogy mindent megtesz majd.

Amikor leszállt a sötétség a Szajna völgyére, visszatértek a kastélyba a nagy lakomára, ahol költők és zenészek, zsonglőrök és egyéb mutatványosok szerepeltek.

Nagyon késő lett, mire véget ért az ünnep, Az újdonsült lovagok kicsit sokat ittak, és amikor Renaud vissza akart menni a szobájába, alig látott ki álomittas szemhéja alól.

Még le sem ért feje a párnára, már aludt is.

A szép nap másnapján, melynek emléke gyakran könnyeket csalt a szemébe, Sancie visszatért Provence-ba. Az édesanyja meghalt, az apja pedig hívta…

Második rész

A KERESZTES HADJÁRAT SZELE

VIII. fejezet

A Montjoie fedélzetén

Egy kötélcsomón ülve Aigues-Mortes vadonatúj kikötőjében Renaud a tengert nézte, mely alig látszott ki a keresztes hadjáratra egybegyűlt számtalan hajó között. A napnyugta enyhülést hozott. Augusztusban jártak, a nyár legmelegebb időszakában, és egész nap tűzött rájuk a nap. A horgonyzó hajók lámpásai ezernyi apró szentjánosbogárként gyulladtak fel, és ahogy teljesen beesteledik majd, más nem is fog látszani a hadigályák és teherszállító hajók hatalmas együtteséből. Egyelőre a lenyugvó nap utolsó fényei még megvilágították az úszó erődítmények fantasztikus formáit: a földi erődöket utánozták ugyanolyan fegyverzettel, a híd fölé magasodó „kastéllyal” és kis, szögletes toronyra emlékeztető, csipkés és élénk színűre festett árbockosarakkal.

Általában három tartozott egy hajóhoz, egy az orr kanyarulatában, egy hátul, a tatnál, a harmadik pedig a főárboc tetején17. Az utazásra induló lovagok nagy pajzsai a fedélzet szélén sorakoztak, megerősítve a védelmet. Néhány kivétellel – egy-két nagyúrnak saját hajója volt – a járművek Marseille-ből és Genovából érkeztek. A király két éve itt tartotta őket, és olyan felszerelést kaptak, hogy a lehető legkényelmesebben szállíthassák a hadsereget és a lovakat. Lajos semmit sem bízott a véletlenre: a legkülönfélébb élelmiszerkészletek sokasága várta már Ciprus szigetén, melyet az utánpótlás biztosításának helyszínéül választott. Ciprus volt az utolsó latin királyság, a Lusignan család viselte a koronáját, és mindössze huszonöt szárazföldi mérföldre feküdt a szír partoktól.

Renaud szikár mozdulattal agyonnyomott egy szúnyogot a nyakán. Ezek a szörnyetegek képezték a megnagyobbított lagúnából született, mocsarak övezte, új, az egész hadsereget befogadni kész kikötő gyenge pontját. Az átkozott rovarok jelentették az utolsó kellemetlenséget a nagy utazás előtt a nyílt tenger felé, a zafír tenger felé, mely az ígéret földjéhez vezet… Hisz végre indulnak… amikor már kezdte elveszteni a reményt!

Pedig milyen sok utat megtett Robert d'Artois mögött, aki, ahogyan előre megmondta, mindig a király nyomában járt. Ami nem azt jelentette, hogy a királyné közelében, éppen ellenkezőleg!

A pápának sikerült Lyonba összehívnia bosszúálló zsinatát II. Frigyes ellen, és ragaszkodott a francia uralkodó jelenlétéhez és egyetértéséhez. Lajos sokáig visszautasította, meg akarta őrizni illendő kapcsolatát a javíthatatlan német császárral, ugyanakkor védeni kívánta a szentatyát is, és igyekezett lehetőséget teremteni a 17 Később ez az egy maradt, és vált az árbockosárrá.

kibékítésükre. Hatalmas feladat volt ez, hisz Ince a bíborosok helyeslésével hivatalosan kihirdette a kiközösítést a „megkeresztelt szultán” ellen.

Azzal a céllal, hogy enyhítse a pápa haragját anélkül, hogy a lyoni forró üstbe vetné magát, a jó diplomata Lajos meghívta Incét, hogy semleges területen találkozzanak: a Lyontól nem messze fekvő nagy clunyi apátságban, Európa egyik szellemi központjában, mely mind között a legjelentősebb volt, hisz körülbelül ezerkétszáz szerzetes testvért indított útjára a keresztény Nyugaton. Ide utazott tehát, nagy kísérettel, a francia királyhoz méltó pompával. Vele tartott édesanyja és a minden eddiginél jobban Isten felé forduló Isabelle húga, az elengedhetetlen Robert és a fiatal Charles d'Anjou. Renaud felháborodására Marguerite királyné18, akit nem terhesség tartott Párizsban, kénytelen volt otthon maradni…

Renaud mégis szép emléket őrzött meg Clunyről, nem annyira az apátság gazdagsága, a hatalmas Saint-Hugues-templom miatt, ami a legdíszesebb, a leghosszabb és a legmagasabb volt a világon, hanem mert kellemes meglepetés várta: Konstantinápolyi Balduin és emberei – beleértve a skót dudást is – kísértek Incét.

Miután a pápa megáldotta, mélységes örömmel hajtott térdet az uralkodó előtt, aki megmentette szörnyű sorsától. Balduin a tőle megszokott melegséggel ölelte meg, és gratulált, hogy valóra váltotta az álmát. Renaud ezután barátja, Guillain d'Aulnay nyakába ugrott. Annyi mesélnivalója volt mindkettőjüknek, hogy a legfelsőbb szinteken folyó fontos megbeszélések szinte észrevétlenek maradtak számukra.

Egyetlen dolog számított igazán: együtt mennek majd vissza Párizsba, mivel Lajos úgy döntött, hogy jelentős segítséget nyújt szerencsétlen rokonának kárpótlásul, amiért az

– Ince határtalan örömére meghirdetett – keresztes hadjárat a tengeren utazik majd, és nem a birodalmán át.

Egy pillanatra majdnem úgy festett, megint el kell válniuk. Provence gróf, Marguerite édesapja meghalt, hajadonon hagyva hátra legkisebb lányát, Beatrixet, akinek kezére máris többen pályáztak.

A nagybátyja, a lyoni érsek, Philippe de Savoie, aki Clunyben tartózkodott a pápával, azt kívánta, hogy a fiatal Charles d'Anjou-hoz adják, ha kell, ráerőltetve az akaratát az özvegy grófnéra, a húgára.

Charles-t azonnal elküldték Forcalquier-ba egy kis hadsereg élén, melyet a hatalmas királyi kíséretből szakítottak ki. Robert d'Artois, aki mindig készen állt útnak indulni, amint csetepatéról volt szó, ajánlkozott, hogy elkíséri, a király azonban nem engedte:

– Bár meg kell mutatnunk az erőnket, szó sincs arról, hogy kardélre hánynánk a kérőket, akik Provence grófnő körül sürgölődnek! Monseigneur de Lyon sokkal békésebb és hitelesebb kísérő lesz, mint tüzes természetű öcsém!

Charles d'Anjou tehát egyedül indult útnak, hogy feleségül vegye Beatrixet, akit három hónappal később diadalmasan hozott magával a Cité szigeti palotába. Ragyogó ünnepséget rendeztek – Marguerite legnagyobb örömére, aki boldog volt, hogy 18 A négy Provence lányból, akik között Marguerite volt a legidősebb, a második. Eléonor III. Angliai Henrik felesége lett. a harmadik. Sancie annak öccséé. Cornwalli Richardé, a legfiatalabb. Beatrix pedig még hajadon volt.

viszontláthatja a húgát…

Az elkövetkező hónapokra Robert d'Artois engedélyt adott Renaud-nak, hogy egykori ura mellett maradjon, míg az vissza nem indul Konstantinápolyba. Balduin kíséretében elutazott Angliába, ahol a császár átvette a segítséget, mellyel Henrik király látta el. Látta Marguerite két húgát, és sokkal kevésbé találta szépnek őket – bár némi rosszindulat is volt ebben, hiszen egyik Provence lány sem volt csúnya. Azután Namurbe mentek az északi Courtenay rokonsághoz, hogy megtárgyalják Balduin jogait a márkiság fölött. Végül Renaud meghatottan láthatta viszont gyermekkora vidékét, amikor a császár gátinais-i kastélyába utazott, melyet Mária császárnénak, a feleségének adományozott, hogy elrendezzen néhány peres ügyet és egyéb feudális kötelezettséget. Renaud viszontlátta az elfeledett tornyot is, melynek közelében tulajdon kezével temette el azt a férfit, akitől mindent kapott: a nagy Thibaut de Courtenay-t, akit az apjának tartottak.

Egyedül Gilles Pernon kísérte el, fáradhatatlan és hűséges árnyéka lett, egy karnyújtásnyira sem távolodott el tőle, fegyvernöki kötelességeibe furcsa, apai érzelmeket vegyítve, aminek következtében végtelenül vigyázott rá. Tehát szó sem lehetett arról, hogy a fiú egyedül induljon el a sűrű és ismeretlen erdőbe!

Renaud-t aznap kissé zavarta ez a kíséret, ám végül hálát adott érte az égnek.

Pernonnak döbbenetes tájékozódó tehetsége volt, mindig, minden körülmények között megtalálta az utat még olyan környéken is, ahol azelőtt sosem járt. Neki és a néhány begyűjtött felvilágosításnak köszönhetően hamar rátaláltak a toronyra.

A fák között megpillantva a kezdetleges kereszttel jelzett kis halmot, mely alatt az öreg lovag pihent Renaud-nak elszorult a szíve. Leszállni készült nyergéből, hogy még nagyobb tisztelettel lépjen oda hozzá, de Pernon visszatartotta:

– Nem vagyunk egyedül, nagyuram! – suttogta.

A kis tisztáson egy ló legelészett szabadon a friss fűben, kantárja a nyakába dobva.

Egy ló, amit a szerszáma alapján a két férfi gond nélkül azonosított:

– Egy templomos – morogta Renaud összevont szemöldökkel. – Mit keres itt? És először is hol van?

A két férfi csendben leereszkedett nyergéből, egyazon mozdulattal kivonta kardját, és megindult a torony felé. A ló annyira belemerült a számára ízletes, friss fű

élvezetébe, hogy eszébe sem jutott jelezni. Egy férfi volt odabent, egy templomos, aki magas lehetett, bár fél teste eltűnt az öreg ládában, melyben Thibaut egykor kevéske kincsét őrizte, köztük a piros kereszttel díszített fehér köpenyt, melyben Renaud eltemette.

– Megtudhatjuk, mit keres itt? – szólította meg kimérten az idegent.

A betolakodó meglepő gyorsasággal felegyenesedett, megfordult, és az acélsisak nyílásában hangsúlyos rajzolatú arc, kérlelhetetlen személyiségre utaló, keskeny és könyörtelen száj és kőkemény, szürke szempár tűnt elő.

– Nem hiszem, hogy magára tartozna – szólalt meg lassan, Renaud kardját nézve, ám minden érzelemtől mentesen. – Először mondja meg, ki maga.

– Visszafordíthatnám a kérdést, ha olyan udvariatlan lennék, mint maga. Ami igencsak meglepő egy templomos lovagtól. Elég, ha annyit tud, hogy annak a fia vagyok, aki a tisztáson a kereszt alatt nyugszik, a nevem pedig Renaud de Courtenay –

felelte a fiú továbbra is előreszegezve a kardját. – Most maga következik.

A férfi oldódni látszott, még el is mosolyodott:

– Ebben az esetben tegye el a kardját, mert ugyanannyi jogom van itt lenni, mint önnek. Roncelin testvér vagyok, a joignyi parancsnokságról… Mivel az apja a maga választotta elszigeteltsége ellenére a Templom tagja maradt, arra gondoltunk, az örökségében talán maradtak a rendünkhöz tartozó tárgyak… vagy iratok, melyek…

– Roncelin micsoda? – szakította félbe hajlíthatatlanul Renaud. – Az ember nem veszíti el a nevét, amikor belép a rendbe.

– Roncelin de Fos! Ne keressen az emlékeiben – felelte az idegen megvetően –, nem erről a vidékről származó név. Most pedig engedje, hogy befejezzem a dolgom!

– Felesleges. Thibaut testvér szent szegénységben élt. Csak száraz füveket őrzött ebben a toronyban, és néhány orvosságot, melyet azokból készített a sebesült állatok és az erdei kisemberek gyógyítására. Valamint a lovagi köpenyt, melybe beburkoltam, amikor eltemettem… mert én temettem el… és én zártam be ennek a toronynak az ajtaját, mielőtt átadtam volna a kulcsot Adam Pellicorne testvérnek, akire talán még emlékeznek a parancsnokságában!

– Igen, igen! Tisztelettel övezzük az emlékét.

– Akkor miért törte be az ajtót? Megkaphatta volna a kulcsot!

– Senki nem tudja, hova lett. Kénytelen voltam…

– Rendben – sóhajtotta Renaud, s végre visszatette kardját a hüvelyébe. – Most lenne olyan szíves, és hagyna nyugodtan imádkozni?

– Természetesen. Ön bizonyára Balduin császár kíséretéhez tartozik, aki éppen courtenayi kastélyában időzik – tette hozzá Roncelin de Fos hirtelen megenyhülve.

– Nem. Robert d'Artois lovagja vagyok, de nemrég még a császárt szolgáltam, akinek kölcsönadtak, míg vissza nem indul Konstantinápolyba…

– Csodálatos! Nos, hagyom imádkozni. Sajnálom az ajtót!

Ezzel távozott. Renaud és Pernon figyelték, ahogy felszáll a lovára és eltűnik az erdőben, az öreg fegyvernek azonban szemmel láthatólag nyugtalan volt:

– Az ördögbe is, miért mondta el neki mindezt? – morogta. – Nem tartozik rá az élete! Nem tetszik nekem ez az ember.

– Nekem sem, de nem tapasztaltam semmi rendkívülit. A kastélyban bárkitől megtudhat ennyit, ha kíváncsi rám. Nincs titok az életemben.

– Reméljük!

Miközben Renaud letérdelt a sírnál, Gilles Pernon amennyire lehetett, megpróbálta rendbe hozni az ajtót, kiadósan átkozva magában a kíváncsi templomost. Renaud hosszan imádkozott, megpróbált közel kerülni a halott szelleméhez, hisz képtelen volt megszabadulni a kellemetlen érzéstől, melyet Roncelin de Fos jelenléte keltett benne.

Nyugtalanság tört rá a gondolatra, hogy vajon mit keresett az ismeretlen, és meddig lett volna képes elmenni, ha nem érkeznek meg. Rettenetes gondolat nyilallt belé, melyet megpróbált elhessegetni, de az makacsul tartotta magát. A templomos a sírt is ki merte volna kutatni?

Olyan erős volt ez a nyugtalanság, hogy Courtenayba visszatérve felkereste a császárt, hogy beszámoljon a történtekről:

– Nem vagyok nyugodt – mondta végül. – Természetesen nem tudom, mit keresett, de nagyon elszántnak tűnt, és szeretném egy ideig felügyelni a sírt… Ha felséged hajlandó elengedni…

– Nem. Két nap múlva visszamegyünk Párizsba. De talán jobbat is tehetünk.

Holnap visszamegy oda a káplánnal, díszőrséggel, szekérrel, egy koporsóval és sírásókkal.

– Ki akarja ásatni? No de miért?

– Hogy elvigyük oda, ahol a nemes lovagnak, a leprás király hűséges barátjának és fegyvertársának a helye van: ennek a kastélynak a kápolnájába…

Renaud könnyben úszó szemmel meghajolt, és köszönetképpen megcsókolta a nagylelkű férfi kezét, aki a lelki békét kínálta fel neki. Másnap a Balduin előírta kísérettel visszatért az erdőbe. Henri Verjus volt a vezető, és amikor megérkeztek, egyértelmű volt a természet jeleiben olvasó férfiak számára, hogy a sírt felforgatták, bár megpróbálták visszarendezni a földet:

– Az a szörnyeteg biztosan visszajött az éjjel! – dühöngött Renaud. – Itt kellett volna maradnom, és csak Gilles Pernont kellett volna visszaküldenem, hogy hozzon segítséget. Milyen ostoba vagyok! Éreztem, hogy meg fogja tenni! De mit keresett?

– Templomos, ez mindent elmond! – vonta meg a vállát Verjus. – Amennyire tudom, képesek a legjobbra és a legrosszabbra is. A legjobbra, amikor harcról van szó, és a legrosszabbra, amikor a rend érdekéről. Ennek ellenére megtesszük, amiért jöttünk. A sírgyalázás után a nemes testnek egy templom megszentelt földjére van szüksége…

A hallgatag Henri Verjus-től ritka volt egy ilyen hosszú szónoklat, s ez Renaud-t csak még inkább megindította. A szomorú ceremónia alatt megállapíthatta, hogy a sírgyalázó gondosan járt el: a meglepően jó állapotban megmaradt test most is a fehér köpenyben feküdt – mely időközben megfeketedett –, és gondosan elrendezte körülötte. Renaud-t felkavarta, hogy szinte mumifikálódva, de teljesen felismerhetően látja viszont ősét, és ragaszkodott hozzá, hogy maga fektesse a koporsóba, melyet a káplán megáldott. Azután betemették a sírgödröt, és halotti zsoltárokat énekelve megindultak.

Amikor mindennel végeztek, a szép és egyszerű szertartás után, melyet a császár vezetett, Renaud kijelentette, hogy Joignyba szeretne menni, hogy számadásra hívja Roncelin de Fos-t szentségtörő tettéért. Verjus és más lovagok is ajánlkoztak, hogy elkísérik, Balduin azonban nem engedte:

– Az éjszaka nem mehetett vissza a gaztett miatt: Joigny túl messze van. Biztosan a Piffons tanyán volt, itt a szomszédban. Egyébként sem kapnánk választ: a templomosok mindenki másnál jobban őrzik titkaikat. Különösen, ha egy tisztségviselőről van szó. Ami valószínű, hisz az egyszerű testvérek mindig kettesével járnak.

– Semmit sem tehetek tehát a nyomorult ellen, aki be merte mocskolni az apám sírját? – háborgott Renaud.

– Maga nem, de én igen. Joignyba küldöm az egyik futáromat egy levéllel ennek a Roncelin de Fos-nak, és megkérem, hogy jöjjön el hozzám. Néhány nappal elhalasztjuk az elutazást…

Így is lett, de amikor a császári követ visszatért, visszahozta a levelet, s egy másikat is a parancsnok kezétől, aki sajnálkozását fejezte ki: Roncelin testvér valóban ott tartózkodott egy ideig, de már két hete elutazott… a Szentföldre.

– Ebben az esetben – fogadta meg Renaud – nem lehet elég nagy az a vidék, hogy meg ne találjam, és meg ne fizettessek vele a gaztettéért, fegyverrel a kézben!

Az elkövetkező hetekben, míg az udvar Poissyban tartózkodott, II. Balduin, aki az erdő túloldalán a Saint-Germain kastélyban időzött, emelkedett külsőségek között átadott Lajosnak egy aranybullát, a legszentebb bizánci dokumentumot, melyben véglegesen nekiajándékozta a töviskoronát és Krisztus passiójának egyéb tárgyait.

Ezután a kis hadsereggel, melyet sikerült összegyűjtenie, és a pénzzel, melyet támogatásként kapott, végre visszaindult régóta magára hagyott fővárosába. A társai közül sokan úgy gondolták, hogy miután sikerül helyreállítani a rendet a császárságban, csatlakoznak majd a keresztes hadjárathoz. Renaud is közéjük tartozott volna, hisz a szeretetteljes tisztelet, melyet Balduin iránt érzett, és a mély barátság, mely most már Guillain d'Aulnay-hoz fűzte, erre sarkallta, de Robert d'Artois visszautasította:

– Nagyon kedvelem konstantinápolyi rokonomat, de ön az én emberem, és meg akarom tartani. Ne felejtse el, az az elsődleges feladata, hogy a királyt védelmezze!

Renaud engedett tehát, és nem is nagyon bánta: közeledett a nagy utazás időpontja, és ahogy teltek a napok, egyre nőtt benne az izgalom… különösen, mivel Marguerite is ott lesz a régóta áhított úton. A szerelem érintetlenül megmaradt a szívében, bár az elmúlt hónapokban alig látta a királynét.

A Szent Kápolna felszentelésén pillanthatta meg végül, a királyi pompa teljes ragyogásában, melyet, szépsége tovább növelt. Most először elhomályosította az anyakirálynét is. Blanka nehezen titkolta szomorúságát. 1248. április 26. volt, és nem egészen két hónap múlva imádott fia hosszú évekre elutazik mellőle. Az ő kezében marad a királyság és a gyerekek is, de hirtelen öregnek érezte magát, és egy belső hang azt súgta, hogy soha többé nem látja viszont az útra kelőt. Marguerite ragyogott a boldogságtól, ahogy belépett az új szentélybe, ahol a tavaszi reggel napsütésében szikráztak a hosszú ablakok rubinjai, zafírjai és topázai. Pierre de Montreuil mesterműve tökéletesre sikerült a kövek és a fény kettős ragyogásában.

A király és öccsei hozták mezítláb, fehér szerzetescsuhában a szent relikviákat, amik aztán elfoglalták helyüket a számukra tervezett mesés tartóban. Majd megtartották a párizsi érsek, Guillaume d'Auvergne által celebrált, emelkedett misét, végül bőkezű alamizsnát osztottak. Renaud-nak sikerült odaférkőznie a mestermű

készítőjéhez, aki legszebb ruhájukba öltözött munkásai mellett a király forró köszönetnyilvánítását fogadta.

– A csoda elkészült, Pierre mester – mondta, miután megölelte. – Nem fog most unatkozni?

– Unatkozni? Ha Isten engedi, hogy véghezvigyem a hátralévő feladataimat, hálás leszek érte – felelte a férfi nevetve –, de nem hiszem, hogy lehetséges lenne.

Mindenhová hívnak…

– Ez természetes: ön nagy művész. De majd a fiai folytatják a munkáját…

– Igaz. Egy olyan család, mint az enyém, Isten ajándéka. Erről jut eszembe, Renaud lovag, mivel szent utazásuk először Ciprus szigetére viszi, hajlandó lenne elvinni egy üzenetet Eudes öcsémnek, aki a nicosiai Szent Zsófia-katedrálison dolgozik? Mint látja, a hírnevünk máris messzire terjed…

– Most még tovább szárnyal majd. Boldog leszek, ha megismerhetem az öccsét, és átadhatom neki az üzenetét. Sajnos azonban azt hiszem, a válaszra várnia kell egy ideig.

– Az nem számít. Az a fontos, hogy maga épen és egészségesen visszatérjen!

Ettől a naptól kezdve felgyorsult az idő a nagy indulás lázában, és egy szempillantás alatt eljött június 12., Barnabás, a Ciprusról jött szent ünnepe, akit apostolként tiszteltek, bár nem ismerte Krisztust, csak Pál hűséges társa volt. Előző

este Renaud merészen kihallgatást kért Kasztíliai Blankától.

A királyné magánkápolnájában fogadta, talán a félhomály miatt, mely kedvezett az imának, és jótékonyan elrejtette sírástól kivörösödött szemét.

– Mit akar tőlem? – csattant fel egykori keménységével.

– Semmit, felséges királyné… hacsak nem az engedélyét, hogy elköszönjek… és még egyszer köszönetet mondjak a jótéteményeiért. Elsősorban a kardért, melyet remélem, méltón viselek majd… méltón ahhoz, akitől kaptam, ahogyan azt lovaggá ütésem napján megfogadtam.

– Kövesse a királyt, és hű marad ígéretéhez. Ami a jótéteményeimet illeti, nem halmoztam el velük, amikor ide érkezett négy évvel ezelőtt.

– Ezt el szeretném felejteni, madame, és csak a jósága emlékét viszem magammal.

Ugyanakkor bevallom, akkoriban sokat tűnődtem azon, felséges királyunk édesanyja miért tisztel meg… a gyűlöletével. Igaz, az ellenszenvre nincs mindig magyarázat.

– Nem homályos ellenszenvről van szó – felelte végtelen nyugalommal Blanka. –

Őszintén gyűlöltem, ahogyan a rossz emléket, melyet tudta nélkül felidézett bennem.

Egy pillanatig habozott, míg hirtelen elrévedő tekintete a szép fiatalemberre szegeződött, aki letérdelt előtte, hogy ne magasodjon túlságosan fölé.

– Tizenkét éves voltam – suttogta végül –, amikor Alienor királyné, a felmenőm, eljött értem Angliából király apám udvarába, hogy elvigyen Franciaországi Lajos feleségének. Volt akkor Burgiosban egy fiatal nemes, akinek a neve nem számít, és akiről azt beszélték, hogy az apja egy szaracén emír volt. Lehetséges, hogy így volt, mert azt hiszem, varázslattal, de minden lány szívét magához vonzotta… az enyémet is.

Észrevette ezt, de csak nevetett rajtam, és még a házasságkötésem után is, még boldogságom idején is sokáig hallottam a nevetését…

– Madame – dadogta a fiatalember elszörnyedve attól, amit Blanka szeméből kiolvasott, de az asszony csendre intette.

– Még nincs vége… Bizonyára csak gyerek voltam a szemében. Mégis gyűlöltem, még akkor is, amikor a halálhírét hallottam. Rútul meggyilkolta egy felbőszült férj!

Maga pedig… hasonlít rá. Azzal az egyetlen különbséggel, hogy szőke. Most álljon fel!

– Még nem… hisz bocsánatot kell kérnem az arcomért.

Renaud mindent megértett, és őszinte sajnálattal, sőt csodálattal tekintett a királynéra, aki közismert volt gőgjéről, s most mégis ilyen egyszerűen, őszintén megvallotta neki, miért üldözte gyűlöletével. Ebben a pillanatban Blanka rámosolygott, és csupa gyengédség volt ez a mosoly:

– Ha nem jött volna el, magam hívatom: el kellett mondanom, hisz szent háborúba indul, és bizonyára nem találkozunk soha többé. Nem! Ne mondjon semmit…

Hozzáhajolt, felsegítette, két kezébe fogta az arcát, magához húzta, és megcsókolta a homlokát:

– Menjen, lovag! Isten óvja!

Renaud a lépcsőn azon kapta magát, hogy sír…

Másnap a király a Szent Dénes-bazilikában magához vette a zászlót, ahogyan az háborúba induláskor szokás. Elhozta a zarándokbotot és köpenyt is, melyet magára terített, majd mezítláb visszatért a Notre-Dame-bal nagymisére, végül pedig a Szent Antal-apátságba vonult hatalmas, könnyező tömegtől övezve, hogy elmondjon még egy utolsó imát. Végül nyeregbe szállt, és Corbeil kastélyába lovagolt, ahol az első állomást tűzték ki. Az utolsó napon édesanyja, bármennyire próbálta is eltitkolni, feldúlt arccal kísérte mindenhová. Másnap reggel, miután emelkedetten átadták neki a királyság régensségét, Lajos nem engedte, hogy tovább kísérje. Mostantól az ő feladata volt egész Franciaország és a rá bízott három gyermek is, a fájdalmas pillanatban azonban sovány vigasz volt ez mindahhoz mérve, amit elveszített. Minden idegszálában érezte, hogy nem látja többé a fiát, akit annyira szeretett, a fiatal uralkodót, akinek első lépéseit irányítgatta, s aki mellett oly sokszor lovagolt. Ráadásul elvesztette Robert-t és Charles-t is: hármat a négy fiából! Szinte elviselhetetlen volt…

Hirtelen annyira erős lett a fájdalom, hogy mint bármely anya az elválás pillanatában, elájult az út mellett… Lajos felemelte, hosszan magához ölelte, majd Alphonse öccsére bízta, aki később indul majd útnak. Nyeregbe pattant, és embereivel beleveszett az út porába. Folytak a könnyei.

Megkezdődött a hosszú utazás a Földközi-tenger felé. Lehetetlen gyorsan haladni, ha hadsereg, rakomány és csomagok utaznak együtt. A király kihasználta a lassúságot, számos templomban és kolostorban megállt, mintha „tartalékot” akart volna gyűjteni az imából. Marguerite számára felszabadulást jelentett az utazás. Ahhoz túlságosan jószívű volt, hogy ne érezte volna át Blanka bánatát annak ellenére, amit eddig elszenvedett tőle. Annál is jobban megértette, mert ő maga is hátrahagyta gyermekeit.

Ám mostantól csakis az övé lesz a király, és olyan jó volt átszelni a gazdag Burgundiát Anjou új grófnéja, Beatrix húga és a sógorai, Charles és Robert társaságában. Ez utóbbi egyedül utazott, Mahaut terhessége miatt Párizsban maradt.

Az arcára nyíltan kiülő boldogság keserűséggel töltötte el Renaud-t, ahogyan az utazás lassúsága is. Ilyen ütemben akár egy-két évbe is beletelik, míg elérik a Szentföldet.

– Vajon a felségünk valaha is úgy érzi majd, elég áldást kapott? – csattant fel egy este, amikor a sátrában, melyet minden szállásnál jobban szeretett, Robert d'Artois összehívta a lovagjait, hogy együtt kóstolják meg a helyi bort. A herceg odalépett hozzá, barátsága jeléül erőteljesen hátba veregette, és felkiáltott:

– Türelmetlen vagy, te csikó? Azt várod, hogy összeakaszkodj a hitetlenekkel, vagy hogy ellenőrizd, tényleg olyan felkavaróak-e a lányaik, mint mondják?

– Inkább az elsőt, nagyuram. A hadsereg is türelmetlen. Egyfolytában zsoltárokat énekelünk!

– Semmit nem értetek, sem te, sem a hadsereg. Elfelejted, hogy a keresztes hadjárat zarándoklat, melyen úgy illik, hogy minden szent helyen imádkozzunk.

Láthatod, hogy a király sosem válik meg zarándokköpenyétől.

– Erre nem gondoltam. Még szerencse, hogy nem gyalog megyünk!

– Így van. Vigasztaljon a tudat, hogy a tengeren nem sok templommal találkozunk majd!

Lyonban tartották a leghosszabb megállót. Úgy tűnt, a pápa tartósan itt akar berendezkedni, és nem utazhattak át a városon anélkül, hogy ne találkoztak volna vele.

IX. Lajos, akiben az ájtatosság nem homályosította el a politikai érzéket, kihasználta az alkalmat, és Incére bízta a királyságát, hogy a kereszttel felfegyverkezve útját állja III.

Angliai Henriknek, ha az az ötlete támadna, hogy közelebbről is belekóstol Franciaország földjébe. Ezenkívül még egyszer megkísérelt alapot teremteni a kibéküléshez a szenti atya és a vén fekete bárány, Frigyes császár között.

Természetesen hiába, de Lajos abból az elvből indult ki, hogy aki nem kockáztat, nem is nyerhet… Nyugodt lelkiismerettel folytatta útját.

Beesteledett. Szép, csillagos éjszaka volt, de nyirkos a szomszédos mocsár miatt, melynek vize erősen párolgott a nappali hőségben. Renaud kinyújtóztatta hosszú lábait, és megmozgatta tagjait. Túl sokáig üldögélt a kötéltekercsen, elnézve a kikötő

forgatagát és az állandó jövés-menést a hajók és az új mólók között. Holnap vitorlát bontanak. Holnap végre megkezdődik a nagy kaland!

A nagy, kerek torony felé fordult, mely egy nyárilak-féleség fölé magasodott. Ez volt a király által tervezett erődítmény egyetlen befejezett része. Vasketrecben tűz égett a tetején, mivel a Konstanca-torony – ez volt a neve – egyben világítótoronyként is szolgált. Renaud tudta, hogy Marguerite, a húga és a hölgyei itt szálltak meg, és meghatotta a gondolat, hogy ilyen közel van hozzá. Hamarosan még közelebb kerülhetnek, ha Isten úgy akarja, hogy egyazon hajóra szálljanak fel… Mindennap láthatja, a közelébe mehet, ami már régen nem történt meg. Talán beszélhet is vele?

Sajnos már nem volt a királyné mellett a kis csúfság, aki eltűnt valahová. Mikor…? A lovaggá ütése másnapján. Hersende asszonytól megtudta, hogy a lány elveszítette az édesanyját, az apja pedig hazahívta, de soha nem tért vissza. Renaud-nak néha eszébe jutott, és eltűnődött, vajon mi lehet vele. Hiányzott neki Sancie közvetlen stílusával, kendőzetlen véleményeivel, és különös csillogású, huncut zöld szemével…

Egy pillanatig elnézte a torony tetején lobogó lángokat, majd visszafelé indult Robert nagyúr táborába, amikor hirtelen Pernon alakja rajzolódott ki egy hordó mögül:

– Ó nagyuram! Magát keresem…

Nem olyan volt, mint szokott, ám ezért most nem a túl sok bor volt a felelős. Mióta Renaud fegyvernöke lett, az egykori fegyvermester nagyon ritkán ivott. Olyankor arca rózsás árnyalatot öltött, most azonban halottsápadt volt.

– Nos? Mi történt?

– Én… én Raoul bárót láttam!

– És ez ennyire felzaklatta? Várható volt, hogy ő is csatlakozik a sereghez. Az apja is részt vett az utolsó keresztes háborúban.

– Így van, és nem lenne ebben semmi meglepő, hanem maga a báró döbbenetes.

Először is egyedül őgyelgett a város bejáratánál, semmibe révedő tekintettel, mintha azt sem tudná, hova megy…

– Lehet, hogy magányos sétára vágyott, és mivel nem ismeri a környéket…

– Tudom, de ráadásul betegnek látszott. Láttam amikor felém jött, én viszont nem mertem elé állni. Sosem láttam még ilyen sápadtnak, ilyen szomorúnak! Átkarolta a vállam, mintha természetes lenne, hogy itt vagyok, mintha csak tegnap váltunk volna el, és azt mondta… igen, azt mondta, hogy a megváltás az út végén vár… hogy azért jött, hogy megfizessen az elkövetett bűnért, és az ég küldött hozzá, hogy tanúja legyek ennek. Belém csimpaszkodott, amikor el akartam húzódni, hogy elmagyarázzam neki, más szolgálatában állok, de hallani sem akart erről. Szerencsére odajött az egyik lovagja, d'Amigny nagyúr, aki ismer. Ketten visszavittük a sátrába, ahol az emberei gondjaikba vették.

– Mi történhetett, hogy ilyen állapotba került?

– D'Amigny nagyúr szerint nem sokkal azután, hogy én eljöttem, rájött, mi az igazság a szeretőjével és Philippa asszonnyal. Iszonyatos haragra gerjedt, és megparancsolta, hogy fogják le Flore-t. Bíróság elé állította, és boszorkányságért máglyahalálra ítélte.

– Egy nemes lányt máglyára vetnek, mint boszorkányt?

– Ó, volt már ilyen! De ne aggódjon! Nem sütötték meg: a kivégzés előtti este eltűnt a börtönből. Senki nem tudta, hogyan, és hova mehetett. Azóta Raoul báró egyfolytában magát hibáztatja, és Isten bocsánatáért esedezik. Kétségbeesésében csak támogatja Enguerrand öccse, aki arra akarta rávenni, hogy álljon szerzetesnek, mert akkor a kolostorában, csendben megöletheti. De a király keresztes háborúra szólított, és Coucy lovagjai meggyőzték a bárót, hogy öltse fel a keresztet, mint az isteni megbocsátás elérésének legjobb eszközét, és harcoljon Jeruzsálemért… ráadásul ez volt a legbiztosabb módja annak is, hogy megvédjék az öccsétől. Úgy tucatnyian tartottak vele, és eleinte minden rendben volt. Úgy tűnt, Raoul nagyúr újra önmaga, és örül az eljövendő csaták ígéretének. Ráadásul útközben majdnem annyit imádkozott, mint király urunk. Azután, talán az utazás lassúsága miatt, inni kezdett, ami nem tesz jót az egészségének: amikor részeg, mindent összekever: tüzes megváltás igényét… és az égető vágyat, mely még mindig emészti az átkozott Flore után. Nos, ez a helyzet.

– Istenem! Hogyan segíthetnénk rajta?

– Imádkozhatunk Istenhez, hogy hamar összegyűljenek a keresztesek, és ne időzzünk sokáig Cipruson. Úgy hallottam, az a hely testi szerelemre csábít egy ókori istennő miatt, akinek bujább szolgálólányai voltak, mint azok a könnyűvérű nők, akik egy hadjáratban a sereg nyomában vonulnak. Ha így van, a báró egészen meg fog őrülni…

– Vagy meggyógyul? Ki tudja…

Másnap a flotta felvonta nagy, szögletes, aranykeresztes vitorláit, miközben a papok lelkesítőn zengték a Vera Creator-t, s hangjukhoz csatlakoztak az útnak indulók is, akik nem tudták, viszontlátják-e még valaha szülőföldjüket. A napfényben úszó reggelen, a tengeren, mely olyan kék volt, mint Franciaország címere, a távoli földek varázsát hozó könnyű szélben egyetlen férfi – vagy nő – sem volt, aki felesleges sajnálkozásnak adta volna át magát, hisz Krisztus sírjának felszabadítására, a paradicsom elnyerésére indultak, ráadásul a legszebb utazás várt rájuk.

Három hajó lebegett az élen – a Montjoie, a Reinel és a Demoiselle, élénk színekbe öltöztetve egészen az árbocok tetejéig. Mindenfelé kis zászlók lengtek. Közvetlenül mögöttük uszályhajók követték őket; ahol az értékes lovak szálláshelyét rendezték be.

A jószágokat a hátul lenyitható fedélzetnek köszönhetően könnyű volt beszállítani.

A király és az övéi – mintegy ötszáz ember! – az ezüsttrombiták hangjára a Montjoie fedélzetére léptek, aminek a hátsó felét hölgylakosztálynak alakították ki kárpitokkal, selyempárnákkal és kényelmes fekhelyekkel. Renaud-nak lényegesen szerényebb szállás jutott a hajó orrában, a többi lovag mellett. Ha egy pillanatig remélte is, a királynéja közelébe kerülhet, hamar megértette, hogy ez lehetetlen lesz.

Ugyanakkor láthatta a reggeli misén és napközben, amikor kisétált a hátsó felépítmény elé, melynek narancssárga és piros csíkos ellenzője megvédte a nap erejétől… Dél méltó leányaként szerette a világos ruhákat és fátylakat, gyakran öltözött fehérbe, ami néma csodálója szemében csak még gyönyörűbbé tette. Renaud egy sarokba húzódva órákon át képes volt elnézni félig lehunyt szemhéja alól, miközben alvást tettetett.

Az első estéken másfajta varázslat érte el. Mióta Beatrix húga hozzáment Charles d'Anjou-hoz, Marguerite mellett élt egy fiatal nő, akit az édesanyja küldött hozzá a vidám trubadúrok helyettesítésére, akiket Blanka királyné ki nem állhatott. A kisasszony tudott verselni, mesét mondani, és leginkább énekelni, miközben lanton kísérte magát. Marguerite szeretett provence-i anyanyelvén énekelt. Bársonyos, varázslatos hangja volt, olyan csábítóan lágy, hogy a hajó zajai elcsendesedtek, és mindenki visszafojtotta a lélegzetét, amikor a csillagok alatt helyet foglalt egy párnán a királyné lábánál, és hosszú ujjai végigfutottak a lant húrjain. Akik hallgatták, úgy érezték, a szerelem hangját hallják, és nem egy rejtett könnycsepp gördült le a dús bajszok közé annak ellenére, hogy néhány kivételtől eltekintve az északi harcosok nem értették a dalok szövegét Egyedül Lajos király utasította el a varázslatot, és általában véget vetett a koncertnek, megparancsolva, hogy a Montjoie utasai kórusban énekeljenek zsoltárt Isten vagy Szűz Mária dicsőítésére. Harmónia tekintetében sokat vesztettek ezen, hisz a hangok távolról sem voltak angyaliak, lelkiekben azonban sokat nyertek.

– A fivérem bizonyára szentnek született – jegyezte meg Robert d'Artois egy este, amikor a feltámadt szél miatt a hölgyek visszavonultak, ő pedig felment az orrba, hogy megtöltse tüdejét friss levegővel. – Ez azonban nem elég ok arra, hogy azt állítsa, hogy csakis a szerzetesek mormogása lehet a művészet kifejezése. A magam részéről sosem hallottam még meghatóbbat, mint ennek az Elvirának a hangja. Órákon át tudnám hallgatni…

– Éppen ezért nem engedi a királyunk – felelte Antoine d'Avrincourt barátja. –

Attól tart, hogy elpuhulunk, és nem is téved egészen. Ne felejtsük el, szent háborúba tartunk! A női bájnak nem sok keresnivalója van benne. Még szerencse, hogy az a lány nem olyan szép, mint a hangja. Mindannyian veszélyben lennénk…

– Ebben az esetben királyi fivérem képes lenne… a vízbe dobatni, Isten legnagyobb dicsőségére! – nevetett d'Artois.

Igazság szerint Marguerite új kedvence, bár szép nem volt, nem volt visszataszító sem. Közepes termetű, kissé testes lány volt, erőteljes, nőhöz kissé túlságosan hangsúlyos arcvonásokkal, fodros szája azonban nem nélkülözte a bájt Sötét szemének különös vonása volt, hogy nem tükrözött sem fényt, sem érzelmeket. Fekete haját füle fölött két csavart fonatba fésülte, melyek olyan vaskosak voltak, hogy szélesebbnek mutatták arcát. Szerényen öltözködött, mindig sötét színekbe, s legalább úgy elrejtette a testét, mint egy apácai csak az arca és a keze látszott belőle. Szirénhangja nélkül meglehetősen átlagos lett volna, és Marguerite; nem habarodott volna bele, kiváltva a többi udvarhölgy, s különös módon Renaud féltékenységét. Nem mintha a fiú irigyelte volna az énekesnőtől a királyné ragaszkodását, de gyakran eszébe jutott Sancie de Signes. Csúnyasága ellenére a lány szeretetre méltó volt büszke és kitartó természetével, továbbá szórakoztató is, és tartása máris a leendő előkelő hölgyet idézte. A lovag nem értette, hogyan adhatta Marguerite Elvirának azt a helyet a szívében, melyet egykor a „jópofa kis csúfság” foglalt el, akiről nem tudta, mi lehet vele.

Indulás előtt megpróbált érdeklődni felőle Hersende-nál, az egyetlen személynél, akit ismert Marguerite környezetében, az asszony azonban nem tudott – vagy nem akart – semmit sem mondani, hacsak azt nem:

– Mintha tavaly esküvőről hallottam volna, de nem mernék megesküdni rá.

– Esküvő? Ilyen fiatalon?

– Nincs ebben semmi különös: mostanra tizenhat éves lehet, és természetes, hogy tizenöt évesen férjhez adnak valakit. Azt ellenben sosem hittem volna, hogy érdekli magát.

Hersende szeme sarkában kissé gúnyos vidámsággal méregette.

– Hogy a maga szavait idézzem, ez természetes! Hisz barátságot tanúsított irántam. Hálátlanság lenne megfeledkeznem róla.

Különös módon ez a rövid beszélgetés jutott eszébe Elvira kapcsán, aki teljességgel ismeretlen volt számára, mégis emlékeztette valamire… vagy valakire. Nagyon zavarta, hogy nem tudja azonosítani ezt a valakit, hisz büszke volt a memóriájára, s tudta, hogy sosem felejt el egyetlen arcot sem…

Az elkövetkező napokban nem látta viszont a lányt. A királynak nem tetszettek profán dalai, amikor éppen keresztes háborúba indultak, s paranccsal felérőn adott hangot véleményének. Ráadásul zsúfoltan voltak a hajón, ahogyan a többin is, és a kényelmetlenség inkább imára, mint románcra indított. Azt leszámítva, hogy egy széllökés zátonyra futtatott egy hajót, az utazás nagyobb károk nélkül zajlott. Ideális idő volt, a Földközi-tenger selymesen, lágyan hullámzott, akár egy simogatásra vágyó macska. Renaud ideje legnagyobb részét a korlátnak támaszkodva töltötte, elnézte, ahogy suhan alatta a kék folyam, s minden tarajos hullám, minden ragyogó csillogás gyermeki örömmel töltötte el. A tenger fennkölt szépségében, melyet kevésbé kegyesnek ismert meg, amikor Rómából tartottak visszafelé, ígéretet látott arra, hogy a szent küldetés diadallal végződik majd, és közelebb viszi lelkét a paradicsomhoz.

Leginkább Ciprus szigetét várta azonban, és ahogy teltek a napok, egyre többször álldogált a hajóorrban, remélve hogy ő pillanthatja meg elsőként a körvonalait.

Annyit tudott Ciprusról, amennyit Thibaut leírása elárult róla: nagyon szép sziget volt, és elragadó nagyanyja, Jeruzsálemi Isabelle, akinek sikerült minden kalandon át is megőriznie a képét, a koronáját viselte Amaury de Lusignannal, a negyedik férjével!

Tudta, hogy itt született az anyja, Mélisande, és hogy a sziget nagyon közel fekszik a szír partokhoz, melyeket türelmetlenül várt már.

Mégsem ő pillantotta meg elsőként a földet: a szeptember 17-éről 18-ára virradó éjszaka az árboc tetejéről figyelő őrszem kiáltása jelezte. Mindenki azonnal az orrba futott, s a hajó majdnem elveszítette egyensúlyát. Limassol kikötőjéhez közeledtek, a sziget déli részéhez. A jelzőtorony szélben lebegő lángjait leszámítva csak az erdős dombok és az erődítmények körvonalai látszottak. A szem nem talált táplálékot, az orr azonban egyenesen a paradicsomba került. Az éjszakai szellő hozzájuk fújta a sziget illatait, melyet az ókoriak a szerelem istennőjének szenteltek, s melyen a természet ezernyi édes parfümöt termett. Mirtusz, nárdusfű, fahéj, mirha, tömjén és levendula illata érte el a hajókat, elfeledtetve a tenger szagát és az emberekkel és állatokkal teli építményeknél elkerülhetetlen bűzt…

A felkelő nap felfedte az eukaliptuszerdőkkel és szőlődombokkal övezett fehér várost, a kék kikötőt, a távolban a Troodos hegységgel, melyet cédrusok és ciprusok nőttek be. Limassol előtűnt védelmi rendszerével, világítótornyával, színes zászlórúdjainak sokaságával s a kecses Szent György-kápolnával, ahol egykor Oroszlánszívű Richard angol király feleségül vette Navarrai Bérengére-t. Mindezek felett egy nagy kastély uralkodott. Felfedezték a francia király előrelátásának bizonyítékait is: csűrnyi magasságban felhalmozott hordópiramisokat, hegyekben álló búzát és árpát: zöld hegyeket, mivel az esőben kicsírázott a halmok felszíne, de pontosan így is tervezték: a hajtások megőrzik a gabona frissességét.

A város kormányzója kijött a partra, hogy szertartásosan fogadja a francia királyt és a nagyurakat, majd a kastélyba kísérte őket, ahová I. Henrik, akit a postagalambok értesítettek, hamarosan megérkezik, hogy személyesen kísérje francia testvérét Nicosiába, a fővárosába. Lajoson és fivérein kívül a nagy, díszes hajók elhozták IV.

Hugo flandriai grófot, Guillaume de Dampierre-t, V. Hugot, Saint-Paul grófját, Raoul de Coucyt és egy másik kétségbeesettet, Hugues de Lusignant, La Marche grófját. A gróf nemrég özvegyült meg, elveszítve az asszonyt, akit egész életében, s még most is imádott: Isabelle d'Angouléme-et, az egykori angol királynét, aki kétszer is IX. Lajos és az anyja életére akart törni. Képzelni sem lehetett volna szomorúbb lovagot, mint ez a már idős, fekete címeres férfi, akit nem is annyira felesége halála sújtott le, hanem az elutasítás, melyben az asszony részesítette, amikor bezárkózott Fontevrault apátságába első férje, Földnélküli János sírjával, aki szerencsétlen ember volt, de Anglia királya, ami visszaadta értékét… Mint Raoul de Coucy, Lusignan is félrehúzódott lovagjaival, nem törődött senkivel, a lázas tekintetű, sápadt arcára kiülő kétségbeesés megvédte a többiek kíváncsiságától. Mindenki tudta, hogy a halált, és csakis a halált keresve állt keresztesnek… Az sem érdekelte, hogy a ciprusi királyok rokonai. Csak átutazóban volt.

Mint a beszállás, a kiszállás is harsonák hangjára történt, vidám forgatagban, melyben minden nagyúr igyekezett megtalálni az embereit, hogy rendet teremtsen közöttük. A többi lovaggal együtt Renaud is elment a lováért. Aggódott kissé, de a nemes jószágok bámulatosan tűrték az utazást hála a gondoskodásnak, melyben a király parancsára részesültek. Hagyta, hogy Vihar megmozgassa a lábait, majd csatlakozott d'Artois embereihez, akik egy nagy fenyői alatt gyülekeztek, hogy azután díszsorfalat alkossanak a pápai legátus, Eudes de Cháteauroux előtt, akinek templomos hajója a kikötő közepén vetett horgonyt. Hugues de Croissilles és most már elválaszthatatlan Fresnoy-ja éppen vitatkoztak. Az előbbi sajnálta, hogy véget értek a királyné hölgyének esti koncertjei. Cipruson már nem lesznek olyan közel a hölgyekhez, és nem nyílik több alkalom, hogy meghallgassák:

– Igaz, nem szép – jelentette ki túlfűtötten –, de amikor énekelt, ezt észre sem vettük többé. A magam részéről olyan magaslatokba ragadott, hogy alig találtam vissza a földre.

– Nos, akkor legalább nem kell elhagynod többé a földet! – gúnyolódott Fresnoy. –

Elismerem, csodálatos hangja van, de miért énekel mindig a provence-i anyanyelvén?

Marguerite királynénak biztosan tetszik. Nekem jobban tetszik a mi oil nyelvünk!

– Ilyenek a költőink! Elvira kisasszony bizonyára csak az anyanyelvén tud dalt szerezni… Igaz is, azt sem tudjuk, mi a neve. Mindenki Elvira kisasszonynak nevezi, mintha családja nem is lenne.

– Biztosan nem jelentős család. A nemes családok nem értékelik, ha a lányaik a dalnokok közé állnak!

– Milyen utálatos vagy, szegény Fresnoy-m, nyakig elmerülve északi földjeidbe!

Tudd meg: a déli nagyuraknál egy énekes költő az ég áldása, és nagyon büszkék rá.

Még egy aquitániai herceg is trubadúr, meg még egy másik herceg is. Tehát ahhoz, hogy a királyné mellett lehessen, ennek az Elvirának nemesi család gyermekének kell lennie…

Nyeregbe szálltak és megindultak, de míg a két fiatal folytatta a vitát, Pernon kissé félrevonta Renaud-t:

– Tudom, hogy hívják az énekesnőt – mondta egészen halkan, mintha félne, hogy meghallják.

– Honnan tudod? És miért vagy ilyen titokzatos?

– Hogy honnan tudom? Segítettem egy kicsit az öreg Adéle-nek, a királyné szobalányának, aki mosni akart, de nem talált vizet. Azóta barátként kezel, és mivel ő

is arról a vidékről való, kérdezés nélkül is elárulta. Csak úgy… beszélgetés közben! És azért beszéltem halkan, mert nem vagyok biztos benne, hogy örülni fog annak, amit mondok. Én sem örülök egyébként!

– Ne körülményeskedj! Ki vele!

– Elvira de Fos-nak hívják – szakadt ki Pernonból. – Egyetlen rokona a fivére. Aki templomos lovag!

– A húga lenne… a sírgyalázónak? – képedt el Renaud. – Biztos vagy benne?

– Ó, kétségnek nincs helye. Adéle egyébként megnevezte a bátyot is: Roncelin testvér! Nem idevalósi szent, és biztos, hogy a templomban sem sokan választották a nevét!

Renaud-ra hirtelen gondolatok áradata tört, és nem is válaszolt. Szemét a távolba szegezve gondolkodott. A férfi emléke, aki ragadozóként vetette rá magát Thibaut szerény hagyatékára, és még a sírját is megszentségtelenítette, undorral töltötte el.

Ellenére volt, hogy a férfinak van egy húga, és ez a húg éppen Marguerite mellett van: végre rájött, kire emlékeztette Elvira, és most már tudta, miért irtózott tőle ösztönösen…

Pernont meglepte a hallgatása:

– Nos, Renaud úr, csak ennyit mond a híremre?

– Mit gondoltál? Hogy örömteli kiáltásokban török ki? Ha tudni akarod: félek.

Félek, hogy ezt az asszonyt, akinek szirénhangja elkábítja a szíveket és a lelkeket, nem jó célból küldték a királynéhoz. A király jól tette, hogy csendet parancsolt.

– Egyetértek, de mit akar tenni?

– Egyelőre semmit, de amikor elfoglaltuk a szállásunkat a sziget fővárosában, felkeresem Hersende asszonyt, és figyelmeztetem. Ő vigyázhat leginkább a királynéra.

– Ő is provence-i.

– Igen, de józan gondolkodású asszony, és ráadásul annak szenteli az életét, hogy vigyáz azokra, akiket ápol. Amennyire ismerem, nem szeretheti túlságosan Elvira de Fos-t.

– Az öreg Adéle sem. Földre köpött, ahogy kimondta a nevét, ami nem éppen a gyengédség jele…

Ismét felharsantak a trombiták. A lovagok felsorakoztak a szőnyeggel borított út mentén, ahol a legátus vonul majd, amint partot ér. Megjelent a hajóhídon, impozáns sziluettként vörös ruhájában, s alakját még magasabbnak mutatta a kezében hordozott aranykereszt. A kereszt, mely a francia ereklyekincsek közé tartozott, s mely magába foglalta az Igazi Kereszt egy darabkáját.

Egyazon mozdulattal mindenki leszállt a nyeregből, és térdre ereszkedett a porban.

Renaud szíve szokatlan ritmusra vert a gondolatra, hogy a gazdagsága ellenére is szerény relikvia talán hamarosan átadja helyét a nagy keresztnek, melyet egykor Thibaut elásott, s melyet az ő küldetése megkeresni, hogy ismét keresztény király emelhesse magasba a serege élén, hogy felszítsa a bátorságot, s hogy a haldoklók felé emelhessék utolsó pillantásukat, és belőle merítsenek utolsó vigaszt…

IX. fejezet

Aphrodité szigete

Aggodalmai ellenére Renaud számára felejthetetlen maradt a ciprusi fogadtatás: a rendkívül nagylelkű, szívélyes vendégszeretet, amit a legőszintébb öröm itatott át.

Mialatt a hadsereg felverte táborát Limassol mellett, a királyi család a lovagok és a szolgálatukban álló emberek kíséretében I. Henrik király vezetésével a fővárosba, a mintegy tizenkét mérföldre fekvő Nicosiába vonult.

Ezüstös levelű olajfaligetek, illatos fák, cédrusok mellett haladtak el – melyekből a sziget kézművesei finom illatú bútorokat és ládákat készítettek, melyek sosem rohadtak szét –, és gyümölcstől roskadozó narancs- és citromkerteket csodálhattak meg. Átkeltek a Troodos hegyen, a sziget vízgyűjtőjénél, amelynek legmagasabb pontja az éltető illatot árasztó fenyvesekkel borított Olümposz. Megálltak a kolostorokban, ahol – hosszasan – imádkoztak különös Isten és Szűz Mária-szobrok előtt, melyek egyszerre voltak merevek és pompásak, s szigorú arcukban hatalmas meredt és kitágult szem ült, éles kontrasztot alkotva a díszes bíborral és arannyal. Istenien lágy volt az idő, az ég bájos kékben ragyogott, a hófehér bárányfelhők csak kiemelték gyönyörű

színét, a szőlőkben a piros és kék vásznakba öltözött parasztok súlyos, lédús fürtöket szüreteltek.

Nicosiába, a nagy rózsaszín „oázisba” érkezve, mely a Pedieos völgyben terül el pálmafák kékes koronájával és ciprusok fekete oszlopaival övezve, a városiak elébük siettek rózsavízzel átitatott mirtuszcsokrokkal, mellyel üdvözlésképpen s a szeretet jeleként minden utazót megajándékoztak. Az ókori hagyomány egészen Aphrodité kultuszához nyúlt vissza. Ugyan az ország sok bizánci tradíciót őrzött, s bár a népesség görög volt, folyékonyan beszélték a frank nyelvet. Olyannyira, hogy a rendkívüli királyság fővárosába érkezve a keresztesek nem is barátoknál, hanem szinte otthon érezték magukat, olyan kedves fogadtatásban részesültek. Ráadásul a Lusignan királyi család ősi poitoui vérébe az Anjou-Ardennes-eké keveredett, valamint a Champagne grófoké, kiegészítve a bizánci császárok egzotikus felhangjával.

I. Henrik tökéletes példája volt a keleti földön uralkodó frank királynak. Magas termetű, de testes volt, aminek köszönhetően „Kövér Henriknek” hívták, kedves, vonzó arccal, barna szakállal és kék szemmel. Vitéz lovag volt, jó bajtárs és bölcs uralkodó, akiben egyesült mindaz, ami igazán nemes volt az egykori jeruzsálemi királyságban, hiszen anyja,

Alix révén Isabelle királyné és harmadik férje, Henri de Champagne unokája volt, apja, I. Ciprusi Hugo oldalán pedig Amaury de Lusignan – Isabelle negyedik férje – és az első felesége, Echive d'Ibelin unokája. Ciprus királya volt, és az előző év, 1247 óta IV.

Ince pápa áldásával viselte Jeruzsálem koronáját is, melyet II. Frigyestől vettek el, aki azzal szerezte meg magának, hogy feleségül vette Isabelle királynő – már megint ő! – és a második férje, Conrad de Montferrat épphogy eladósorba ért unokáját. Ekkoriban Frigyest már kiközösítették, és mivel senki sem akarta méltatlan fejére helyezni a koronát, maga tette fel, egy füst alatt kijelentve, hogy mostantól Ciprus királya is, ahol megszálló hadsereget hagyott hátra, mellyel I. Henrik végül leszámolt, és 1232. június 15-én a tengerbe szorította. Azóta az ismert módon kiéleződött a harc IV. Incével, aki ismét kiközösítéssel sújtotta Frigyest a lyoni zsinaton, s ezzel hivatalosan is felszabadította Ciprust a német szorítás alól. Így Franciaországi Lajos Jeruzsálem legitim királyát ölelte magához a limassoli kastélyban.

Renaud-nak nem volt szüksége nagy számolgatásra – a gyönyörű Isabelle, akinek képét a szíve felett őrizte, s akinek különböző férjeitől született leszármazottai igen népes családfát eredményeztek –, könnyen megállapította, hogy Henrik király az unokatestvére, hisz az anyja, Mélisande, és Henrik anyja, Alix, féltestvérek voltak.

Természetesen szó sem lehetett róla, hogy ezt felfedje, de szórakoztatónak találta a helyzetet, és ösztönös rokonszenv támadt benne a férfi iránt, aki szó szerint elsöpörte az eretnek császár bérenceit, és ilyen lélegzetelállító fogadtatásban részesítette őket.

Nicosia őt is, mint minden társát, aki sosem látott még keleti várost, elkápráztatta.

Virágos balkonokat, galériákat, teraszokat láttak, ahol az ember elheverhetett, hogy belélegezze az est friss levegőjét, fedett utcácskákat, melyek árnyékában szépen kidolgozott réztárgyak, hímzett kelmék, bútorok, fűszerek, borok, cukor, olaj és aromák sorakoztak a szemmel láthatólag tehetős kereskedők minden kincsét felvonultatva. Renaud megtudta azt is, hogy bár nem övezi fal, a város gondosan védett éjjel-nappal: fegyveres, de furulyával és dobbal is felszerelkezett őrök járják. Ráadásul mivel a lakosok legnagyobb félelme a tűz volt, mindenfelé vízzel teli nagy edények álltak, melyeket bármikor a lángokra üríthettek. A házakat selymes kárpitok és szövetek díszítették, és a teraszokról legszebb ruháikba öltözött nők szórtak virágokat és mirtuszágakat az érkezőkre.

A palota kapujában Stefánia királyné, az örmény király, I. Hethum lánya sietett a hölgyek elé kíséretével, hogy személyesen vezesse őket lakosztályaikba, ahol megpihenhetnek, miközben a két király és a lovagjaik Lajos kérésére a közeli katedrálisba mentek hálaadásra.

Az Isten szent bölcsességének – görögül sophiának – szentelt templom háromhajós, tágas szentély volt, melynek építését a néhai Alix királyné kezdte meg, s még mindig nem fejeződött be. A munkások, akik a hármas portálon dolgoztak, mesterükkel az élen térdet hajtottak a francia király előtt, aki minden protokollt félretéve megölelte Eudes de Montreuilt, és gratulált a már elkészült részekhez. Ezután énekes misét tartottak, s lelkesen dalolták a Te Deum-ot, majd végre visszamentek a palotába, ahol a pazar lakomán felfrissülhettek: ecetes pipiskepástétom, korianderrel marinált sertés, olívaolajos, fűszeres hal, fokhagymás kolbász, valamint zöldségek, gyümölcsök és mézes vagy cukros édességek, a sziget specialitásai, s mindez finom helyi borokkal megöntözve, melyek nem egy résztvevőnek a fejébe szálltak.

Renaud szokása szerint mértékkel ivott. Szerette a bort, de sosem engedte, hogy átvegye az irányítást felette, és elveszítse valóságérzékét. Annál is óvatosabb volt, mert a szigeti borok mámorítóak voltak, és könnyen részegséget okoztak. Így történt Gerard de Fresnoy-val is, aki az asztal alá itta magát, és mindkét hóna alatt meg kellett támogatni, hogy el tudják vinni lefeküdni. Croisilles és Renaud vállalták magukra a feladatot, miközben más lovagok Bacchus többi áldozatának nyújtották ugyanezt a szolgálatot. A király és Charles öccse közvetlen környezete könnyebb helyzetben volt, hisz ők a palotában kaptak szállást. Nem ez volt a helyzet Robert herceggel és a lovagjaival. Ok a pazar Ibelin-palota vendégszeretetét élvezték, mely Ciprus legelőkelőbb családjának lakhelye volt, és csak egy dominikánus kolostor választotta el a palotától. Annak köszönhették ezt az elhelyezést, hogy a herceget nem kísérte el a felesége, de a tüzes természetű Artois elégedetlen volt. Elveihez hűen egy percre sem akart eltávolodni a királytól, és ezt el is mondta, de hamar megnyugodott, látva, hogy csodálatos otthon nyílik meg előtte, melynek küszöbén a királyság udvarnagya várjál Baudouin d'Ibelin, Jaffa grófja, és az édesanyja, egy idős kora ellenére még mindig szép, királyi megjelenésű hölgy. Melisande d'Arsuf egy olyan férfi özvegye volt, akinek emlékét nagy tisztelet övezte az egykori Jeruzsálemi Királyság maradványaiban: Jean d'Ibeliné19, „Bejrút uráé”, aki hősiesen megvédelmezi te a szír partvidék frank városait minden ragadozótól, akik közül a legutóbbi Frigyes császár volt, ám neki is meg kellett hajolnia nyugodt elszántságai előtt. Abból, ahogyan meghajoltak előtte, és kérték, hogy érezze otthon magát az elragadó helyen, mely tele volt élő vizekkel, árnyas udvarokkal és kertekkel, Robert megértette, hogy rendkívüli megtiszteltetésben részesült: ő volt az első vendég, akit az öreg hölgy befogadott, nemcsak elsőszülött fia, az egy éve elhunyt II. Balian halála, hanem illusztris férje elvesztése óta.

– Itt szabadabb lehet, nagyuram, mint a palotában – jelentette ki az asszony fia üdvözlő szavait kiegészítve.

Kellemes volt hallani. Ugyanakkor az, hogy már az első este egy kalimpáló, finoman szólva szaftos katonadalt harsogó részeget hozzon az előkelő hölgy fedele alá, különös módon zavarta a herceget, aki máskor sokkal elnézőbb volt a bűnnel szemben, melynek néha ő is áldozatul esett.

– Intézzék el, Courtenay és Croisilles, hogy kijózanodjon, mielőtt beviszik! Ma este nem akarom, hogy bármelyik lovagom akár a legapróbb botrányt is kavarja – jelentette ki, amikor indulni készült „ép” embereivel a fáklyahordók nyomában, akik rájuk vártak.

Könnyebb volt mondani, mint megvalósítani. Hiába mártották a fejét egy szökőkútba, Fresnoy ugyanolyan részeg maradt, és tovább harsogta dalát, melyben a dallamnak csak halvány emléke maradt felfedezhető.

– Ki látott már ilyen makacs részegséget – morgott nyugtalanul Renaud. – Kezdem azt hinni, az lesz az egyetlen megoldás, ha leütjük. Legalább akkor elhallgat, és 19 Balian d'Ibelin és Komnenosz Mária elsőszülött fia volt bevihetjük.

– Mindenki mással szemben igaza lenne, de vele lehetetlen – felelte Croisilles, aki jól ismerte barátját. – Fresnoy-nak van egy sérülés a fején, melyet tavaly szerzett egy tornán a nagybátyjánál, Ribemont grófnál. Megesketett, hogy titokban tartom, mert nagyon félt, hogy Robert nagyúr nem akarná elhozni a keresztes hadjáratra. A csatákra gondolva a megszokottnál erősebben kitömette a sisakját. Ha pedig a csupasz fejére csapunk, baj lehet belőle…

– Ebben az esetben találnunk kell egy helyet… talán egy fogadót, ahol befejezheti az éjszakát. Úgy láttam, van egy a szomszéd utcában…

Ismét talpra segítették terhüket, és éppen befordulni készültek az említett utca sarkán, ahol egy mécses megvilágításában szent szobor állt, amikor egy nő körvonalai rajzolódtak ki a fal mellett. Megérintette Renaud karját:

– Jöjjön velem, nagyuram. Van itt egy hölgy, akii segíthet…

– Egy hölgy? Kicsoda?

– Biztosan egy kurtizán – nevetett Croisilles.

– Azt mondtam, hölgy! – folytatta az ismeretlen, – Aki ismeri magát, Courtenay úr.

Szigorú volt a hangja, ahogyan az öltözéke is. Sötét ruha és fátyol keretezte a hétköznapi, ötven körüli arcot: Renaud nem emlékezett rá, hogy valaha is látta volna.

– Hogyan ismerhet, amikor csak most érkeztem. Maga kicsoda?

– A hölgy szolgálója. Majd ő maga megmondja a nevét. Hozzáteszem, várja magát… és a fogadó, ahová indultak, zárva van. Fél talán?

– Mitől félnék, hacsak attól nem, hogy felzavarjuk az egész várost, ha még sokáig itt maradunk – felelte Renaud, kezét Fresnoy szájára tapasztva, aki egy pillanatnyi hallgatás után most még hangosabban zendített rá újra. – Hova megyünk? Remélem, nem túl messze.

– Csak ide szembe!

Egy kis, teraszos ház állt ott, fölszintjén egyetlen nyílása egy alacsony ajtó volt, az emeleten pedig egy oszlopos ablak, ahol a vastag szövésű függöny mögül halványan fény szűrődött ki. Az asszony nyomában a két társa oda vitte elázott barátjukat.

Sikerült úgy belépniük az ajtón, hogy nem verték be a fejüket, és terhüket sem ejtették le. Egy belső udvarra jutottak, ahol egy narancsfa és két mirtusszal beültetett kőedény állt, valamint három zsámoly és egy kerek kőmedence egy kis szökőkút körül. Egy földre állított, háromcsőrű rézlámpás világította meg az udvart. A medence mellett egy kék ruhás, sűrű, szőke, vállára omló hajú nő állt, kezét széles ruhaujjába rejtve: Flore d'Ercri…

Egy pillanatra Renaud azt hitte, káprázat áldozata, csak hasonlóságról van szó, így nem mutatott meglepetést. Valóban ő volt azonban, ahogyan azt lassú mosolya és felragyogó szeme elárulta:

– Gratulálok, Renaud úr! Úgy látom, nem lepi meg a találkozás.

– Pedig meglep! Keresztes háború idején élünk, amikor előfordul, hogy a hölgyek is útnak kívánnak indulni, hogy a fegyverek védelmében zarándokoljanak…

– Jól gondolja… Most azonban az lenne a legjobb, ha lefektetnék a zavarkeltő

társukat erre a padra. Aztán mutassa be néma barátját!

Finoman fogalmazott: a gyönyörű nő hirtelen felbukkanása olyan hatást tett Croisilles-ra, mintha Medúza-fejet látott volna… csak kellemesebb formában. Teljesen elképedtnek látszott.

– Szép hölgy – nyögte végül –, szívesen a lába elé omlanék, oly gyönyörű, de vegye figyelembe, hogy akadályoztatva vagyok. A barátunk olyan részeg, hogy még a hideg víz sem tudta elhallgattatni.

Fresnoy, aki kásás hangon inni kért, belefojtotta a szót, nevetésre fakasztva Flore-t… Renaud-t félretolva segített Croisilles-nak lefektetni a részeget, párnát tett a feje alá, utasította a két társát, hogy támasszák meg, és szólt a szolgának, hogy hozzon egy vödröt, törölközőket és egy kevés olajat.

– Az egyetlen megoldás, ha meghánytatjuk – jelentette ki.

Hárman is szinte kevesen voltak a feladathoz, annyira küzdött az áldozat, de hamar felülkerekedtek: a lány nagy pohár olajat diktált Fresnoy-ba, majd szilárd akarattal ledugta az egyik ujját a torkán. Csodálatos volt az eredmény, és éppen annyi idejük maradt, hogy félreugorjanak, és a vödör fölé tartsák a részeg fejét. Fresnoy mindentől megszabadult, és amikor a végére ért, nemhogy csendben maradt, de végtelenül kimerültnek is tűnt. Ismét lefektették a padra, hogy megmossák az arcát rózsavízzel, megszabadítva a kellemetlen szagtól.

– Azt hiszem – jelentette ki néhány perc múlva Flore –, most már visszavihetik a szállásukra anélkül, hogy felzavarná az egész várost.

Croisilles-nak azonban nem volt ínyére, hogy ilyen egyszerűen elbocsátják:

– Szép hölgy – nyögte –, nagy segítségünkre volt, és szeretném, ha tudná, hogy lekötelezett. A nevem Hugues de Croissil es lovag, és…

– És szeretné megtudni az én nevem? – mosolyodott el gúnyosan a lány. – És bizonyára azt is, honnan ismerem a barátját. Nos, tudja meg, hogy… az unokahúga vagyok. A nevem Flora… de Baisieux – tette hozzá kihívón Renaud-ra pillantva. – Most, hogy túl vagyunk a bemutatkozáson, azt hiszem, ideje elbúcsúznunk.

– Visszajöhetek még… üdvözölni?

– Az illendő látogatási órákban bizonyosan! Ami magát illeti, Renaud, szeretném viszontlátni, amint teljesítette jótékony küldetését.

– Ma éjjel? – kérdezett vissza a fiú minden lelkesedés nélkül.

– Kérem! Beszélnünk kell, és minél előbb, annál jobb!

– Ahogy akarja…

Fél órával később, miután Fresnoy-t, aki mélyen aludt, és egy pillanatra sem nyitotta ki a szemét, ágyba fektették, Croissilles pedig édes álmodozásba merült, Renaud visszatért. Flore várta, ez alkalommal azonban a szobájában, az emeleten. Az ágy lábánál ült a parázstartó mellett, melyben tűz égett. Feltámadt a szél, lehűtötte az éjszakát, és a rossz évszak előjelét hozta. A lovag beléptére, akit cselédje vezetett be, nem állt fel, mindössze hellyel kínálta egy széken, mely mellé egy kancsó bort, két kupát és egy kosár kis perecet készítettek. Fel sem pillantva jelezte, hogy töltsön bort, a fiú azonban visszautasította:

– Köszönöm. A lakomáról jövök, mely olyan állapotba hozta Fresnoy lovagot, amilyenben látta… köszönöm, hogy segített.

– Enélkül is eljött volna ide, amikor magáért küldtem? Mert magát, és csakis magát leste a szolgálóm.

– Honnan tudta, hogy itt vagyok?

– Láttam megérkezni a királyokkal és d'Artois nagyúrral, akiről megtudtam, hogy ön a lovagja lett. De üljön le! Túlságosan magas, zavar!

– Nem áll szándékomban sokáig maradni.

Különös párbeszéd volt, melyben a tekintetek kerülték egymást. Flore az öve végével játszott, Renaud az ágy kárpitját nézegette. Úgy tűnt, egyikük sem tesz semmit, hogy eloszlassa a kettőjük között feszülő zavart. A beállt csend is ezt bizonyította.

Renaud emlékeiben feléledt, amit Pernontól hallott, és habozott az egykori barátság és a mostanra kialakult bizalmatlanság között. A lány jó és segítőkész volt vele, nehezen hitte el, hogy ez a csodálatos teremtmény – még szebb volt, mint utolsó találkozásukkor – szíve egyetlen tiltakozása, gyomra egyetlen összerándulása nélkül úgy dönthetett, hogy az asszonynak, aki oly tökéletesen rábízta magát, meg kell halnia.

Mégsem maradhatott így reggelig, a szoba közepén állva, ahol semmi dolga nem volt.

Végre megtörte a csendet:

– Hogy kerül ide? – kérdezte szinte suttogva, mint ha a hangja visszafojtásával katasztrófát kerülhetne el.

A lány röviden felnevetett, és végre összetalálkozott a pillantásuk. Flore szemében egy percre felragyogott az egykori gunyoros fény.

– Mint mindenki: Marseille-ben felszálltam egy zarándokhajóra, mely Akrába tartott, és megállt Cipruson.

– Miért Cipruson?

– Mert tudtam, hogy a király, a testvérei és a keresztes hadjárat legvitézebb férfiai is mind ide jönnek. Csakhogy jóval előttük megérkeztem, és gond nélkül kibérelhettem ezt a házat, ahonnan remekül figyelhetem, kik jönnek-mennek a palota kapujában.

– Nem ezt kérdeztem. Hogyan tudott elmenekülni Coucyból, amikor elítéltként biztosan szigorúan őrizték?

– Tud róla? Sejthettem volna, hisz láttam, kit választott fegyvernökéül. Az öreg Gilles biztosan nem kímélt.

– Képzelje magát az ő helyébe! Maga meg akarta ölni!

– Épp elég a magam helye… és nem akartam megölni: csak azt akartam, hogy megijedjen és elmenjen. Képtelen voltam tovább elviselni, hogy mindenütt a vádló pillantásával találkozom. Békében akartam élvezni a boldogságom.

– A boldogságát? Amikor megmérgezte azt, aki tökéletesen megbízott magában?

Sosem hittem volna, hogy képes ekkora gaztettre.

A lány hirtelen elkerekedő szemmel bámult rá, s tekintetében eddig sosem látott mélység tükröződött.

– Én sem. Isten a tanúm, hogy eleinte hűséges és elkötelezett szolgáló akartam lenni! Akkor, amikor Raoul báró beleszeretett Blémont asszonyba. Akkoriban minden erőmmel a megcsalt feleség oldalán álltam. Segíteni akartam neki. Azt akartam, hogy megszülje végre a gyermeket, aki megakadályozza majd, hogy a férje eltaszítsa a másik miatt. Azután a másik meghalt egy vadászaton…

– Segédkezett benne?

– Nem. Ahol most tartok, semmi okom nem lenne titkolni, ha így lett volna. A férjnek talán volt benne némi szerepe, de nem kutattam. Csakhogy ez a váratlan haláleset felfedte előttem, amit magam elől is régóta titkoltam már: a szerelmemet Raoul iránt. A szerelmet, mely hirtelen fellángolt, akár egy szénával teli csűr, ha szikrát dobnak rá. Magamnak akartam… és megkaptam. Istenem, hogy szerettük egymást!

Egész éjszakákon át… és nappal is, amikor csatlakoztam hozzá a fürdő forróságában, vagy az erdőben a vadászat alatt! Ugyanolyan éhséggel vágyott rám, mint én rá, és tudtam, hogyan tartsam fenn a vágyát.

– Bájjal és varázslattal? – vetette oda Renaud megvetően, mire a lány hirtelen felpattant, és két kézzel testére szorította a vékony ruhát, mely alatt semmit sem viselt…

– Gondolja, hogy ilyen testtel szükségem van bájitalra? Amikor társaságban voltunk, éreztem, hogy a mellemet, a hasamat nézi, elképzeli a simogatásokat, melyekben később részesítjük egymást. Bolondult értem, ahogyan én is érte… Azután minden elromlott, amikor megtudta az igazságot.

– Annyira irtózott a bűnétől, hogy máglyahalálra ítélte!

– Pontosabb lenne azt mondani, hagyott elítélni, de maga azt kérdezte, hogyan sikerült megszöknöm Coucyból…

– Nos?

– Kedvesem, ő szabadított ki egy föld alatti járaton keresztül. Aranyat is adott, és megkért, hogy menjek el jó messzire, a lehető legmesszebbre, hogy soha többé ne lásson… Mielőtt elengedett volna, még utoljára szeretkeztünk.

– És mire következtetett?

– Hogy sosem fog tudni elfelejteni – vetette oda büszkén a lány. – Ó, engedelmeskedtem neki, mint látja. Nagyon messzire elmentem… de oda, ahol tudtam, hogy megtalálhatom.

– Nem fogja megtalálni – szólt rá szigorúan Renaud. – Megundorodott önmagától, és irtózik a bűnétől, ezért öltötte fel a keresztet. Isten bocsánatát keresi, és Krisztus katonájaként akar meghalni. Nincs joga megakadályozni.

– Maga nem érti. Nem tudok nélküle élni… sem ő nélkülem!

– Bizonyára ezért akar meghalni… Betegnek tűnik…

Flore szép arcára azonnal kiült az aggodalom:

– Beteg? Majd én meggyógyítom.

– Nem hinném. A lelkiismeret-furdalás emészti.

– Vagy a bánat? Renaud, kérem! Hűséges és elkötelezett barátja voltam. Nem viszonozza legalább a barátságom egyetlen morzsáját?

– Szívesen a szolgálatára állok – enyhült meg a lovag –, feltéve, ha senkinek sem kell szenvednie emiatt…

– És az én szenvedésem? Az nem számít magának?

– Tudja jól, hogy számít. Nálam jobban senki sem szeretné boldognak látni… de nem akármilyen áron. Elfelejti, hogy a boldogságért, mely után bánkódik, valaki az életével fizetett?

– A szerelem mindenek felett áll. A szerelem mentség mindenre.

– Nem a bűnre! Valójában mit vár tőlem, Flore kisasszony?

– Hogy segítsen! Lajos király Cipruson gyűjti egybe a keresztes sereg minden erejét, de nem marad sokáig, hogy elkerülje a rossz évszakot a tengeren. Nekem pedig, aki nem vagyok sem királyné, sem hercegkisasszony, sem egy nagyúr felesége, itt kellene maradnom. Én pedig a sereggel akarok tartani!

– Hacsak nem lép valamelyik nemes hölgy szolgálatába, azt hiszem, lehetetlen…

ebben pedig nem segíthetek. Még elmenne, ha d'Artois grófné velünk lenne, de Robert nagyúr egyedül van. Madame d'Anjou-hoz nincs bejárásom… Marguerite királynéhoz még kevésbé. Azért csak próbáljon szerencsét, hátha nem ismeri fel senki.

– Van más megoldás is: vegyen feleségül.

Renaud hátrahőkölt. Megőrült ez a lány?

– Szó sem lehet róla. Ne vegye sértésnek – tettel hozzá lágyabban –, de gondoljon bele, hogy semmim sincs, csak annyi, amennyit Robert gróf ad a föld nélküli lovagjainak…

– Nekem kettőnknek is elég vagyonom van!

– Ami azt jelenti, hogy nincs feleslege! Ráadásul épp eléggé nehéz volt nevet szereznem… melyre szégyent hoznék mindenki szemében, ha kiderülne az igazság.

Szánalomból nem tette hozzá, hogy irtózik a gondolattól, hogy ezt az oly szép s számára még oly új nevet egy gyilkos nőnek adja. Talán Flore így is megértette, mert hirtelen lendülettel leült a lábához egy selyempárnára, hogy a fiú tekintete belemerülhessen ruhája dekoltázsába, orra pedig megteljen a két keble között vékony láncon lógó parfümös golyó illatával.

– Akkor tegyen a szeretőjévé! A szerelem nevében ez is megengedett, és csak nyerhet rajta a hírneve: elég szép vagyok hozzá. Irigyelni fogják, és amikor Raoul báró visszafogad… a becsületén nem esik csorba.

Karjával átfogta Renaud térdét, és simogatni kezdte, miközben hangja egyre lágyabb, egyre meghittebb lett:

– Legyünk szeretők, Renaud! Legalább gyönyörben megfizethetem a segítségét, melyet végül nem fog megtagadni tőlem…

A lovag hirtelen veszélyben érezte magát. Pernonnak igaza volt: egyetlen egészséges férfi sem maradhat érzéketlen a különös lány bájával szemben. Természetes érzékiség áradt belőle. Renaud hirtelen felállt.

– Szép gondolat, nem mondom! Azt reméli, hogy felszíthatja Raoul báró féltékenységét, míg csak párbajra nem hív? Párbaj egy keresztes hadjárat közepén? Mit gondol, mit szólna a király?

Azt mondta, a király, valójában azonban a királynéra gondolt. Valami azt súgta benne, hogy irtózna a hasonló helyzetektől, de nem számolt Flore kifinomult érzékeivel:

– Még mindig szerelmes Madame Marguerite-ba?

– Nem hiszem, hogy magára tartozna.

– És még mindig szűz, ahogy az illik, amikor valaki ilyen magasra tekint, és azt reméli, hogy önmegtartóztatással válhat méltóvá a szeretett hölgyhöz?

Renaud legszívesebben pofon ütötte volna, de hirtelen olyan egyértelműen kirajzolódott előtte a helyzet nevetséges volta, hogy inkább elnevette magát:

– Maga mindenre képes, csak hogy elérje a célját, nem igaz? Felajánlja azt is, hogy elveszi a szüzességem! Elkésett, szépségem! Robert nagyúr már gondoskodott róla.

Nagyon ügyel a lovagjai testi és lelki egészségére…

Flore megvetőn elhúzódott:

– Gondolom, valami örömlány volt?

– Természetesen. Vannak közöttük nagyon szépek, ha az ember tudja, hova forduljon, és Robert nagyúr is felhasználja a szolgálataikat, amikor a felesége nem fogadja. Ő választott nekem.

Szép emlékként őrizte beavatását. Nicole, a lány, akivel a sánta Gila házában találkozott, a párizsi Bruneau szőlőskert mellett, szőke volt, fiatal, friss, simogató és vidám. Nevetve tanította meg a szerelemre, és Renaud többször is visszament hozzá, kiváltva Robert gróf elégedettségét:

– Ezek a találkozások bölcs óvintézkedések az udvari hölgyek és kisasszonyok csábítása ellen, akikről tudom, hogy ugyanolyan szajhák, mint az örömlányok, csak sokkal veszélyesebbek és drágábbak! Lajos urunk természetesen nem így látja a helyzetet, az ő szemében a prostituáltak mind a pokol teremtményei. Ha nem tartana lázadástól, legszívesebben a Szajnába fojtatná őket – jelentette ki kirobbanó, ellenállhatatlan nevetésével.

Renaud hálás volt neki, amiért rávette a nagy lépésre, hisz így megszabadulhatott teste kínzó vágyától és felkavaró gondolataitól. Attól kezdve nyugodtan szerethette a királynét, anélkül, hogy felségsértésszámba menő gondolatokkal mocskoltál volna be a képét. Nem felejtette el, mit állt ki Pontoise falai alatt, miközben Marguerite a kis Philippe-et szülte. Bár tudta, hogy még mindig kívánja őt, most már legalább képes volt féken tartani képzelete megvadult lovait.

Hirtelen észrevette, hogy csend telepedett közéjük Flore-ral. A lány felállt, az ágy egyik oszlopának támaszkodott, kezét összefonta a mellkasán, és kifelé nézett, mintha megfeledkezett volna jelenlétéről. Renaud azt hitte, mindent megbeszéltek, és az ajtó felé indult, de megállították:

– Az imént, amikor Henrik király hazahozta a vendégeit, nem láttam Raoul bárót…

– Nem is fogja látni, hacsak nem megy el Limassolba. A báró úgy döntött, hogy ott marad.

– Miért?

– Tart a királyi fogadások és ünnepségek pompájától. Inkább kivárja, amíg újra tengerre szállunk, és a másik, vigasztalhatatlan özveggyel marad: La Marche grófjával, Hugues de Lusignannal, aki az egykori angol királynét, Isabelle-t siratja. Remekül megértik egymást, és egymás mellett állították föl a táborukat.

Flore nem mutatta csalódottságát, és tekintete megfejthetetlen maradt, ahogy feltette a kérdést:

– Továbbra is visszautasít, és nem segít nekem?

– Nem utasítom vissza, de nem tudom, hogyan segíthetnék… Őrültség volt ide jönnie, és nem is tudom, mit tanácsolhatnék: nagy kockázatot vállalna, ha elmenne Limassolba. Ha a báró egyedül lenne, biztosan nem esne nehezére visszanyernie felette egykori uralmát, de ott vannak a lovagjai is, akik mind ismerik önt…

Flore nem válaszolt, elfordította a fejét, hogy Renaud ne lássa kicsorduló könnyeit.

– Menjen el! – mondta tompán. – Hálátlan alak! Amikor én a segítségére siettem, nem mérlegeltem, vajon az a tejfölösszájú tényleg megölte-e apját-anyját. Olyan volt, mint egy elveszett gyermek, és tetszett nekem. Nem kutattam tovább…

Annak ellenére, hogy elküldték, Renaud megállt, szíven ütötte a jogos szemrehányás. Ez a lány – anélkül, hogy bármit is tudott volna róla – mindent megtett, hogy megmentse őt borzalmas helyzetéből. Milyen jogon léphetne fel ezután igazságosztóként? Flore egyedül volt egy idegen országban, melytől nem sokat várhatott. Odalépett hozzá, megfogta a kezét, és meghitten megcsókolta a tenyerét:

– Visszajövök! Egyelőre ne tegyen semmit!

Nem igazán tudta, mit tehetne a lány megsegítésére a rövid idő alatt, míg a szigeten vannak, de remélte, hogy az álom némileg rendet teremt gondolatai között, melyek a lakoma és a mozgalmas este után ködösen keringtek a fejében. Hogyan fizethetné vissza tartozását Flore-nak anélkül, hogy magára vonna a fegyvernöke haragját? Szerencsére Gilles Pernon eltűnt, mielőtt a palotába indultak volna, bizonyára türelmetlenül várta, hogy megízlelhesse a híres ciprusi bort. Mivel Renaud az Ibelin-palotába visszatérve sem találta, arra a következtetésre jutott, hogy bizonyára valamelyik tavernában maradt. Ma estére jobbi volt így, de azért a fegyvermester magyarázattal tartozik majd. Elalvás előtt Renaud arra gondolt, talán az lenne a legjobb, ha őszintén felfedné előtte a problémát, és egyszerűen tanácsot kérne tőle.

Amikor azonban a nevezett Pernon – tökéletesen frissen és józanul felrázta a reggeli napsütésben, nem maradt idejük a beszélgetésre: Robert hercegnek és a lovagjainak a palotába kellett menniük, ahol a király beszélni kívánt velük.

Renaud azt hitte, arról van szó, hogy hamarosan indulnak a Szentföldre, és némi nyugtalansággal készülődött: ha néhány napon belül útra kelnek, milyen megoldást javasolhat Flore d'Ercrinek? Főként miféle olyan megoldást, mely összeegyeztethető

tulajdon lelkiismeretével? Ha segít neki abban, hogy elterelje Raoul de Coucyt vezeklésétől, és ismét belevigye a bűnbe, azzal hatalmas hibát követ el. Ha azonban magára hagyja a szerencsétlen lányt, isten tudja, mi mindenre nem lesz képes Flore!

Most már tökéletesen felébredt, és rádöbbent, hogy szánalomból olyan kötelezettséget vállalt, melyet nem lesz könnyű teljesítenie… Bárhogy is van, megígérte, hogy visszamegy hozzá. Nos, ezt az ígéretét legalább betartja, remélve, hogy világosság gyúl gondolataiban.

Az, amit IX. Lajostól hallottak, annyira összezavarta, hogy egy pillanatra egészen megfeledkezett Flóréról: amint a nagyurak – mint Burgundia hercege és Alphonse herceg – megérkeznek Ciprusra, együtt megindulnak… Egyiptom felé!

A király iránti tisztelet ellenére hatalmas hangzavar kerekedett:

– Egyiptomba? – mordult fel a legátus, Eudes de Cháteauroux. – Amikor alig húsz mérföldre vagyunk Antiochia kikötőjétől, felség! Megfeledkezik róla, hogy az a feladatunk, hogy Krisztus földjét visszafoglaljuk? Semmi keresnivalónk Egyiptomban, ahol igaz, a szent család eltöltött egy kis időt, amikor Heródes mészárlása elől menekült. De ez apróság… és nincs nagy jelentősége!

Számos hang helyeselt, köztük Robert d'Artois-é, aki égett a vágytól, hogy végre ráronthasson a hitetlenekre:

– Felséges fivérem, akár holnap elindulhatunk, két nap múlva a Szentföldön lennénk, és máris rájuk ronthatnánk!

Lajos megvárta, míg magától elül a vihar, s mindössze végighordozta rajtuk nyugodt, kék szemét:

– Uraim, öcsém, úgy látom, nincsenek tisztában a Szaladin után maradt birodalom jelenlegi állapotával. Igaz, a Jeruzsálemi Királyságot II. Frigyes kétes uralkodása, s különösen Cornwalli Richard és a champagne-i gróf keresztes hadjárata után többé-

kevésbé helyreállították, de 1244 augusztusában a hvárezmi törökök, akiket a mongolok űztek, sáskajárásként zúdultak Jeruzsálemre, és elfoglalták. A múlt évben újra elvesztettük Tibériást és Askalont is. Ugyanakkor mindez 1245-től El-Aziz Ajub szultán kezében egyesült, aki egyiptomi királyságához hozzácsatolhatta Damaszkuszt is ahol a nagybátyja, Szaladin nyerte el végső nyughelyét. A frankoknak csak egy keskeny partsáv maradt, El-Azil Ajub pedig nem hagyja el kairói palotáját Ráadásul idős, és betegnek mondják. Ezért hát a birodalma szívében kell megtámadnunk. Ha Egyiptom a kezünkre kerül, csodálatos eszközt nyerünk: csak a Jeruzsálemi Királyságért cserébe adjuk vissza! Méghozzá az egész Jeruzsálemi Királyságért!

– Jó gondolat – ismerte el a legátus –, de miért nem szállunk partra Szíriában, és rontunk onnan Egyiptomra?

– Pazaroljuk el az erőnket bizonytalan harcokra és kimerítő menetelésekre a sivatagban? Jó hajóink három nap alatt elvisznek a Nílus deltájához. Tudniuk kell azt is, hogy a sereg még nem teljes: meg kell várnunk szeretett öcsénket, Alphonse de Toulouse-t, aki segédcsapatokat állít majd fel, és rokonunkat, a burgundi herceget. És ők csak a legfontosabbak.

– Ha késnek, az időjárás már nem engedi meg, hogy tengerre szálljanak – kiáltott fel Robert. – Itt fogjuk tölteni a telet?

Türelmetlen, sőt megvető volt a hangja. Lajos a szemöldökét ráncolta:

– Bőséges és nagylelkű vendéglátásban részesítenek, amíg csak kell. Úgy illik, hogy megbecsüljük, és hálásnak mutatkozzunk, öcsém. Ráadásul tudja meg, régen elkészült már a tervünk, és mindent előre így akartunk. Van még mondanivalója?

– De még mennyire! Ha jól értettem, mindig is úgy tervezte, hogy Egyiptomot támadjuk meg! És egy szót sem szólt erről! Miért?

– Több okból. Először is, hogy Frigyes császár ne tegyen semmit. Olyan nagy barátja a muzulmánoknak, hogy akár még képes lett volna figyelmeztetni őket…

– Egy keresztény uralkodó elárulna egy másik keresztény uralkodót?

– Senki sem tudná megmondani, keresztény uralkodó-e még. Úgy tűnik, nem zavarja Ince pápa kiközösítése. A második ok maga, öcsém… és a magához hasonlók.

Valami azt súgta, hogy kevésbé lennének lelkesek az előkészületekben… Tegyük hozzá végül, hogy édesanyánk, akinek távolléte kegyetlenül érint, egyértelműen helyeselte a tervet!

Lajos felállt a magas székről, melyen a Hősök termében ült a ciprusi trón mellett, amit Henrik király diszkréten üresen hagyott, és néhány pillanatig elnézte nemesei és lovagjai mozgolódó gyülekezetét:

– Most már – jelentette ki – csak azért kell imádkoznunk, hogy akiket várunk, hamar csatlakozzanak hozzánk. Ha az elkövetkező napokban megérkeznek, remélem, lehetővé válik, hogy még a tél előtt elinduljunk. De semmit sem bízunk a véletlenre, és csakis szép, nagy hadsereggel szállunk partra Egyiptomban, hogy biztosak lehessünk a győzelemben! Most menjünk imádkozni, hogy Isten mindig mellettünk legyen, hisz a segítsége nélkül semmi sem lehetséges! Kérjük tőle azt is, hogy ajándékozza meg önt türelemmel – tette hozzá Robert-re mosolyogva, akinek arca még bíborvörösen virított dühében. – A türelem létfontosságú erény! És olyan csillapító!

Az új rendelkezések – melyek, mint hallották, nemi is voltak olyan újak! – legalább azzal az előnnyel jártak, hogy átmenetileg megszabadították Renaud-t Flore d'Ercri problémájától. Időt nyertek, és ezt készült elmondani a lánynak, előbb azonban viharos beszélgetést folytatott Gilles Pernonnal:

– Megölte Philippa asszonyt, engem elűzött, elvarázsolta Raoul nagyurat, és maga még segíteni akar neki? – kiáltott fel az öreg fegyvernök elkerekedő szemmel. – Az isten szerelmére! Renaud úr, elment az esze?

– Nem, és nem is felejtettem el semmit. Életem legnehezebb pillanatában mellettem állt, és nagyrészt neki köszönhetem, hogy még életben vagyok. Nincs jogom magára hagyni, mert adósa vagyok, és törleszteni akarom a tartozásom.

– Úgy, hogy elősegíti, ismét a karmaiba kerítse a bárót? Csak ártott neki!

– Őszinte szerelemmel szereti, és meg akarja akadályozni, hogy a báró megölesse magát, ahogy tervezi!

– Jobb a halál, mint a becsület elvesztése. Ami Flore mellett elkerülhetetlen lenne!

Ami engem illet, a szolgája vagyok, és túl sokkal tartozom magának ahhoz, hogy kioktassam. Azt sem akadályozhatom meg, hogy belátása szerint cselekedjék, de könyörögve kérem, ne parancsolja meg, hogy törődjek vele. Esetleg még megfojtanám!

– És én még a tanácsodat akartam kérni!

– Úgysem fogadná meg. Tegyen, ahogy jónak látja. Én nem próbálkozom semmivel, ami keresztezné a terveit, de ennél többet ne kérjen. Mivel úgy tűnik, az a lány semmiben nem szenved hiányt, és csak az fáj neki, hogy eltaszították, hagynia kellene Istent… vagy őt magát cselekedni. Ha elég erősnek érzi magát ahhoz, hogy visszaszerezze a bárót, tegye meg nyíltan: menjen el Limassolba…

Renaud nem makacskodott, és megbízta Croissilles-t, akiről tudta, hogy időnként meglátogatja, közölje a hírt a lánnyal.

Bár néhány vitorla feltűnt a tengeren az elkövetkező napokban, csak egy-egy hajó volt, nem pedig a flotta, melyet vártak. Az idő, mely rosszabbra, majd az őszi szelekkel kifejezetten pocsékra fordult, eltüntetett minden vitorlát. Csupán a halászbárkák futottak ki, melyeket csak a nagy viharok tarthattak a kikötőkben. A keresztesek lassan beletörődtek a gondolatba, hogy Cipruson töltik a telet. Különösen a hölgyek, akiket elkápráztatott a keleties életmód. A leggyakrabban kegyes időjárásban mennyivel kellemesebb volt Nicosia mindig élénk kertjeit és utcáit járni, kilovagolni a partra, vagy vadászni, amikor a szél lágyan szétfújta a frizurákat, mint a csaták közepén járni a porban, vérben és halálhörgésben. Marguerite és Beatrix húga imádták a mély és hűs boltokat járni, melyekben ékszerek, illatszerek, arany- és selyemkelmék, teveszőr szövetek, fűszerek, gyapjú, hímzések és paszományok bő választéka várta őket, minden csoda, amit csak a kézművesek létrehozhatnak.

Volt azonban két vagy három üzlet, melyet különösen szerettek, hisz nem ismertek hozzájuk hasonlókat: a cukorkaboltok, ahol a sziget egyik fő bevételforrását nyújtó nádcukorból készült édességeket árultak. Boldogság volt a két hercegnő számára, hogy maguk vették meg a cukrozott gyümölcsöket, a cukortól megmerevedett rózsaszirmokat, a cukorban roi pogó mandulát, és még sok más finomságot, melyek egyetlen hátránya volt, hogy néha megfájdították a fogat… Úgy szórakoztak, akár a gyerekek. Időnként Stefánia királyné is velük tartott, és a boltok hamarosan a város elegáns találkozóhelyei lettek.

Renaud is hamar észrevette ezt, és szinte mindennap elsétált arra a környékre az egyszerű boldogságért, hogy megpillanthassa és köszönthesse a királynét. Marguerite most már jól ismerte, és mindig megajándékozta egy mosollyal, néhány szóval.

Bemutatta Beatrix hercegnőnek is, aki provence-i szókimondásával habozás nélkül kijelentette, hogy „bájosának” találja. Renaud fülig pirult, hisz Marguerite is helyeselt.

A találkozások egyetlen sötét pontja Elvira de Fos állandó jelenléte volt. Bár soha egyetlen szót sem váltottak, szinte tapintható volt kettőjük között az ellenszenv. A költőnő olyan mereven nézett rá fénytelen szemével, hogy Renaud úgy érezte, a falhoz szegezi. És amikor végre elfordította a tekintetét, hosszú szája ugyanilyen megfejthetetlen mosolyra húzódott. Renaud-nak az a jeges érzése támadt, mintha egy kígyóval állna szemben. Elvira nagyon hasonlított a bátyjára, és amikor a lovag azt látta, hogy a királyné erre az asszonyra támaszkodik, legszívesebben kiáltva figyelmeztette volna, közéjük vetette volna magát, hogy megmentse szíve szerelmét az ártó közelségtől.

Sikerült találkoznia Hersende-dal, és nem titkolta előle érzéseit. Örömmel látta, hogy az asszony osztozik bizalmatlanságában:

– Próbálok védekezni ellene – sóhajtotta Hersende –, hisz Elvira kisasszony soha nem mondott vagy tett semmi kifogásolhatót. Elkötelezett, szolgálatkész, mindig egyforma a hangulata, és csodálatosan énekel. Nem, semmit sem vethetek a szemére, de az ellenszenv erősebb nálam: van benne valami nyugtalanító. Marguerite királyné pedig napról napra jobban ragaszkodik hozzá… én pedig egyre jobban sajnálom, hogy Sancie de Signes elhagyott minket.

– Az a furcsa, hogy nem jött vissza. Imádta a királynét, és mindig, mindenhová követni akarta…

– Engedelmeskednie kellett az apjának, és mostanra férjhez ment.

– Férjhez ment? Ki vehette el? Olyan csúnya szegényke! Igaz, előkelő és gazdag a családja…

– Olyan csúnya, olyan csúnya! Túl könnyen mondja. Ilyenek a férfiak! Felületes a pillantásuk. Mindegy, azért akadt valaki, akinek kedve támadt hozzá, hisz feleségül vette.

– Azért, hogy gyerekei legyenek? Lelke rajta! Mindenesetre, ami azt illeti, amiről az imént beszéltünk, szerencse, hogy maga itt van, és vigyáz…

– Nem vagyok mindig a királyné mellett. Én ápolom ugyan a királyt, az egész családot és a környezetüket is, nem is beszélve a szolgákról. Az öreg Adéle ott van, de mostanában nincs jól, és a két közvetlen udvarhölgy semmit sem ér. Valaki másra lenne szükségünk. Az is meglehet, hogy kissé messzire száll a képzeletünk.

– Nem hiszem…

* * *

Néhány nappal később egy találkozás terelte el kissé Renaud gondolatait a problémákról.

A katedrálisból tartott visszafelé, ahol rendszeresen meglátogatta Eudes de Montreuilt, hogy megcsodálja munkáját, és elbeszélgessen vele. Természetesen így vitte tovább a barátságot az apa iránt, akire nagyon hasonlított a fia: ugyanaz a tekintet, ugyanaz a mosoly, és ugyanaz a hajlíthatatlanság a munkában. Ugyanaz a tökéletességre törekvés. A két férfi között szinte szavak nélkül alakult ki a megértés. Az építészt megérintette a lovag nem titkolt elragadtatása, Renaud-t pedig az az elégedettség, melyet a fiatal mester békés, de máris ráncok barázdálta, kőpor belepte arcán látott… Gyorsan telt az idő, ha együtt voltak. Renaud aznap este sietett vissza az Ibelin-palotába, ahová vacsorára várták a két királyt, a királynékat és közeli embereiket, amikor egy különös csoportot pillantott meg.

Az élen egy nagyúr lovagolt, akit látásból ismert, s akit egyébként is nehéz lett volna nem észrevenni kedvenc harsogó almazöld ruhájában: a fiatal champagne-i udvarnagy, Jean de Joinville. Egy huszonhárom-huszonnégy éves fiatalember, aki nemrég azzal szerzett hírnevet magának a hadvezérek között, hogy teljes jó szándékkal a király elé állt, és előadta neki, hogy elfogyott a pénze, és a tíz lovag, akit magával hozott, könnyen itt hagyhatja és visszatérhet Franciaországba, mert attól félnek, hogy éhen fognak halni. Lajos nemcsak jóindulatúan meghallgatta, de a kincstárnokával leszámoltatott neki egy csinos kis összeget, hozzátéve, hogy mostantól ő gondoskodik az éhes champagne-iakról. Így visszatért a mosoly az udvarnagy jóságos, kerek arcára nagy, barna hajkoronája alatt, melyet a sisaknak sem sikerült megrendszabályoznia.

Most egy öszvért vezetett kantáron, melyen egy rosszul öltözött fiatal hölgy ült, aki annyira fáradt volt, hogy úgy tűnt, bármelyik pillanatban leeshet nyergéből. Nagyon rossz színben volt! Egy cseléd külsejű másik nő kísérte szamáron. Joinville úr fegyvernöke gyalog jött, a lovát elfoglalta valaki, aki hirtelen örömkiáltásokkal integetni kezdett:

– Renaud de Courtenay! Renaud barátom! Micsoda öröm, hogy látom!

A fiatalember felismerte, és a többiekkel mit sem törődve kitárt karral futott hozzá:

– Guillain d'Aulnay! Áldott legyen az ég! Miféle csoda hozta ide?

II. Balduin társa máris leszállt a nyergéből, és kitárt karral sietett hozzá. A két férfi összeölelkezett, lelkesen hátba veregetve egymást, miközben Joinville úr nemtetszése jeléül felvonta a szemöldökét, ahogy felmérte, hogy az örömteli köszöntés hosszúra nyúlhat:

– Hm!… Nem feledkezik meg, d'Aulnay uram, arról, aki kegyes türelemmel várja, hogy befejezze az ölelkezést? – szólalt meg dühösen, megtörve a varázst.

A két férfi szétvált, és Aulnay zavartan odavezette barátját a hölgyhöz, aki előtt mélyen meghajolt:

– Felséges császárné, kérem, bocsássa meg a felindulásom, és engedje meg, hogy bemutassam Renaud de Courtenay lovagot, aki hűséggel szolgálta felséges férjét, amikor kimentettük Rómából őszentsége Ince pápát!

Renaud teljes elképedéssel hajolt meg a jelentéktelen külsejű, szőke, kissé színtelen, ráadásul rosszul öltözött asszony előtt, aki nem lehetett más, mint II.

Balduin felesége, Marie de Brienne, akinek bátorságáról, méltóságáról és igazán királyi tartásáról sok dicséretet hallott. Nagyon komoly megpróbáltatásokon mehetett keresztül, hogy ilyen állapotba került. Borzalmas gondolat nyilallt Renaud-ba: özvegy lenne? A szeretett Balduin meghalt volna élete virágjában? Természetesen a hölgy nem volt gyászban, nyomorúságos ruhái azonban semmit sem jelentettek.

A császárné könnyekben tört ki, ahogy meghallotta Renaud nevét:

– Drága férjem egykori szolgálója csakis kedves lehet szívemnek – nyögte. – Oly nagy szüksége van támogatásra!

Ezzel elfordult, és zsebkendőt kért cselédlányától, miközben a champagne-i udvarnagy Aulnay-ba fojtva a szót elmagyarázta, hogy a hajót, mely Ciprusra hozta a császárnét, elsodorta egy széllökés éppen abban a pillanatban, amikor befutott a limassoli tábortól nem messze fekvő Paphos kikötőbe, ő, Joinville pedig éppen ott tartózkodott az unokatestvérével, Erard de Brienne-nel, aki egyben a hajótörött unokatestvére is. Hisz a császárné valóban hajótörött volt, és nagy szüksége volt női segítségre. Ahogy a homokban találta magát, eszébe jutott, hogy a keresztes táborba küldi a fegyvernökét, Jauny urat, abban a reményben, hogy ott találja Brienne urat. A segítségére siettek, s míg Joinville öszvéreket keresett, hogy a lehető leghamarabb elvihesse a szerencsétlent Nicosiába, Brienne Paphosban maradt, hogy kivárja, nem sodorja-e partra véletlenül egy újabb széllökés a császári hajót…

– Reméljük, nem tört darabokra egy sziklán! A paphosiak látták, hogy a szél a nyílt vízre sodorja, a szír partok felé. A csónak, mely a partra hozta a császárnét, felborult egy nagy hullámban, mely – Istennek legyen hála – kifelé sodorta a szolgálójával.

Aulnay és Jauny úr úszva siettek a segítségükre. Most engedje meg, hogy menjünk.

Minél előbb találkoznunk kell a királlyal, s főként a királynéval. Tudja, hol vannak?

– Ma este az Ibelin-palotában vacsoráznak, ahol d'Artois nagyúr lakik. Nem tudom, megérkeztek-e már, hisz én magam késésben vagyok. Az lesz a legjobb, ha velem jönnek! Ha még nem érkeztek meg, Ibelin asszony gondjaiba veheti a császárnét…

Az uralkodók azonban már ott voltak, és a szegény Marie megérkezése drámai eseménnyé dagadt. A hercegnők körülvették, nyugtatgatták, elkísérték a hölgyek lakosztályába, ahol megfürdették, rangjához illően felöltöztették, és végül az asztalhoz vezették, ahol az este királynője lett. Marguerite és Stéphanie önként a háttérbe húzódtak, és átadták neki az első helyet. Marie eleinte örült, de ebben az elegáns, pazar és vidámsággal teli környezetben – Cipruson az ünnep szeretete az élet lényegéhez tartozott – lassanként kihunyt, mint egy lámpás, melyből kifogy az olaj, s végül kitört belőle a zokogás:

– Ó, Istenem, én itt vagyok a pompában, a bőségben, miközben szegény uram…

Guillain világosította fel Renaud-t a császár cseppet sem rózsás helyzetéről.

Balduin visszatérte mindazzal, amit csapatban és aranyban össze tudott szedni, könnyebbséget hozott, de csak keveset. A Vatatzesszel, a niceai császárral megkötött fegyverszünet nemrég lejárt, és az ellenség nem vesztegette az időt, azonnal megindult.

Több várost elfoglalt, és megtámadta volna Konstantinápolyt is, ha nem érkezik meg Balduin. Rákényszerítette a beteg Vatatzeszt, hogy térjen haza, de hamar rá kellett döbbennie, a császár csak azért húzódik vissza, hogy még nagyobbat ugorhasson, és Konstantinápolyt leszámítva, mely egy időre felszabadult, a helyzet nem sokkal jobb, mint mielőtt Nyugatra indult. A csapatok, akik hazakísérték, szétszóródtak, ki csatlakozott a keresztes hadjárathoz, ki hazafelé indult. Különben sem tudták volna tovább fizetni őket, az ajándékba kapott arany szétolvadt, akár a hó a napon: elvégezték belőle a falakon a legszükségesebb javításokat, és rendeztek néhány tartozást.

– A császár kénytelen a legvégső eszközökhöz folyamodni, hogy pénzt szerezzen –

sóhajtotta Aulnay. – Még az ólmot is eladta, mely a császári palotákat borította, sőt…

elzálogosította Philippe fiát a velenceieknek… Amolyan túszként a jövőre!

– Hogy lehet az?

– A velenceieknek a kereskedelem mindennél fontosabb, és az, hogy rátették a kezüket a leendő császárra, aki kénytelen az ő politikájukat követni, hasznos lehet. Ó, barátom, nehéz napokat élünk, és örülök, hogy a maga sorsa más irányt vett…

– Szinte sajnálom, hisz nagyon sokat köszönhetek a császárnak, és szeretem őt. De ne eméssze magát. Lajos király túlságosan nagylelkű ahhoz, hogy ne segítsen egy bajba jutott rokonon. Biztos vagyok benne, hogy Konstantinápolyba visszatérve…

– Nem térünk vissza. Balduin urunk segítségre vár, de nem akarja, hogy a felesége visszamenjen. Miután teljesíti itt a küldetését, el kell mennie – mennünk –

Franciaországba, hogy személyesen vegye kézbe Courtenay és a megmaradt földek igazgatását. Csak akkor tér haza, ha rendeződik a helyzet… ha egyáltalán valaha rendeződik.

– És maga vele tart? Hogy egyszerű földeket igazgasson, maga, aki egy császárság marsallja?

– Ó, agglegény vagyok! Nincs se feleségem, se gyerekem! Minden rokonom Franciaországban van… és szerintem nem áll már sokáig a császárság.

– Ebben az esetben jöjjön velünk Egyiptomba, harcolni a hitetlenek ellen! Talán vagyont szerezhet! Még fiatal ahhoz, hogy a kandalló előtt üldögéljen… és úgy örülök, hogy viszontlátom!

Ahogyan azt Renaud előre jelezte, IX. Lajos és I. Henrik minden tőlük telhetőt megtettek, hogy segítsenek a szegény uralkodón. Arról szó sem lehetett, hogy akár egy darabkát is leválasszanak a keresztes hadseregből, de több lovag is – köztük Robert d'Artois és az emberei – írásban kötelezte magát, hogy Balduin oldalán harcol majd, ha véget ér a szent háború, vagyis elfoglalják Egyiptomot és elcserélik az egykori Jeruzsálemi Frank Királyságra. Mindenki elégedett volt a megállapodással, és a császárné arcára visszatért a mosoly.

Amikor eljött a karácsony, Lajos elhagyta Nicosia számára túlságosan elkényelmesítő pompáját, és csatlakozott a seregéhez Limassolban, hogy az embereivel töltse a keresztények szívének oly kedves ünnepet, melyet a szülőföld messzesége bánattal itatott át.

Az öccsei követték a példáját, ahogyan Marguerite királyné és a húga is. Az ünnep végeztével azonban a hölgyek Charles d'Anjou kíséretében egyedül tértek vissza a fővárosba: a király és d'Artois gróf úgy döntöttek, hogy az indulásig a sereg mellett maradnak. Szükségesnek bizonyult állandó jelenlétük, a rengeteg ember itt tartózkodása Aphrodité szigetén nemcsak nehézzé, de nyugtalanítóvá is vált a lágy klímában, a tétlenségben és a tivornyákban: a sziget minden prostituáltja a táborba gyűlt.

Tudva, hogy nem tér már vissza Nicosiába, Renaud felkereste Flore-t, akit időnként meglátogatott, hogy megpróbálja rávenni, tegyen le tervéről, miszerint követi a keresztes sereget. A mostanáig számos felhozott érve ellenére kudarcot vallott. A lány nagyon messzire ment, hisz egyik este az ágyában fogadta. A cselédlány a kapuban várta, és azt állította, hogy az úrnője beteg. Valójában Flore az ágyon fekve, vörös selyemé lepedők között várta, parázstartókkal körülvéve, melyekben mirtusz égett, s mindössze egy teljesen átlátni szó fehér muszlint viselt, melyet rózsaszín árnyalatba vont átsejlő bőre, s körülötte szétterült dús, selymes szőke haja. A meglepetést kihasználva egyetlen szót sem szólt, mindössze kinyújtotta karját Renaud felé, aki nem tudott ellenállni. Pernonnak igaza volt: ez a lány kárhozatra csábította volna… magát a királyt is, bármennyire szent életű is, és a lovag előtt már sokakat magához vonzott.

Tüzesen szeretkeztek, s a fiatalember még a kábulat csúcsán is tisztán felmérhette, mekkora hatalommal bírhat ez a nő a férfiak felett. Ugyanakkor arra gondolt, talán Flore azzal, hogy a szeretőjévé teszi, azt akarja tudtára adni, hogy kész elfelejteni Raoul de Coucyt. A visszatérés a földre azonban kiábrándító lett. Amikor hajnalban Renaud indulni készült, és a lány fölé hajolt egy utolsó csókra, Flore elnevette magát:

– Csodálatos volt ez az éjszaka, és ha nem szeretném annyira Raoult, téged választanálak. Mindig is tetszettél… de nem tudod őt elfeledtetni velem…

– Tehát csak egyszerű tapasztalatszerzés volt? – jegyezte meg a fiú sértetten.

– Így is nevezhetjük. El kell ismerned, hogy egész lényemet beleadtam a játékba, de a szerelemmel semmi sem veheti fel a versenyt!

– Örülök, hogy hasznodra voltam! – vetette oda Renaud sebzettebben, mint elismerte volna. – Ismerek kurtizánokat, akik becsületesebbek nálad!

Becsapta maga mögött az ajtót, s ez volt az utolsó találkozásuk. Mielőtt elutazott volna, még visszatért, hogy végleg elbúcsúzzon. Azonban nem találta ott sem a lányt, sem a cselédjét. A házat bezárták, az ablaktáblákat behajtották. A két nő elment innen, és Renaud arra gondolt, talán nem is térnek vissza. Őszinte megkönnyebbülést érzett, melybe azonban aggodalom is vegyült. Flore végre megértette, hogy sérti az Urat makacsságával? Vagy talán belefáradt, hogy semmit sem ér el, és egyszerűen elment Limassolba, hogy még utoljára szerencsét próbáljon Raoul bárónál? A táborba érve majd meg kell győződnie erről…

Komolyan és meghatóan ünnepelték a karácsonyt, azzal a mélységes áhítattal, melynek a király oly szép példáját nyújtotta. A mélykék éjszakai ég alatt, melyet csillagok ragyogtak be, ugyanazok a csillagok, melyek egykor Betlehemben vigyázták a Megválta születését, a pápai legátus celebrálta az éjféli misét a tengerparti tábor közepén, egy oltáron, melyet gyertyák világítottak meg, ragyogón tükröződve a szenti edények aranyán és a vértek acélján. Páncélos férfiak énekeltek olyan lelkesedéssel, hogy a mise a legszenvedélyesebb, a legalázatosabb könyörgés lett. A mély hangok betöltötték az éjszakát, egybeolvadtak a környékbeliek hangjával, akik a fenyők és eukaliptuszok között gyűltek egybe. Amikor eljött az áldozás ideje, sírtak, de örömükben, mert érezték, hogy testvérként egyek a közös reményben, a közös vágyban, hogy hozzájáruljanak Isten dicsőségéhez. Hisz karácsony varázslata hatott rájuk…

Az oltár bal oldalán vörös keresztes, nagy fehér köpenybe burkolózó, rövidre nyírt hajú és szakállú lovagok alkottak figyelemre méltó, harmonikus egységet: a templomosok. Élükön a rend nagymestered aki Akrából érkezett, ahol azóta állt a fő

rendház, mióta Szaladin Jeruzsálemet elfoglalva feldúlta legfőbb kolostorukat, majd rózsavízzel megtisztította és visszaadta a muzulmán szertartásoknak az Al-Aksza – a Prófétának kedves – távoli mecsetet, a csodálatos” templomban pedig az istállót rendezte be.

A mostanra egész Európában elterjedt, de az egykori frank királyságbeli gyökerekhez erősen ragaszkodó, pompás lovagrend nagymestere Guillaume de Sonnac volt, egy tiszteletet parancsoló, félelmetes erővel bíró aggastyán, hős, akinek testét forradások borították, lelke pedig a csaták poklában acélosodott… Azért jött, pontosabban azért jött vissza, hogy békét kössön a francia királlyal, akivel az ősszel komoly nézeteltérés állította szembe. A Templom politikája – mely nem ismert el más uralkodót, csakis a pápát –, ha nem is volt ellentétes IX. Lajoséval, sokkal rugalmasabbnak tűnt. A templomosok rendkívüli diplomáciájukhoz híven titkos kapcsolatokat ápoltak bizonyos befolyásos emírekkel. Ugyanígy tettek egykor az utolsó jeruzsálemi királyok és a tripoliszi gróf is, akik a moszuli vagy aleppói atabégek lázadásait támogatva igyekeztek keresztülhúzni Szaladin hódító törekvéseit azzal, hogy távol tartják Szíriát Egyiptomtól. Guillaume de Sonnac októberben felkereste Lajost azzal a javaslattal, hogy összeismerteti azokkal a muzulmán hercegekkel, akik többé-

kevésbé ellenségesek az ajubidák dinasztiájával szemben, hogy elterelő

hadműveleteket tegyenek, mialatt a flotta Egyiptom megtámadására igyekszik. Szép fogadtatásban részesült.

Tüzes felháborodásában, hogy egy keresztény lovag, a Templom nagymestere azt merészeli javasolni neki, hogy egyezkedjen a hitetlenekkel, Lajos, aki a diplomáciát a hazugság gyermekének tekintette, ritka energikus szavakkal rendreutasította Guillaume de Sonnacot, és határozottan megtiltotta, hogy az engedélye nélkül egyetlen török követet is fogadjon. A mester feldühödött a bánásmódon, de magába fojtotta szemtelen válaszát, mely talán helyrehozhatatlan bajt okozott volna. Úgyhogy visszament Akrába, és magával vitte a francia nagymestert, Renaud de Vichiers-t, aki a királlyal érkezett, és akit egy szűk körű káptalanon nemrég a rend marsalljává választottak. Lajos mégis nyugtalan volt: ha a Templom, a hajói, a katona-szerzetesei és az anyagi támogatás távol maradnak, komoly nehézségei lehetnek. Ezért a tanácsosai mindent megtettek, hogy visszahívják az öreg nagymestert a fiatal királyhoz. A karácsony különbé is a kibékülések időszaka. És az imént, mielőtt a misére indultak volna, a két férfi megölelte egymást…!

A sereg természetesen ismerte a nézeteltérés történetét, és a maguk módján értelmezték, kijelentve, hogy „a Templom nagymestere és az egyiptomi szultán olyan remek békét kötöttek, hogy egyazon kupába csorgatták a vérüket”. Renaud a maga részéről nem hitt ebben a furcsa vérszerződésben, melyet nehéz volt elképzelni. A mise alatt azonban valami más kötötte le a figyelmét: a templomosok első sorában felismerte Roncelin de Fos-t…

Sokként érte a látvány. A joignyi parancsnok azt mondta, hogy a lovag a Szentföldre utazott, azonban Renaud arra nem számított, hogy itt fogja találni, alig néhány lépésre tőle, Guillaume de Sonnac közvetlen környezetében. Ám kénytelen volt magába fojtani haragját és a vágyát, hogy rávesse magát, és rákényszerítse, vallja be Thibaut sírjának meggyalázását. Azt óra, a hely és a körülmények szentsége, nem beszélve a király jelenlétéről, minden ellenséges lépést lehetetlenné tett, és a mise végeztével tűrnie kellett, hogy a lovag testvéreivel együtt távozzon, a Templomot mindig jellemző szigorú rendben…

Gilles Pernon is észrevette. Amint kezdtek szétszóródni a mise résztvevői, és a király megindult a Szentháromság-templomba, hogy ott töltse az éjszakát, odavitte a lovakat urához:

– Gondolom, követjük őket – mutatott a fehér köpenyes csoport felé. –

Érdeklődtem: a parancsnokságuk három mérföldre van innen, egy hatalmas toronyban, a szőlők között. Kolossinak20 hívják.

– Szívesen megtenném, de felesleges. Nézd!

Guillaume de Sonnac és az emberei éppen beszálltak egy csónakba, hogy visszatérjenek a rend vezérgályájára, mely az Akrotiri öbölben horgonyzott. Roncelin de Fos is velük volt.

– Ott fogják tölteni az éjszakát – sóhajtotta Renaud –, és a reggeli mise után a nagymester visszamegy Akrába. A fedélzetre pedig nem mehetünk fel igazságot követelve. Sehol sem erősebb a védelem, mint a templomosoknál…

– No de holnap, a templomba menet vagy visszafelé?

– A korod ellenére olyan türelmetlen és meggondolatlan vagy, mint egy csikó –

jegyezte meg Renaud félmosollyal. – Gondold végig, hogy semmi bizonyítékunk nincs, és ha Roncelin olyan ember, amilyennek gondolom, remekül hazudik majd. Csak az én szavam áll szemben az övével.

– A király és Robert nagyúr szemében a magáé biztosan többet ér! Igaz, Lajos királyunk talán nem bocsátaná meg, hogy konfliktust teremt a Templommal, éppen most, hogy rendbejöttek a dolgok. És mivel a nagymester és az emberei csatlakoznak majd hozzánk, amikor Egyiptomba indulunk, jobb, ha addig várunk. Ha felállnak a táborok, sokkal könnyebb lesz leválasztani azt a nyomorultat, és kitekerni a nyakát…

hacsak nem lesz szerencsénk előbb…

Nem lett szerencséjük. Mintha megérezné, hogy fenyegetés lebeg a levegőben, Roncelin minden perci ben szorosan Sonnac mellett maradt, a tisztségviselőkből álló szűk kíséretben. Szemmel láthatólag ő is rangos személy volt… És a piros keresztes, fehér vitorlás hajó békésen visszatért Akrába…

Nem sokkal karácsony után különös hírek érkeztek a keresztesekhez egy francia 20 A templomosok a törvényeket semmibe véve foglalták el, hiszen I. Lusignan Hugo király az ispotályosoknak adományozta.

dominikánus szerzetesi André de Longjumeau személyében, aki a kaukázusi hegyekbe is elment a mongolokhoz, hogy ott érdeklődjön a távoli völgyek keresztényeiről, hisz azt beszelték, hogy még Dzsingisz kán leszármazottainak csapataiban is vannak Krisztust követők. Nem sokkal később két Moszul környéki utazó – szintén keresztények – csatlakozott hozzá, akikre a mongol vezér Bedzsu üzenetet bízott a francia király számára. Méghozzá milyen meglepő üzenetet: felvetette, hogy szövetkezhetnének a frankok és a mongolok az iszlám fiai ellen. A felvetés először lelkesedést váltott ki, kivéve a királyt, aki bizalmatlanul fogadta.

Ugyanakkor a kán iránti udvariasságból készíttetett egy templomsátrat, melyet Krisztus életének jelenetei díszítettek, és átadta André de Longjumeau-nak, hogy vigye el az ajándékot. Ami a felajánlott szövetséget illeti, a felek közötti távolság túl nagy ahhoz, hogy érdemi tárgyalásokat folytassanak. Lajos egyébként is azt remélte, hogy jóval azelőtt elhagyják Ciprust, hogy a dominikánus teljesítené küldetését, hisz kezdte nyomasztani a szigeti tartózkodás. Nagyon régóta tétlenül táborozott a hadsereg a tengerparton. Fellazultak az erkölcsök, és felütötte fejét a betegség. Vérhasjárvány – a nyugati hadseregek sorscsapása keléten – jelentkezett. Majdnem négyszáz lovagot és őrmestert elragadott, nem kímélte a nagyurakat sem, mint Bourbon nagyúr, Vendome gróf és a nemes Jean de Montfort, aki októberben érkezett Cháteaudun vikomttal, és nem sokkal a tél vége előtt halt meg. Véget kellett vetni az áldatlan állapotoknak.

A király szeretett volna februárban útra kelni, de rossz volt a széljárás, s legfőképpen nem érkeztek meg a várt csapatok. Tovább kellett várni Robert d'Artois és a legtöbb embere legnagyobb bosszúságára. Renaud kihasználta, hogy visszatértek a táborba, és közeledni próbált Coucy báróhoz. Raoul kedvesen fogadta, sőt, örült, hogy keresztes katonatársaként látja viszont.

– Szegény feleségem sokat vétett ön ellen, és én is – jelentette ki –, de hálát adok Istennek, hogy elvégezte a feladatunkat, és arra a helyre vezérelte, ahová Adam testvér szánta.

Renaud megállapíthatta, hogy a báró nagyon jámbor lett, akárcsak La Marche gróf, akivel szinte el sem váltak. Megnyugtató volt ez a jámborság, hisz teljességgel összeegyeztethetetlennek tűnt Flore bármiféle befolyásával. Egyébként sem Renaud, sem Pernon, sem Gerard de Fresnoy, aki Nicosiában udvarolt neki, és mélyen sajnálta eltűnését, nem bukkantak a nyomára:

– Biztosan végre a bölcsesség hangjára hallgatott, és elhagyta a szigetet –

állapította meg végül Renaud.

Eközben tavasszal javulni kezdett a helyzet. Alphonse de Poitiers még mindig nem érkezett meg a kiegészítő sereggel, de nyolcvan vitorlással feltűnt Burgundi Hugo és Morea hercege, Guillaume de

Villehardouin, akinél a telet töltötték. Négyszáz lovag kísérte őket Lajos legnagyobb örömére. Végül Ciprus királya a jó példától vezérelve szintén felöltött te a keresztet legrangosabb embereivel, és ettől kezdve minden remény előtt megnyílt az út: erős és értékes lesz a keresztes sereg.

A nagy elutazás közeledte megadta a jelet Konstantinápoly császárnéjának is az indulásra. Magával vitte az ígéretet, hogy miután Egyiptomot legyőzték, elmennek rendbe tenni Balduin ügyeit is, és a lehető legjobban képviselik majd a férje érdekeit.

Természetesen Guillain d'Aulnay vele tartott. Renaud nagyon sajnálta: egy pillanatig remélte, hogy a barátja csatlakozik a keresztesekhez. Guillain maga is szívesebben tett volna így, de a sok szerencsétlenség, mely Marie-t érte Ciprusra érkezésekor, szinte kötelezővé tette a hűséges marsall számára, hogy ne hagyja magára a rá váró út viszontagságaiban.

– Ha Isten úgy akarja, találkozunk, amikor visszatér – ölelte meg Renaud-t. – A császárné csak akkor mozdul ki Courtenay-ból, ha Balduin urunk hívatja, és természetesen mellette leszek. De ha mégsem lennék, kaphat felőlem híreket a bátyámtól, Gautier-tól a Moussy kastélyban, Dammartin mellett, a Párizsból Soissonba vezető útnál. Már meséltem róla, azt hiszem.

– Ismeri a memóriámat: nem fogom elfelejteni!

– Leginkább ne felejtsen el épen és egészségesen visszatérni…

A berakodás előtti este, amikor Marguerite királyné és a hölgyei visszatértek a limassoli kastélyba, Robert d'Artois közölte Renaud-val, hogy a sógornője beszélni kíván vele… A fiún meglepetés és elragadtatás uralkodott el. Hetek óta nem látta Marguerite-et, és felkavarta a gondolat, hogy végre a közelében lehet. A királyné beszélni akar vele! Miről? Az nem számított. Csak az volt a fontos, hogy Marguerite emlékezett rá, és ez volt a legcsodálatosabb dolog, ami csak történhetett vele! Futott a kastélyba. Előtte azonban megbizonyosodott róla, hogy tiszta a ruhája, és nem túlzottan kócosak szőke fürtjei.

A királynét az egyik keleties szépségű kertben találta. Egy csobogó szökőkút kőmedencéje és egy dús rózsabokor között ült, szép keze piros, kék és arany selyemmel hímzett valamit, és fel sem emelte a fejét, amikor Eudeline de Montfort, kedvenc udvarhölgye bevezette a lovagot, majd félrehúzódott, hogy csatlakozzon Elvira de Fos-hoz, aki a lantját hangolta egy glicíniabokor mellett. Renaud térdre ereszkedett, és hevesen dobogó szívvel várt.

Olyan közel volt Marguerite-hez, hogy érezte jázminparfümjét, mely elkeveredett a bokor rózsáinak illatával. Olyan közel, hogy akár megszámolhatta volna fehér selyemruhája nyakán és bő ujján a gyöngyöket. A királyné könnyű fonatba rendezte a haját, egyszerű fátylat terített rá, és rózsát tűzött bele. Olyan bájos volt így, hogy Renaud érezte, amint egyre nő benne a felindulás. Ha Marguerite nem szólal meg, biztosan elkövet valami ostobaságot: megcsókolja a lábát, vagy a térdére hajtja a fejét…

Az asszony azonban felnézett, és rámosolygott:

– Azért hívtam, hogy megszidjam, lovag. Miért hagyta, hogy szegény bájos unokahúga egyedül szomorkodjon Nicosiában, amikor mi itt vagyunk?

Renaud mintha a fellegekből esett volna le.

– Az unokahúgom? Van unokahúgom?

– Valójában nincs, hisz a fogadott anyja rokona volt, de ez majdnem ugyanaz, és gyerekkoruk óta ismerik egymást.

– Lépjen elő, Flora de Baisieux – tette hozzá hangosabban.

A fiatalember talpra szökkent felháborodásában, amikor látta, hogy a rózsabokor mögül az a lány lép elő, akitől azt hitte, végleg megszabadult. Flore apró léptekkel, lesütött szemmel indult el felé.

– Az unokahúgom? – ismételte, miközben képtelen volt magához térni meglepetéséből, többre azonban nem maradt ideje. Marguerite vidáman folytatta:

– Ne jöjjön zavarba! Mindent elmondott nekem!

– Igazán?

– Természetesen! Elmondta, hogyan kérlelte magát, miután egyedül maradt a világban, hogy elkísérhesse a keresztes hadjáratra, hogy imádkozhasson a szent helyeken, és maga hogyan utasította vissza, kijelentve, hogy egy nőnek nem itt van a helye…

– Most is így gondolom. Hacsak nem királyné, vagy nem akar kolostorba vonulni –

morogta Renaud dühödt pillantást vetve a hazug lányra.

Összetalálkozott azonban a tekintetük, és olyan kétségbeesett könyörgést olvasott ki Flore szeméből, hogy azonnal csillapodott a haragja. A királyné folytatta:

– Azt is elmondta, hogyan történt. A maga visszautasítása után elhatározta, hogy megelőz minket Nicosiában, hogy ott várja be az érkezésünk… a maga érkezését. És azt is, hogy maga ismételten visszautasította – tette hozzá hirtelen szigorral, mire Renaud-ban ismét feléledt a harag. – Ezért jött el hozzám, amikor ön magára hagyta, igen, ez a megfelelő szó, hogy kövesse a sógoromat vissza a táborba.

– Madame… – kezdte Renaud szinte fulladozva. Marguerite ismét félbeszakította:

– Remélem, nem illeti szemrehányással ezért? Ha az ember ily távol kerül a szülőföldjéről, a honfitársaknak össze kell tartaniuk. Nagyon helyesen cselekedett, és ha követett is el hibát, csak szerelemből tette, és a szerelem mindent megbocsáthatóvá tesz! Mellettem marad!

Ez már több volt a soknál! Ez a csaló lány azt merészelte állítani, hogy szerelmes belé? És Marguerite, az ő tüzesen szeretett Marguerite-je helyeselt, sőt, szinte áldását adta! Még csak az hiányzott volna, hogy felkérje, vegye feleségül ezt az aljas lányt, aki minden komédiára kész, csak hogy elérje a célját!

Ebben a pillanatban De Fos kisasszony lépett közelebb, hangszerével a kezében:

– Felhangoltam a lantot, felség. Ha hallani kívánja a dalát…

Mosolygott, de megfejthetetlen tekintete fel-alá járt Flore és Renaud között. A fiú azonnal meggondolta magát. Mereven meghajolt, és a szívére szorította a kezét:

– Köszönöm felséged jóságát! Mielőtt távoznék, beszélhetnék néhány szót… az unokahúgommal?

– Természetesen! Menjen csak, Flora!

Renaud megragadta a kezét, és szinte futva húzta magával kifelé. Odakint megállt:

– Kijátszott, és be kellett volna árulnom – szidta. – De ha már volt mersze beférkőzni a királynéhoz, legalább tegye hasznossá magát! Van a hölgyei között valaki, akitől jó okom van tartani…

– Elvira de Fos – helyeselt Flore. – Csak róla lehet szó. Osztom a véleményét. Van benne valami, ami nagyon nem tetszik.

– Maga értelmes lány. Talán az én ízlésemnek kissé túlságosan is az, de az adott helyzetben jobb így. Tehát figyeljen ide: abban az esetben, ha baj éri a királynét, magát teszem felelőssé érte!

– Igazságtalan lenne, de meg tudom érteni. Szereti, igaz? Azóta tudom, hogy megtaláltam a portréját…

– Ismét mondom, hogy nem az ő portréja, és nem szoktam hazudni. Ugyanakkor igaza van: szeretem őt. Ahogy most állunk, jobb, ha nyílt lapokkal játszom. Tehát ha már a közelébe férkőzött, vigyázzon rá! Különben…

Flore megnyugtatón megérintette a vállát, és tiszta, őszinte tekintettel nézett fel rá:

– Vigyázni fogok! – ígérte. – Tartozom magának ennyivel…

X. fejezet

Manszura

Pünkösd előestéjén a Montjoie utasai ismét felszálltak a hajóra, és kihajóztak a limassoli öblöt védő földnyelv végéhez, ahol a Paphosban és a déli part többi kikötőjében lehorgonyzott hajók csatlakoztak a flottához. Hatalmas volt ez a flotta: mintegy ezernyolcszáz kisebb-nagyobb hajó, hadivitorlások, gályák, dereglyék és egyéb vízi járművek. Szép látványt nyújtottak, mintha remegett volna a tenger az élénk színű

vitorlák alatt, melyek körül madarak keringtek. Röptük alatt Isten dicsőségéért indult harcba a nyugati latin világ és az anyaföld, Franciaország!

Miért kellett mégis, alighogy egybegyűltek, viharos szélnek támadnia, szétszórva a hajók egy részét a szír partok felé? Szerencsére nem okozott nagy károkat, mégis kellemetlen kaland volt, mely késleltette az indulást. A flotta kétharmada Akra, Haifa vagy Caesarea felé sodródott, ahonnan némi késéssel továbbindultak, hogy csatlakozzanak az Egyiptom felé tartó királyhoz és a pápai legátushoz, akiket a templomos és az ispotályos nagymester is követett.

A Montjoie végül 1249. május 30-án vonta fel a horgonyt.

Öt nappal később a kék hullámok között megjelentek a sárgás áramlatok, melyeket a Nílus deltája lövellt a tengerbe, és a hajók megérkeztek Damietta látótávolába, melyet a király kiindulópontul választott Egyiptom földjén, hogy innen nyisson utat Kairó felé.

Kulcsfontosságú pont volt, hisz a Nílus legfontosabb ága és a Menzaleh-tó között feküdt, mely két „torkolattal” nyílt a tengerre. Jelentős kikötő volt, melyet számos kereskedő látogatott, mivel könnyebb volt innen vízi úton elérni a fővárost, mint a nyugatabbra fekvő Alexandrián át, ahol át kellett szelni a sivatagos vidéket. Végül a város nyugati oldalán elterülő széles, homokos part lehetővé tette a kis hajók kirakodását. A Nílus, melyet két részre osztott a Mahalot-sziget, a partszakasz és a város között folyt, de két erős híd ívelt át felette.

Körülbelül reggel kilenc óra volt, amikor a király, miután megparancsolta, hogy vessenek horgonyt, a fedélzetére hívatta a bárókat, hogy együtt határozzanak a közelgő

partraszállásról. Valójában csak Lajos beszélt. Másnap kora reggelre tűzte ki a támadást, ami lehetővé teszi, hogy előkészítsék a dereglyéket és a többi szállítóhajót, melyekkel elérik majd a partot. Azt is elmondta, hogy mindenkinek őszinte gyónás keretében békét kell kötnie lelkében az éggel, és el kell készítenie végrendeletét:

– Hisz nem tudhatjuk, ki tér vissza élve, és mindannyiunknak fel kell készülni a halálra is, ha Isten urunk úgy akarja.

Ezután mindenki visszatért a saját fedélzetére, sokkal komolyabban, mint ahogy érkezett. Még Robert d'Artois is abbahagyta a tréfálkozást, és visszavonult, hogy tollba mondja végakaratát, s szép, derűs arca szokatlanul elkomorodott.

– Mostanra ismét apa lettem, egy olyan gyermek apja, akiről semmit sem tudok –

vallotta meg Renaud-nak, akit nyugtalanított a hirtelen bánat –, és akit talán sosem fogok meglátni…

– Szomorú gondolatok ezek, nagyuram, nem illenek önhöz!

– Igazad van. Mielőtt a halálra gondolnánk, inkább azzal törődjünk, hogy szépen harcoljunk! Egyébként nem is ismerek magamra. Biztosan ez a hely teszi! Nem tetszik nekem, de ne kérdezd, miért.

– Talán csak mert hitetlenek földje… és nem a Szentföld, melyről oly régóta álmodunk mindannyian?

– Meglehet. Nem tudom, fivéremnek igaza volt-e, hogy ide hozott minket. Itt nehezebb meghalni… még ha az Igazi Keresztet látjuk is magunk előtt!

Renaud csak egy pillanatig habozott, mielőtt feltette volna az ajkát égető kérdést:

– Igaz is, nagyuram, megkérdezhetem, honnan jött ez az Igazi Kereszt, melyet a legátus hozott? Kisfiú koromban az apámtól azt hallottam, hogy egykor a jeruzsálemi királyok úgy harcoltak, hogy az élen vitették a keresztet, amikor veszély fenyegette a királyságot. Nagynak és csodálatosnak írta le, és elmondása szerint arany és drágakő

foglalta magába a nagy fadarabot, mely Krisztusunk kínhalálából maradt. Az, amelyik minket kísér, kicsinek tűnik…

– Lehet. Nem is gondolkoztam ezen. Csak annyit tudok, hogy a mi ereklyénk azok között volt, melyeket Balduin császár elzálogosított Velencében, és királyi fivérem kiváltott. Gondolod, hogy van egy másik is?

– Azt, amelyikről én beszélek, két templomos elásta a Hattin-szarvnál, néhány órával a katasztrofális tibériási csata előtt. Szaladin azzal hencegett, hogy megtalálta, de az egyik emírje becsapta: egy értéktelen fadarabból készíttetett másolatot. Ezt megtudva a szultán állítólag undorral megvált tőle…

Robert nem titkolta meglepetését, és egészen új szemmel figyelte lovagját.

– Honnan tudod?

– Mondom: az apám elbeszéléséből. Ő temette el a keresztet. Ő fedte fel a csalást Szaladinnak is.

– Szavamra, miért nem mondtad eddig?

– Vártam, hogy elinduljon a hadjárat. Egyébként pedig én is úgy vagyok, mint ön: csalódtam, hogy itt vagyunk Akra vagy Tyr helyett, útban Jeruzsálem felé!

– Oda is elmegyünk! – döntött a gróf visszanyerve életkedvét, s hangja reményteljesen csengett. – Megígérem, hogy elmegyünk, és mi ketten ellenőrizzük, igazat mondott-e az apád.

– Nem tudott hazudni!

– És… elárulta, hol ásta el?

– Igen. Én pedig megesküdtem, hogy megtalálom!

– Akkor együtt megyünk el! Egyelőre azonban a királynak semmit sem szabad megtudnia! A lelki nyugalma érdekében azt kell hinnie, hogy a mi keresztünk ugyanaz, mely a szent sírban nyugodott. Milyen csodálatos meglepetés lesz, ha elvisszük hozzá az igazit!

– Ha ez a kereszt Bizáncból jön, biztosan eredeti… még ha egészen kis darabka is!

– Igen, végül is! De miután bevettük Damiettát, részletesen el kell mesélned… Most azonban menjünk gyónni!

Ezzel elindult a káplánjához.

* * *

Másnap napfelkelte előtt a hadsereg minden hajóján készülődtek.

A Montjoie-n a király misét hallgatott az övéivel, majd fegyverbe öltözött, és megparancsolta, mindenki tegyen így. Előző este elköszönt Marguerite-től, aki átszállt a Reine fedélzetére a húgával és az udvarhölgyeivel. A legátus, ahogy az kemény összecsapásoknál illett, a királlyal tartott. Keleten már kezdett világosodni az éjszaka, amikor átszálltak az erre a célra előkészített hajókra. A királyi lobogó, a hosszú vörös zászló, melyet a Szent Dénes-bazilikából hoztak el, elsőként szállt át a gályára, ahol Jean de Beaumont, Matthieu de Marly és Geoffroy de Sergines tartózkodott. Ez a lobogó halad majd a sereg élén, ahogyan azt a hagyomány megköveteli. Lajos egy normann csónakba szállt a legátussal, aki amint elindultak, magasba emelte az „Igazi Kereszt” ereklyét, hogy mindenki láthassa a pompás hajnal dicsőségében.

Robert d'Artois és a lovagjai hasonló járműben kaptak helyet. A csata közeledtére a herceg kivirult, és időről időre futó mosolyt küldött Renaud felé, akit szorosan maga mellett tartott, és aki, úgy tűnt, egyetlen éjszaka alatt a legjobb barátja lett, miután hosszan elbeszélgettek. A fiatalember is boldog volt, bár akaratlanul is azt figyelte, hogyan távolodnak a horgonyzó Reine színes körvonalaitól. A fátylak, melyeket a hölgyek lengettek az evezősök indulásakor, egyre kevésbé látszottak, és a fiatalember nem fordult többé hátra: csak előre akart nézni. Az első csatája várt rá, és ugyanazzal a komoly örömmel készült rá, mint lovaggá ütése napjára. A harcban születik meg igazán a lovag. Hamarosan megtudja, mit is ér valójában. Hogyan viselkedik majd a furcsa, ellentmondásos vér, melyet őseitől örökölt? A nagy Szaladin leszármazottja, és Jocelin de Courtenay-é, Edessza és Turbessel grófjáé is, aki harc nélkül átadta akrai kormányzóságát. Szerencsére ott állt előttük Thibaut büszke alakja, aki méltó fegyvertársa volt bátorságában a hős Balduinnak, a leprás királynak…

Az afrikai partok közeledtét látva különös érzése támadt: beléhasított a gondolat, hogy ő, Renaud de Courtenay közelebbi rokona a nagy szultánnak, mint az öregember, aki most Kairó felett uralkodott, és Szaladin öccsének leszármazottja volt. Annak alapján, amit a hosszú ciprusi tél alatt megtudott, ez az öreg, El-Aziz Ajub és a birodalom nagy hódítója között sincs nagyobb hasonlóság, mint közte és Jocelin de Courtenay között. Azt beszélték, a szultán majdnem ugyanolyan fekete bőrű, mint az édesanyja, egy szudáni rabszolga, s még sötétebb, borongósabb a lelke. Az, hogy gyűlöli a művészeteket és az irodalmat, talán csak félig lett volna baj, ha nem szélsőségesen arrogáns, kemény és kegyetlen, kapzsi és komor, olyannyira, hogy mindenki azon tűnődött, vajon maradt-e benne egy csöpp is kurd ősei nemes véréből…

Igaz, azt is beszélték, hogy haldoklik…

Ugyanakkor a közelgő ostrom izgalma hamar elsöpörte Renaud álmodozását.

Annál is inkább, mert a parthoz közeledve látták, hogy nem üres. Távolról sem!

Ráadásul vad lárma harsant: szaracén dobok és kürtök rezegtették meg a még hűvös reggeli levegőt, miközben üvöltő sereg sorakozott fel a szultán aranyszín lobogója alatt.

– Azt a démont biztosan figyelmeztették – morogta Robert. – Szeretném tudni, ki volt az átkozott áruló!

Egy öreg katona, akinek nem ez volt az első útja, de Renaud nem tudta a nevét, keserűen felnevetett:

– Nem nehéz kitalálni, nagyuram! Az itt parancsnokló emírt Fakhr-el-Dinnek hívják. Felismerem a zászlaját. Régóta II. Frigyes császár barátja…

– Egy keresztény uralkodó figyelmeztetne egy hitetlen herceget? Az lehetetlen!

– Frigyes esetében bármi lehetséges. Ellensége a pápának, és mindannak, ami keresztény. Az a német Mohamed követője…

– Nos, akkor most megritkítjuk a cimborái sorát! Vele majd később számolunk!

A gályák, melyek az evezőket kezelő karoknak köszönhetően gyorsabbak és könnyebben irányíthatóak voltak, elsőként rontottak rá a partra. A király íjászokat állíttatott föl rajtuk, hogy nyilaikkal védelmezzék a gyalogos lovagokat. Az egyik gálya szépsége csodálatra indította a hadsereget. Vörös keresztes arany címerekkel festették tele, mindenütt zászlók és kis lobogók díszítették, és teljes sebességgel siklott háromszáz evezőse keze nyomán, akiket pajzsok védtek. Ahogy a partra ért, lármával felelt a muzulmánok lármájára: harsogtak a dobok és a trombiták. A jaffai gróf, II. Jean d'Ibelin hajója volt…

A fő lobogót hozó csónak partot ért, és a jelképet kitűzték. Ezt látva a király képtelen volt elfogadni, hogy nincs mellette, és oda sem figyelve mindazokra, akik vissza akarták tartani, beugrott a tengerbe pajzsával a nyakában, koronás sisakjával a fejéri, lándzsájával a kezében. A hónaljáig érő vízben indult az ellenség felé.

Robert d'Artois elkiáltotta magát: „A királyhoz!”; és maga is azonnal a vízbe ugrott.

Renaud követte: A herceg akkora lendülettel rugaszkodott el, hogy a fivére elé került, hogy védelmezhesse. Eközben a muzulmán hadsereg lerohanta azokat, akik partot értek. Ezt látva a frankok leszúrták pajzsuk hegyét a homokba, majd mellé a lándzsájuk végét, keresztezve a vasakat, s ezzel megállították az ellenséges lovak vágtáját, melyek közül néhány már elpusztult, ahogy óvatlanul a tengerbe vágtatott. A gyalogosok fedezékében a frankok is partra szállították paripáikat, s amikor végre a lovasság is a csatába vetette magát, hamar eldőlt a küzdelem. A muzulmánok menekülőre fogták Damietta felé a hidakon át, melyeket elfelejtettek felrobbantani. A király lovagjai sietve kihasználták a helyzetet, és elégedetten látták, hogy Fakhr-el-Din csapatai dél felé futnak. Damietta és a keresztesek között már nem állt semmi, csak a tornyokkal és árkokkal megerősített, vastag városfal. Egy fogolytól megtudták, hogy a szultán a város védelmére ideküldött egy arab törzset, a Banu-Kinanákat, akik igen félelmetes harcosok voltak. Felkészültek tehát az ostromra, és a király megparancsolta, hogy állítsák fel nagy piros sátrát a kápolnasátor és a legátus sátra mellett. Munkához láttak, és hamarosan felépült Damietta falai alatt a tábor kék, piros, zöld és tarka selyemsátraival, melyeket tölgyfa cölöpök és erős kötelek tartottak, akár egy csodálatos, ezerszínű virágos mező. Természetesen hálát adtak Istennek az első

győzelemért, és üzenetet küldtek a Reine-re. Bizonyára hamarosan partra szállnak a hölgyek is.

Az éjszaka nyugodt volt. Miután szétoszlott a vacsora illata, csak az őrök fémes lépteit és az őrszemek kiáltásait lehetett hallani. Szép, világos éjszaka volt, ahogyan gyakran Afrikában, ezernyi csillaggal, melyek nagyobbnak tűntek, mint bárhol másutt a világon. Visszatükröződtek a Nílus vizében, melyet egy ismeretlen, papirusznak nevezett növény magas hajtásai tarkítottak… A tengeren horgonyzó hajók lámpásai feleltek az ég lámpásaira.

Amikor felkelt a nap, először a város csendje tűnt fel. Az ég és föld között lebegő

minaretek csúcsán egyetlen müezzin sem szólított imára, mint előző este, és a falon egyetlen őrszem sem mutatkozott, egyetlen fegyveren sem csillant meg a felkelő nap…

IX. Lajos figyelt, és úgy döntött, meg kell nézni közelebbről, mi történt, amikor egy férfi szaladt elő, akit ruházata s barna bőre miatt először muzulmánnak véltek, valójában azonban kopt keresztény volt. Rendkívüli mondanivalóval érkezett. Állítása szerint a testvéreit és a citadella foglyait leszámítva egyetlen lakos sem maradt Damiettában. Még a félelmetes Banu-Kinanák is visszavonultak a többiekkel a folyó felső szakasza felé. Damietta kapui nyitva álltak.

Annyira elképesztő volt a hír, hogy a király először el sem akarta hinni. A legátus, Eudes de Cháteauroua is szította, aki csapdát sejtett. A férfi azonban nem tágított:

– Ha becsaptam önöket, bármikor megölhetnek – jegyezte meg –, és bosszút állhatnak az enyéimen, de nyugodt vagyok.

– Akkor mire várunk? – kiáltott fel Robert d'Artois. – Én és a lovagjaim előremegyünk és…

– Lassabban, öcsém! – szólt rá a király. – Engem illet az első hely…

Parancsot adott az indulásra, hátrahagyva a tá-J borban a szükséges őrséget, s a bárók élére állva megindult a hajóhíd felé, hogy bevonuljon a városba, mely valóban kihalt volt. Ráadásul hamar felmérhették, hogy a menekülők semmit sem vittek magukkal. Elképesztő mennyiségű fegyvert, muníciót, élelmet és mindenféle tárgyat találtak, s gazdagságot a házakban, melyek nyitva álltak, mintha lakóik csak sétálni vagy a piacra mentek volna. A rossz hangulat egyetlen jeleként valaki felgyújtotta a bazárt, melyet nehezen tudtak eloltani. Istent kell azonban első helyen szolgálni, és a legátus a királlyal először is a nagy mecsetet vette birtokba, melyet egykor Jean de Brienne Szűz Máriának szentelt. Sietve megtisztították, és azonnal lelkes Te Deum-ot énekeltek.

Lajos szinte el sem akarta hinni, hogy ilyen gyors, ilyen teljes győzelmet aratott.

Egy nap, egyetlen nap alatt rátette kezét egy erős és gazdag városra, melyet még Jean de Brienne is csak tizennyolc hónapnyi ostrom után vett be! Az isteni akarat megnyilvánulását látta a rettegésben, mely úrrá lett a máskor bizonyára vitéz harcosokon.

Amikor megbizonyosodtak róla, hogy nem maradtak más lakosok, mint a templomukat övező kerületben csoportosuló koptok és a foglyok, akiket sietve kiszabadítottak, és akik közül sokan a győztesek szolgálatába álltak, elküldtek a királynéért, a hercegnőkért és az udvarhölgyekért, hogy beköltözhessenek a számukra kiválasztott házakba. A szultánnak minden fontosabb városban volt egy palotája, s a damiettai, mely bár nem volt nagy, egy citadella védelmét élvezte, remekül megfelelt a királyi családnak. A hölgyek a hadsereg éljenzésétől övezve szelték át a tábort és a hidakat, hogy bevonuljanak Damiettába, amikor csillapult kissé a nappali hőség.

Meglepetten figyelték az idegen várost, melynek fehérsége éles kontrasztot alkotott a nagy pálmafák sötétzöldjével, a minareteket, a szűk és hűs utcácskákat és a különös illatot, melyben a bors, a fahéj és a nílusi lótusz finom aromája keveredett a meleg olaj füstjével, a szárított vagy rohadt halak bűzével és más, a nyugati szaglás számára azonosíthatatlan illattal. A frissesség azonban, mely a számára megnyitott házban fogadta, elvarázsolta Marguerite-et, ahogyan a belső kert is, melyben pálmák és rózsaszín lótuszok nőttek a földbe süllyesztett dézsákban. Leginkább azonban annak örült, hogy elhagyhatta a hajót, állandó ringatózását és elkerülhetetlen bűzét, melyet nem mindig oszlatott szét a tengeri szél, s melyet új terhességében nehezen viselt.

Fáradtság ült ki elragadó arcára, ahogyan azt Renaud is megállapíthatta, amint elhaladt előtte. Azonnal rátört az aggodalom, melyet talán túlzónak érezhetett volna, ha Hersende asszony, aki mellette állt, nem ugrik oda Marguerite-hez, hogy megtámogassa, abban a pillanatban, amint a szárazföldre ért csinos piros kis csizmája.

Renaud Flore-t is látta, és nyugtalan vállrándítással felelt diadalmas mosolyára, majd Robert nagyúr új szállásának keresésére indult.

Azzal a könnyedséggel rendezkedtek be, mely a gyakorlott katonákat jellemzi, akik megszokták, hogy egyik napról a másikra változtatnak szállást, s gond nélkül cserélik fel a tábor puszta földjét egy gazdag palota márványkövezetére, s másnap ugyanilyen könnyen térnek vissza a homokhoz vagy a döngölt agyaghoz, ha kell. Míg a hadsereg nagy része a táborban maradt, a legátus az új Notre-Dame-templom melletti házba költözött káplánjaival és szolgálóival. A ciprusi király egy jómódú, elmenekült kereskedő házát foglalta el, Morea hercege és a burgundi herceg egy karavánszerájhoz hasonló épületet, ahol tágas térre találtak, nem is beszélve a bőséges készletekről.

Végül néhány nagyúr, mint Soissons gróf, a többi elhagyott, kellemes házban talált szállást. Csak Humbert de Beaujeu, a templomosok, az ispotályosok és a kevésbé jelentős nemesek maradtak a táborban. A hercegek lovagjaik gondjára bízták sátraikat.

Renaud ajánlkozott, hogy vigyáz Robert gróf sátrára, remélve, hogy végre találkozhat Roncelin de Fos-val. Határozott elutasítás volt a válasz, Artois semmiképpen sem akart eltávolodni tőle:

– Túlságosan félnék, hogy elszakadunk egymástól – jelentette ki. – Nélküled pedig nem tudnám, hol keressem a keresztet, ha visszafoglaljuk Palesztinát…

Erre nem volt mit felelni, annál is kevésbé, mert a fiatalembert megérintette az ura ragaszkodása, akihez egyre jobban kötődött őrült bátorsága, nagylelkűsége, vidámsága, indulatos természete, félelmetes őszintesége, sőt még dühkitörései miatt is, melyek néha szokatlan tettekre ragadták. Erről hallott Joinville úrtól is, a különös champagne-i udvarnagytól, aki segítette a kóbor uralkodókat, de habozás nélkül kért pénzt a királytól: elmesélte például, hogy Robert tizenhárom éves korában fejbe dobta Thibaud de Champagne-t egy puha sajttal, amiért az fegyvert merészelt fogni az édesanyja, az akkori régens ellen… Nem voltak ritkák a hasonló hőstettek, melyek a herceg szent felháborodását tükrözték. Igen, Renaud szerette Robert grófot, és örömmel töltötte el a gondolat, hogy egy nap vele együtt indulhat az elveszett kereszt keresésére… még ha igyekezett is elűzni emlékeiből az alkuféleséget, melyet Ince pápa kényszerített rá. Ráér majd akkor gondolni rá, ha teljesítette a küldetését.

A herceg mellett maradt tehát a „palotában”. Másnap este, amikor frissítő sétát tett a Nílus partján, szembe találta magát Raoul de Coucyval, aki Cipruson felvett szokásaihoz híven most sem akarta elhagyni a tábort:

– Tegnap óta keresem – szólította meg a báró dühtől remegő hangon. – Nem könnyű találkozni magával!

– Biztosan rosszul keresett, báró úr. Robert nagyúr sosem marad észrevétlen, én pedig alig távolodom el tőle.

– Ó, milyen kényelmes! Semmi sem tarthat azonban vissza, hogy számadásra hívjam.

– Mindenről számot adok, amit csak kíván, ha elmondja, miről van szó.

– Mintha nem tudná! – recsegte Coucy. – Bemerészelte vezetni a királyné környezetébe azt a nyomorult Flore d'Ercrit, álnéven, azt állítva, hogy a rokona! Azt a boszorkányt, azt a gyilkost, azt a…

– Azt a nőt, akit maga annyira szeretett, s szeret most is! Különben miért mentette volna meg a máglyától? – felelte Renaud, s úgy tűnt, nyugalma nagy hatást tesz Raoulra.

– Úgy látom, sokat tud a dolgaimról, de szeretném tudni, mennyiben tartozik ez magára? Hacsak nem Flore szeretője… Erről van szó, igaz? A szeretője, és megfogta magát! De én megölöm – vonta ki a kardját a báró.

Renaud megvonta a vállát:

– Öljön meg, ha ez megnyugtatja! Nem tagadom, hogy kívántam őt, de úgy vélem, ez így van minden férfival, aki a közelébe kerül. Szeretni azonban nem szeretem… de sokkal tartozom neki. Ő volt az egyetlen, aki a segítségemre sietett, amikor még csak egy kölyök voltam, akit hamis vád alapján börtönbe vetettek és megkínoztak!

– Ezért segített neki?

– Nem segítettem neki, báró! Megelőzött minket Cipruson, és ott várta a kereszteseket. Egészen pontosan Nicosiában, ahol kibérelt egy házat a királyi palota közelében. Ott találkoztam vele… és mondta el, hogy…

– Elmondta, hogy megölte a feleségemet és a gyermekét? Elmondta, hogy…

– Hogy jobban szereti magát a lelki üdvénél is! Az őrült szerelem minden erejével akarta magát, és képtelen elviselni a gondolatot, hogy távol legyen magától. Maga miatt ment Ciprusra. Akkor is, ha engem várt…

– Miért magát?

– Mert úgy gondolta, hogy az adósa vagyok. Azt kívánta, hogy juttassam be egy hercegnő vagy maga a királyné szolgálatába, hogy követhesse magát. Én azonban elutasítottam…

– Azt akarja elhitetni velem, hogy engem akart visszaszerezni azzal, hogy az egész telet Nicosiában töltötte? Miért nem jött el Limassolba? Épp elég örömlány volt a tábor körül. Gond nélkül talált volna helyet magának!

– Ne sértegesse fölöslegesen! Pontosan tudja, hogy nem szajha, és csakis a maga iránti hatalmas szerelme indította a bűnre. A táborba pedig azért nem ment el, mert félt a maga lovagjaitól: féltette az életét Ezért ragaszkodott hozzá, hogy egy előkelő

hölgy szolgálatába álljon. Megtettem, ami tőlem telt, hogy lebeszéljem, hisz d'Artois grófné, az egyetlen hölgy, akitől a révemen bármit is remélhetett volna, Franciaországban maradt. Amikor a király úgy határozott, hogy visszatérünk a táborba, Flore eltűnt a házából. Azt hittem, Limassolba ment, hogy szerencsét próbáljon magánál, de nem volt ott, és bevallom, megkönnyebbültem. Egészen addig a napig, amikor a királynétól megtudtam, hogy egy unokahúgom, Flora de Baisieux a szolgálatába állt…

– És maga belement ebbe? Miért nem árulta el?

– Elárulni? Csúf kifejezés, és még csúfabb tett, különösen egy nővel kapcsolatban…

– Az, hogy cinkos lett egy hazugságban, és hagyja, hogy egy gyilkos parádézzon Marguerite királyné oldalán, az nem zavarja a lelkiismeretét? Ezért kizárhatnák az egész seregből, elvehetnék a lovagi címét, örökre kiűzhetnék a királyságból, és…

– A királyság messze van! – kiáltott fel Renaud,1 akit kezdett aggasztani a báró haragja: valahogy hamisan csengett. – Egyébként pedig kissé merészek a vádjai. Ha maga nem szöktette volna meg Coucyból – ne felejtsük el azt sem, hogy még utoljára szeretkezett vele, hogy forróban őrizhesse meg az emlékét! –, nem tartanánk itt.

Beérhette volna annyival, hogy megkíméli a máglyától egy tőrdöféssel vagy egy erős méreggel. Én csak megfizettem a tartozásom annak, aki segített rajtam, amikor mindenki elhagyott. Még maga is, aki pedig tudta, mi az igazság, és akinek Adam testvér szava elégnek kellett volna lennie! Hogy merészeli a szememre vetni a viselkedésem? Árulja be maga, ha akarja, de rám ne számítson ebben a csúf feladatban!

Renaud kitörésének ereje meglepte Coucyt, s kissé lecsillapította haragját.

– Tudom, hogy hibát követtünk el maga ellen, és bocsánatot kellett volna kérnem a feleségem és a magam nevében is, de próbáljon megérteni! Mindennél jobban szerettem azt a nőt, és úgy gondoltam, hogy mivel magam is, bár akaratomon kívül, bűnös vagyok, eleget teszek érte azzal, hogy meghagyom az életét. Megeskettem, hogy elmegy messzire…

– Azt is tette – vetette oda gúnyosan Renaud.

– De nem azért, hogy engem várjon! Biztos voltam benne, hogy soha többé nem látom, és azt látva, milyen sorsot szerzett neki egy másik férfi egy hazugság árán…

– Azt hitte, hogy ez a másik férfi a szeretőjévé tette?

– Flore nagyon szép, maga pedig vonzó – suttogta a báró elfordítva a tekintetét, Renaud azonban így is megértette:

– Nem a felháborodás hajtotta hozzám, Raoul báró, hanem a közönséges féltékenység. Ezt a bűnözőt, ezt a boszorkányt maga még mindig szereti. Flore helyesen látta, hogy a tűz, mely egymásért emészti magukat, sosem huny ki.

– Így van. Elismerem, de ez az én poklom, és nem akarom, hogy a királyné…

– Neki nincs miért tartania Flore-tól! Tudja meg, hogy amikor hajlandó voltam hallgatni, szabtam egy feltételt: azt, hogy vigyáz Marguerite királynéra, akit veszélyben érzek. Azt is kijelentettem neki, hogy ha baj éri a királynét, őt fogom felelőssé tenni…

és az életével felel!

– Veszély? Miféle?

– Az nem a maga dolga! Most cselekedjen, ahogy jónak látja, de mérlegelje, amit az imént mondtam. Hozzátenném, hogy nem vagyok Flore szeretője. Sem én, sem más!

Coucy szemében megkönnyebbülés tükröződött, majd a báró felsóhajtott, és indulni készült:

– Gondolni fogok rá, lovag, és megpróbálom elfelejteni a lelki békét, melyet azt hittem, megszereztem…

– Illuzórikus béke… hisz továbbra is szereti!

– Igen, kárhozzon el a lelkem, attól félek, szeretem!

Renaud-nak nem maradt ideje felhívni rá a figyelmet, hogy egyedül Isten ítélhet, és nyitva a lehetőség, hogy felé forduljon. Raoul de Coucy beleolvadt a nagy papiruszok árnyékai közé, melyeket az esti szél női ruha susogására emlékeztetőn megszólaltatott.

* * *

Miközben az öreg szultán a damiettai menekülteken, elsősorban a Banu-Kinanák emírjein töltötte ki dühét, és mindannyiukat felköttette, a városban, melyet oly könnyedén hódítottak meg, a frankok – némileg megfeledkezve küldetésük szent mivoltáról – vidáman éltek. Damietta roskadozott a gazdagság alatt, bőségesen volt élelem, és a keresztes nagyurak egymás után rendezték a lakomákat és más ünnepségeket, melyekhez hamar csatlakoztak a könnyű erkölcsű, csinos lányok, akiket odavonzott a nyereség reménye. Ezt látva a király úgy döntött, átköltözik a maaloti táborba a katonáival és a lovagrendekkel, átadva a palotát a terhes Marguerite-nek és a szolgálatában álló hölgyeknek. Valójában nem igazán tudta, hogyan tovább, és a nagy, bíbor sátrában összehívott tanácsban gyakran nagy viták alakultak ki. Ha csak Robert lendületére és tulajdon vágyára hallgatott volna, folytatja az utat, és egyenesen ráront Kairóra. Néhány tanácsadója, köztük a templomos nagymester inkább azt akarták, hogy először Alexandriát foglalják el, hogy könnyebben megfojthassák Egyiptomot két mediterrán főállásának birtokbavételével. Lajos mindkét változatot elutasította, mivel kettős aggodalom emésztette: először is az öccse, Alphonse de Poitiers, akiről tudta, hogy megérkezett Ciprusra, még nem jött utána. Ráadásul június végén jártak, és közeledett a Nílus nagy évi áradása. A folyó hamarosan kiont hét torkolatágában, és –

magával sodorva Afrika mélyéről iszapot, hulladékot, ám fűszereket és értékes fát is –

elönti a vidéket, hogy termékennyé tegye a delta földjét. Nem eshetnek a mocsárrá változott vidék fogságába, mely Jean de Brienne hadseregének vesztét okozta.

Maradtak tehát, és a király azzal ütötte el türelmetlenségét, hogy megmagasíttatta az erődítményeket, és kidíszíttette az új Notre-Dame-ot, miközben a szívének kedves szigorú életet élte a táborban.

Nem volt könnyű ez az élet, és kínosan elütött a Damiettában folyó dolce vitától. A fekélyek és sorvadás emésztette szultán, El-Aziz Ajub, akit már nem tudott megtartani feldagadt lába, nem maradt tétlen. Seregének kisebb egységei zaklatták a keresztény tábort, beférkőztek éjszaka, miután elvonult a lovas őrjárat, bejutottak a szélen álló sátrakba és megölték a fegyvertelen alvókat: a szultán egy bizantinust ígért minden keresztény fejért, melyet elvisznek hozzá. Közben El-Aziz Ajub, bármennyire haldoklott is, elhagyta kairói fellegvárát, Szaladin csodálatos építményét, és átvitette magát Manszurába, a Nílus és a Tanisz találkozásánál álló erődítménybe, mely elállta a fővárosa felé vezető utat. Itt erős hadsereget gyűjtött egybe mamelukokból, akiknek kemény kiképzését a halállal viaskodva, betegágyából ellenőrizte…

A táborban a király által elrendelt megerősített gyalogos őrjáratoknak köszönhetően nyugalmasabbak lettek az éjszakák, ám ahogy a vidék megtelt sáros vízzel, melyben kedvükre úszkáltak a krokodilok, unalom és idegesség vett erőt az embereken.

Végre a folyó visszatért medrébe, hátrahagyva a bőséges termést eredményező, zsíros iszapot. Végre Szent Mihály napján Poitiers gróf vitorlái is feltűntek a kék horizonton. Végre elindulhatnak, megszökhetnek az állandó hőség elől – melyet a tenger közelsége enyhített kissé –, és a lázat terjesztő szúnyogoktól, melyekkel nem tudtak megbirkózni…

Vidám készülődés kezdődött a táborban és a városban egyaránt, ahol egyházi énekek váltották fel a kocsmadalokat. Mindenkinek eszébe jutott, hogy az eljövendő

harcokat Istenért vívják, és igyekezett békét kötni az Úrral.

Szent Katalin napjára, november 25-ére tűzték ki az indulást. Előző este Lajos a felesége gondjaira bízta Damiettát. Szó sem lehetett róla, hogy magukkal vigyék a hölgyeket a bizonytalan csatamezőkre. A városban maradnak, ahol semmiben sem szenvednek majd hiányt, a sereg genovai, pisai hajóskapitányainak és a kopt lakosságnak a védelmében. Marguerite természetesen maga mellett tartotta a kíséretét, valamint egy öreg lovagot, d'Escayrac urat, akinek „a has felügyelete” volt a feladata. A fiatal királyné gyermeket várt, és Damietta kormányzója lett.

A tábor védelmére kirendelt őrjárat éjfél felé talált rá Flore d'Ercri, vagyis Flora de Baisieux holttestére. Szeme tágra nyílt a váratlan örökkévalóságra, a homokban feküdt, félig a nád rejtekében: akár egy kék pillangó, a földhöz szögezte a hosszú egyiptomi kés, mely átdöfte a szívét.

Az őrjárat íjászai azon az estén d'Artois gróf emberei voltak. Őt értesítette tehát a parancsnok, hozzátéve, hogy úgy hiszi, a királyné hölgyei közt látta az áldozatot.

Mint a csaták előtt gyakran, Robert azon az éjszakán sem tudott aludni, és Renaud-val sakkozott. Mindketten követték a tisztet, s a lehető legkisebb zajt igyekeztek csapni. A holttest mellé érve, melyet kegyeletből letakartak a fátylával, Renaud-nak elakadt a szívverése, hisz azonnal felismerte kék ruhájáról. Leguggolt és furcsán felcsuklott, ahogy megállapította, hogy valóban Flore fekszik előtte holtan. Robert, akinek egyetlen szép lány sem kerülte el a figyelmét, szintén azonosította:

– A sógornőm egyik udvarhölgye! Ha jól emlékszem, valahogy rokonod is, ugye, Renaud?

A lovag alig habozott: ha nem akart iszonyatos botrányt kavarni alig néhány órával a hadsereg indulása előtt, folytatnia kellett a hazugságot:

– Igen – sóhajtotta. – Unokahúgom… pontosabban a nevelőanyám unokahúga: Flora de Baisieux. A királyné udvarhölgye… de vajon mit csinált itt, távol a palotától?

– Talán gyengéd búcsút akart venni tőled? Ha nem tudtam volna, hogy a kedvesed, szívesen udvaroltam volna neki. Micsoda szépség!

– Nem, nagyuram! Valójában egyáltalán nem szerettem, és azt sem értem, miért jött el ide.

– Ha nem miattad, hát valaki másért. Ez az egyetlen lehetséges válasz. Csak azt kellene tudni, ki az a másik… és ha nem jelentkezik önként, nem sok időnk marad, hogy megkeressük. Nemsokára hajnalodik…

Renaud megvonta a vállát, és lehajtotta a fejét. Pontosan tudta, kinek a neve jutott azonnal az eszébe, de úgy érezte, nincs joga kimondani. Flore természetesen Coucyt kereste…

– Flora származását tekintve – morogta végül – csakis egy lovag lehetett, és bárki is volt, nem tudnánk meg, ki ölte meg. Biztosan nem… a szeretője. Mindannyian gyóntunk és áldoztunk tegnap. Ki követne el ilyen bűntényt azután, hogy magához vette az ostyát?

Valójában önmagát igyekezett meggyőzni, küzdve a borzalmas gondolat ellen: Coucy, hogy végleg leszámoljon a szerelemmel, melyben a vesztét látta, csak nem követhette el a felszabadító gyilkosságot?… Őt nem látta gyónni! Szerencsére d'Artois gróf gondolatai új irányt vettek. Óvatosan kihúzta a tőrt a sebből, és egy fáklya fényénél megvizsgálta.

– Felesleges tovább kutatnunk. Már láttam ilyen fegyvert. A szaracénok kandzsarnak nevezik. Biztosan a gyilkosok egyikéé, akiket az átkozott szultán ránk küldött, és akik ellen oly nehéz volt védekeznünk. Szép áldozat a vérszomjas Allahnak!

De nyugodj meg, százszorosan megfizettetünk velük ezért a gyilkosságért!

Miközben a gróf kiadta a parancsot, hogy hozzanak egy hordágyat, hogy visszavihessék Flore-t a királynéhoz, aki majd elrendezi a temetését, Renaud elnézte a szép arcot, és végtelenül gyengéd mozdulattal lefogta a szemét. Az arcot, mely nem félelmet, hanem meglepetést tükrözött. Ráadásul a kés drága fegyver volt. Meglepő, hogy a gyilkos, ha muzulmán volt, csak úgy hátrahagyta egy egyszerű nő testében.

Hacsak nem azért tette, hogy elterelje a gyanút? Minél többet gondolkozott, annál inkább úgy érezte, hogy a gyilkos kéz nem El-Aziz Ajub emberéé volt…

Hercege nyomában némán követte a hordágyat, melyet két őrmester vitt, miközben az őrjárat folytatta útját. Érkezésük nagy felfordulást keltett a palotában, de Marguerite-tel nem találkozhattak. D'Escayrac lovag, s főként Hersende asszony nem engedték felébreszteni.

– Csak most aludt el – magyarázta az orvosnő.

– Fájdalommal tölti el a férje elutazása. Kímélni kell! Ami pedig a szegény Baisieux kisasszonyt illeti, kevéssé ismertem. Zárkózott természetű volt, aki teljes lényével a királynét szolgálta. Ráadásul olyan ez a palota, akár egy malom: ki-be járhat mindenki kedvére, mostanáig azonban sosem vettem észre, hogy Flora elment volna éjszaka. Ma éjjel biztosan ő is el akart búcsúzni valakitől – tette hozzá Renaud-ra pillantva.

– Nem tőlem! – szakította félbe a fiatalember.

– Én Robert nagyúrral sakkoztam…

– Akkor nem tudom! Most menjenek vissza a táborba. Én hívom a káplánt, és gondoskodom a holttestről. Madame Marguerite-et majd a sereg indulása után értesítjük. Azután tartjuk meg az illendő temetést is. Nagyon sajnálom, Renaud!

A fiú a kezét megérintve mondott köszönetet, majd letérdelt a test mellé egy imára, s végül csókot lehelt a tiszta, szép homlokra, melyről senki sem sejtette, micsoda viharokat rejtett…

– Imádkozunk érte! – fogta meg lovagja vállát Robert d'Artois. – Gyere! Vissza kell mennünk a táborba. Majd beszélek erről a királlyal, ha elindultunk… Vagy inkább nem is. Nem mondok neki semmit! Nagyon rossz előjel a csata előestéjén kiontott vér.

– Az ókori görögök és rómaiak vért ontottak, mielőtt háborúba indultak – jegyezte meg elgondolkozva Hersende. – Így remélték kivívni maguknak az istenek kegyét.

– Mindenható urunk csak azok vérét fogadja el, akik érte harcolnak – vetette ellen emelkedetten Robert – Az ártatlanok vérének kiontása irtózattal tölti el. Nem mondok semmit királyi fivéremnek! Túlságosan magasan szárnyal ahhoz a szelleme, hogy földi nyomorúsággal terheljük. A mi feladatunk megfizettetni a hitetlenekkel, amiért megölték ezt a szerencsétlent!

– … és imádkozni érte! – zárta le Renaud, megrémülve a gondolattól, hogy Flore egyáltalán nem volt ártatlan, és halála előtt nem volt ideje bűnbánatot gyakorolni…

Vajon csak azért menekült meg az emberek máglyájától, hogy végül a pokol örök tüzén égjen? Gyűlöletes volt a gondolat, rájött azonban, hogy mellette valakit jobban izgat a földi valóság, mint a túlvilági sors.

Ahogy lezárta a csomagokat, Gilles Pernon lépett oda hozzá:

– Tudna nélkülözni egy ideig, Renaud úr? Szeretnék itt maradni egy keveset, miután maga elment…

– Te? Dezertálni akarsz a csata előtt? – képedt el a lovag. – Hihetetlen!

– Nem. Szeretném megpróbálni kideríteni, ki ölte meg azt a lányt… Nem szerettem, és nagyon haragudtam rá azért, amit tett, de felháborít ez a gyáva gyilkosság.

A lovag hirtelen kőkeményre váltó tekintete az öreg fegyvernökébe fúródott:

– Örömmel hallom. Egy pillanatig azt gondoltam, te is lehettél!

Talált a csapás. Pernon napbarnított bőre furcsa szürkére váltott, és a felindulásban egy vastag ér lüktetni kezdett a halántékán:

– Jaj, nem! Nem, uram! Nem hihette, hogy képes vagyok ilyesmire! Vagy akkor nem ismer… semmi szüksége olyan szolgálóra, akitől tart.

– Ne haragudj! Épp csak megérintett a gondolat. De miért akarsz maradni? Amint elindulunk, elszökik előled a gyilkos. Azt hiszed, Coucy báró…

– Ő? Nem! A bűnbánat és az égető vágy között meghasadt szívvel eljuthatott volna idáig, de ő tulajdon kezével vagy tőrével tette volna, és nem keres hozzá arab fegyvert…

– És miből gondolod, hogy a gyilkos nem azok egyike, akik korábban a szélső

sátrakat támadták?

– Nem hagyta volna hátra a fegyverét. Azt akarják elhitetni velünk, hogy egy muzulmán volt, akit Flore meglepett, de szerintem inkább a városban kell keresnünk.

Elég szép fegyver, nem találja? – tette hozzá Pernon zsákjából elővéve a tőrt.

– Te tetted el?

– Elég ügyes a kezem – mosolygott szerényen Pernon. – Eltüntettem, amikor elvitték a halottat… és úgy érzem, sok mindent megtudhatok belőle.

Renaud csak egy pillanatig gondolkodott:

– Ebben az esetben tégy, ahogy jónak látod. És rejtőzz el, ahol akarsz. Majd jó hangosan kikiabálom, hogy biztosan elaludtál, miután lerészegedtél egy kocsmában.

Ha megtudtad, amit akartál, utánam jöhetsz… De vigyázz magadra!

Amikor a keresztes sereg másnap útnak indult, nem tudta, hogy a fekélyes szultán öt nappal azelőtt meghalt Manszura erődjében, s még sokáig tudatlan maradt e kérdésben, hála egy asszony, a kedvenc ágyas, a szépséges Sahdzsar ed-Door lélekjelenlétének. Az eunuchokkal és a hadsereg parancsnokával, Fakhr el-Dinnel egyetértésben sikerült titokban tartania az öreg szultán halálát. Az egyetlen fia, az örököse, Turan-Sah távol volt, mezopotámiai földjein, és nemcsak értesíteni kellett, de időt hagyni számára, hogy megérkezzen. Ha mindezt tudja, a francia király, talán jobban siet, mint így tette.

Lajos természetesen tartott a Nílus deltáját behálózó csatornáktól és élő vizektől.

Lassú haladást parancsolt, hogy a legnagyobb biztonságban tudja hadseregét. Úgy határozott, hogy a folyó jobb partján vonulnak a kis teherhajók ritmusára, melyek a hadsereggel együtt megindultak, hogy biztosítsák az ellátást, s egyben védelmet nyújtsanak egy esetleges támadás ellen a bal partról. Az evezők nehezen haladtak az áramlattal és néha a széllel szemben, gyakran alig egy mérföldet tettek meg egy nap, és beérték azzal, hogy figyelik a horizonton vágtató mamelukokat. Ilyen ütemben egy hónapba is beletelik, míg elérik úti céljukat. A türelmetlen lázban égő frank katonák körében egyre nőtt a harag. Különösen a templomosoknál, akik a hagyomány szerint az élen haladtak a kereszttel, közvetlenül a nyomukban d'Artois gróf embereivel…

Körülbelül félúton jártak, amikor robbanás történt. December 6., Szent Miklós napja volt. Renaud de Vichiers marsall templomosait hirtelen törökök támadták meg, és kivetették a nyeregből az egyik lovagot. Ezt látva Vichiers annak ellenére, hogy a király megtiltotta az összecsapásokat, éktelen haragjában elkiáltott magát:

– Isten nevében támadás! Az Úr nem tűrheti ezt!

Harcba vitte embereit, és mivel az ő lovaik frissek voltak, nem úgy, mint az ellenség hátasai, hatszáz „pogányt” megöltek és a folyóba dobtak. A templomosok s velük együtt az egész sereg égett a türelmetlenségtől a hadjárat lassúságában. Végre elérték a leendő hadszínteret, mely pontosan ugyanaz volt, mint Jean de Brienne idejében: egy erősen öntözött háromszög, melyet északon a Menzaleh-tó, nyugaton a Nílus, délkeleten pedig a Tanishoz csatlakozó Bahr esszegir-csatorna övezett. Ez utóbbi mély árka mögött emelkedett Manszura erődítménye, elállva a Kairóba vezető

utat. A kettő között pedig ott állt Fakhr el-Din egyiptomi serege.

Ahhoz, hogy elérjék őket, át kellett kelni, az átkeléshez pedig gátat kellett emelni a csatornán. Felállt a tábor, és megkezdődtek a földmunkák.

A végeérhetetlen utazás alatt Raoul de Coucy különös módon közel került Robert d'Artois-hoz, akinek végletes dühkitörései mintha visszhangra találtak volna benne.

Még inkább Renaud de Courtenay-hoz húzott. Az indulás napján az esti pihenőnél a lovag képtelen volt visszafojtani felháborodását, és a báró képébe vágta Flore halálát, szinte megvádolta a gyilkossággal, olyan kifejezésekkel, melyek nyomán békeidőben egészen bizonyosan karddal a kezükben, párbajban találják magukat a mezőn. Renaud egyébként azonnal megbánta szavait, hisz a báró fájdalomtól széteső arcából megértette, hogy őszinte a meglepeted se. Ráadásul a harag kitörése helyett könnyeket látott. Raoul elhúzódott, háta meggörnyedt a furcsa átok terhe alatt, melyet a szerelem rótt rá.

Másnap Renaud, aki nem tudta elviselni a gondolatot, hogy növelje valaki szenvedését, odament hozzá, és egyszerű szavakkal bocsánatot kért éles mondataiért.

Attól kezdve a két férfi szívesen találkozott, mindenféléről elbeszélgettek, s gyakran hallgattak egy harmadik férfit is, akit Coucy jól ismert: Joinvillel urat, akinek a felesége, Alix de Grandpré, Soissons grófjának, közeli szomszédjának és barátjának az unokahúga távoli rokona volt.

Különös fiú volt ez a Joinville. Champagne marsalljaként neki kellett a champagne-iak élén haladnia, hisz ő képviselte a hűbérúr grófot, aki nem jött el a hadjáratra. Ez jelentős személyiséggé tette, és igencsak megelégedésére szolgált. Kellemes társ volt és nagy életigenlő – Cipruson a király a szemére vetette, hogy kissé túlzottan szereti a bort! –, imádta a pompát, a zöld színt, a szürke prémeket, melyek remekül illettek friss arcbőréhez és vörösesszőke hajához, az ékszereket – a pecsétje egy csodálatos, homorúan vésett szardonix volt –, és a szép történeteket, különösen azokat, melyek nagy harci hőstettekről szóltak… Tizennyolc éves kora óta szinte imádattal övezte a királyt, bár nagyon ritkán látta. Ő maga is mélyen vallásos volt, és határtalan csodálattal töltötte el Lajos személyisége, aki körül máris a szentek glóriáját látta, melyet ő maga sosem remélhetett. Emellett furcsa módon, akár egy macska, gyakran vesébe látó tekintettel figyelte az embereket és a dolgokat, melyben a keresztényi könyörületnek nem sok hely maradt. Vitéz lovag volt, a természet rendkívüli erővel, harsány nevetéssel és a korát megelőző kényelemvággyal áldotta meg. Például ahogy megtapasztalta, hogy a keleti napsütésben a súlyos, henger alakú sisak viselése olyan, mintha forró üstöt húzna a fejére, készíttetett magának egy vászonnal bélelt fémkalapot peremmel, melyet az acélsodrony fölé vett fel: szabadon lélegezhetett benne, s még a szemét is védte némileg a tűző naptól. Sokan megvető pillantásokkal fogadták a szokatlan fejfedőt, de Joinville nem törődött velük. A király beérte egy félig vidám, félig elgondolkodó mosollyal, s ennyi elég volt.

A csatorna kiszárítására tett erőfeszítések hamar hasztalannak, sőt veszélyesnek bizonyultak, annak ellenére, hogy Lajos egy fa toronyféleséggel és katapultokkal igyekezett védeni munkásait. Ekkor ismerkedtek meg a görögtűzzel, a lángoló edényekkel, melyek kegyetlen sebeket okozva felgyújtottak mindent, amit csak érintettek, s még a vízben is tovább égtek.

– Az ördög masinája! – kiáltotta Joinville háromszor keresztet vetve, amikor az elsőt megpillantotta, és láthatta hatását. – Olyan, mint egy vinkós hordó, aminek lándzsa hosszúságú lángoló farka van! Olyan hangja van, mint az égzengésnek… vagy egy… vagy egy repülő sárkánynak!

A tűzgolyók ráadásul szinte nappali világosságba vonták az éjszakát. Amikor az emberek megpillantottak egyet a pokoli eszközök közül, térdre és könyökre ereszkedtek. Egyedül a király maradt állva, és könnyes szemmel tárta imára karját az ég felé:

– Istenem! Őrizd meg az embereimet!

Isten útjai kifürkészhetetlenek, s az Úr az egyik legcsúfabb eszközt alkalmazta: egy árulót.

Egy beduin volt, aki pénz ellenében felfedte Lajosnak, hogy létezik a tábortól egy mérföldre keletre egy gázló, melyet Manszura védői alig vagy egyáltalán nem felügyelnek, mert azon a szakaszon igen meredek a part.

A február 7-ről 8-ra virradó éjszaka a király a burgundi hercegre bízta a tábort, és a legnagyobb csendben a gázló felé vezette seregét, hogy átkeljenek a csatornán. Nem volt könnyű, éppen a meredek partok miatt, melyek ráadásul csúszósak voltak, és a manőver sok időbe telt. Még hajnalra sem végeztek.

Lajos pontos parancsokat adott: mielőtt az egyiptomi tábor megtámadására indulnak, meg kell várni, hogy mind átérjenek. A várakozás azonban olyan szó volt, melyet Robert d'Artois nem tudott elviselni. A templomosokkal ő alkotta az előőrsöt, azonban alighogy lovai partot értek, megsarkantyúzta a magáét, és embereit maga után vonva rárontott az ellenséges sátrakra, miközben egyetlen pillantást sem vetett a templomosokra, akik előtt villámként suhant el. Lendülete kifizetődőnek bizonyult: néhány perc alatt hatalmas lármában elsöpörték a tábort, és azok, akiket nem mészároltak le, Manszura felé menekültek, melynek kapuja megnyílt előttük…

– Utánuk, utánuk – üvöltötte teli torokból a harci démonként átszellemült Robert.

Kardja nyomán úgy repkedtek a fejek, mint a búzaszemek az aratáskor. Saját kezűleg végzett Fakhr el-Din emírrel is. A feltartóztathatatlan támadás pillanatában az egyiptomi vezér éppen a fürdőben ült, és hennával festette a szakállát. Kilépett a vízből, meztelenül épp annyi ideje maradt, hogy felkapja fegyvereit, és lóra pattanjon, hogy szembenézzen Artois-val. Fakhr el-Din vitéz férfi volt, félelmetes katona, ám a Robert-en eluralkodott szent düh ellen semmit sem tehetett. A herceg kardja átdöfte az oldalát. A véres sárba hanyatlott, Renaud lova elé, akit magával ragadott a vágtázó harc szédülete, melyben feloldódott minden türelmetlensége, és árnyékként követte urát. Leszállt a nyergéből, hogy felvegye a görbe aranykardot, és a hegyénél fogva a csillogó szemű Robert-nek nyújtotta.

– Vegyék fel a testet – parancsolta a herceg –, és kezeljék rangjához és hősiességéhez méltón… te pedig, Renaud, vissza a nyeregbe! Megyünk tovább!

Guillaume de Sonnac, a templomos nagymester, aki ebben a pillanatban ért oda, látva, hogy Artois a város bejárata felé indul, megpróbálta visszatartani:

– Minket illetett volna a támadás, nagyuram! – vetette a szemére. – Ám az ön hőstette fényében ennek nincs jelentősége. Ugyanakkor nem kellene tovább menni, azzal megszegnénk a király parancsait!

Artois-ra nem hatott a józan érvelés:

– A mindenit, nagymester, menjen innen és engedjen utamra! Folytatnom kell, amit elkezdtem. A király öccse vagyok! Kövessen, ha nem gyáva nyúl!

Az öregember belesápadt a sértésbe, és a kardjához kapott:

– A templomosok nem félnek, d'Artois gróf. Magával megyünk… De tudnia kell, hogy egyikünk sem tér vissza!

– Ez Isten dolga! Harcoljanak jól, és élni fognak! Mi van még?

Ebben a pillanatban ért oda hozzájuk Humbert de Beaujeu főparancsnok vagy tucatnyi lovaggal:

– A király azt parancsolja, hogy álljon meg, nagy uram! Meg kell várnia! Követeli! –

kiáltotta.

– Nem várok meg senkit és semmit! Még őt sem! Néhány percen belül Manszura ura leszek, és felajánlom neki Isten legnagyobb dicsőségére!

Többet hallani sem akart, megfordította lovát, elordította magát, hogy feltüzelje embereit, és vágtatva megindult a város felé. Meggyőződése volt, hogy Fakhr el-Din halála szinte egyetlen kardcsapás nélkül kiszolgáltatja neki a várost. Valójában hatszáz lovasával vakon csapdába rohant, hisz Manszurában ott várta Bajbarsz…

Az, aki egy nap el-Malik el-Zhir Rukhn ed-Din al-Szalih al-Bajbarsz szultán lesz, ekkor még csak az elhunyt Ajub íjászainak parancsnoka. Nem volt sem egyiptomi, sem szír, sem kurd, mint Szaladin. Turkesztánban született kipcsak volt, akinek anyja, ahogyan az egész ország, a mongolok támadását szenvedte, akiknek vérét örökölte, mielőtt eladták volna Damaszkuszba rabszolgának. Kairóba küldve bátorságával, intelligenciájával és hideg kegyetlenségével kivívta az öreg szultán figyelmét, akinek testőre lett, mielőtt megkapta volna az íjászok parancsnoki címét az emíri ranggal együtt. Huszonhét éves volt ekkor…

A szinte tébolyult lendülettől hajtott Robert d'Artois berontott Manszurába, majd megtört a mamelukokon, akik felett oroszlános lobogója lengett. A szűk utcák hálója több csoportra bontotta szét a lovagokat és a templomosokat, akiknek így elaprózott támadását könnyű volt visszaszorítani. Robert is hátrálni kényszerült, de egy pillanatra sem adta fel a megkezdett harcot. Dühödt oroszlánként küzdött, mindössze abban bízva, hogy kitarthat fivére érkezéséig. Azonban a küzdelem túlságosan egyenlőtlen volt. Sisakja alatt a düh könnyei csorogtak, liliomos sodronyingét por és vér lepte be, s lassan hátrált a sikátorokban, melyeknek mintha önálló életük lett volna, hisz a falak védelméből a lakók is közbeavatkoztak. A lovagok egymás után estek el a tetőkről kilőtt nyilak, az ablakokból elhajított kövek záporában:

– Fedezékbe, nagyuram! – kiáltotta Renaud, akinek pajzsa éppen felfogott egy nagy követ. – Csak míg megérkezik a király!

– Helyes tanács! Az a ház…

Leszálltak nyergükből, szabadon engedték lovaikat, és berontottak egy épületbe Croissilles-jal, Fresnoy-val és néhány más lovaggal. Azonban hátrálva és folyamatosan csatázva, hisz a mamelukok követték őket. A folyosón, majd a belső udvarban küzdöttek az egyre nyomasztóbb túlerő ellen… Hirtelen a herceg megértette, hogy innen nem jut ki élve, itt fog meghalni, amikor egy nyílvessző a nyakába fúródott.

Spriccelt a vére, beszennyezte inge kék selymét, de nem esett el, sőt, eltolta magától Renaud-t, aki meg akarta támogatni:

– Nem! Menekülj!

– Én?… Hogy én…

– Menekülj! Mondom! A királynak… meg kell tudnia… és meg kell bocsátania nekem! Meg kell… keresni… a keresztet! Neked egyedül!… Mögöttünk… egy lépcső… a terasz!

A még talpon maradt emberei látva, hogy megsebesült, próbálták védelmezni, de egymás után elestek. Robert d'Artois hallatlan bátorsággal küzdött tovább, hangja azonban csak rekedt kiáltás volt már, ahogy azt üvöltötte:

– Menj!… ez parancs! A királyhoz…

A hatalmas erőfeszítésben a belső udvart övező galéria kövezetére rogyott. Renaud az árkádok árnyékában az udvaron álló pálma mögött keresett védelmet, ledobta a sisakját, és a lépcsőre vetette magát, miközben egy sötét bőrű, turbános férfi diadalmas kiáltással levágta a liliomvirágos köpenyt, és a magasba emelte, akár egy zászlót, hogy Bajbarszhoz vigye. Később megtudták, a katonának meggyőződése volt, hogy a francia királyt ölte meg, s ezzel elterelte mindenki figyelmét, aki még mozgott a házban…

Dobként zengett az épület a diadalmas kiáltásoktól, amikor Renaud a teraszra ért, ahová a lépcső vezetett. Hirtelen az égben találta magát, lába alatt a szűk kis város lapos tetőivel, a citadella tornyaival, a falak mögött pedig a víz és föld alkotta tájjal, a porfelhővel és a fegyverek tompa csörgésével. S legfőképpen szemközt találta magát egy piszkos, szakadt tunikás fiúval, barna arca felett turbánféleséggel. Egy edény mellett ült, melyet sovány karjaival szorosan átölelt.

A lovag azt hitte, elveszett. A fiú biztosan segítségért kiált. Ugyanakkor a gondolat, hogy megöljön egy védtelen és szemmel láthatólag nyomorgó gyereket, elképzelhetetlen volt. Hogyan tárgyaljon azonban vele, amikor a nyelv sorompója húzódik közöttük? Arra készült, hogy véres kardját maga és a fiú közé szegezve átugorjon a szomszédos tetőre, amikor a gyerek Homérosz nyelvén, melyet a lovag a Balduin mellett töltött idő alatt tanult meg, megszólalt:

– Frank vagy, természetesen?

– Természetesen, de…

– Igyál! Szükséged lehet rá!

A fiú belemerített egy tálkát a vízzel teli edénybe, és felé kínálta. Túlságosan csodálatos volt ez, s Renaud túlságosan szomjas ahhoz, hogy visszautasítsa. Soha nem érzett gyönyörűséggel ivott, azután visszaadta a tálkát.

– Hálásan köszönöm! Ki vagy?

– Basile Leandros volt a nevem, mielőtt rabszolga lettem – felelte a fiú megmutatva vasláncát. – Ha beszélni akarsz, nem maradhatunk itt. A gazda és a többi szolga nincsenek itthon, de hamarosan megjönnek…

– És tudod, hova mehetünk? – hordozta körbe tekintetét Renaud.

– Igen. Oda! – felelte Basile soványka karját egy kis minaret felé emelve, mely egy ütött-kopott szürke épület felett állt. – Egy régi kopt kápolna, nagyon régen épült, és már nem használják. Alatta azonban van egy föld alatti járat, mely kivezet a falon túlra…

– Ha így van, mit keresel még itt? Ha módodban áll megszökni, miért maradtál és vártál… kit tudja, mire?

– Reméltem, hogy elfoglaljátok a várost. Látni akartam, hogyan alakul… Most gyere! Mennünk kell… Igyál még egy keveset!

Renaud engedelmeskedett. Basile szintén ivott. Azután a korsót hátrahagyva lendületet vett, és egy könnyed ugrással a szomszéd teraszon termett, ahol azonnal lekuporodott. Renaud követte a példáját, és folytatták tovább az utat: egy ugrás, egy kis pihenés, egy ugrás… Alattuk folytatódott a mészárlás, üvöltések, testek puffanása és fegyvercsörgés lármájában. Az ölési be belefeledkezve a manszuraiaknak eszükbe sem jutott felnézni a tetőkre. A két menekülő elérte a régi kápolnát, mely ugyanolyan lapos volt, mint a környezete. Tel raszáról, mint az összes többiről, lépcső indult, mely a félig összedőlt minaret lábához vezetett. Renaud és vezetője nem sokkal később belevetették magukat az egykori kopt szentély sötét, poros, de istenien hűvös mélyébe.

A kis épületet négy erős oszlop tartotta, és Basile ezek egyikéhez ült le, maga mellé hívva a társát…

– Megvárjuk a sötétet – mondta. – Így óvatosabb. Látod, ott a kripta bejárata, az oltár mögött. Onnan indul a járat…

– Ha mindezt tudod, miért maradtál?

– Azt vártam, hogy megnőjek: fel kell emelni egy kőlapot, és egyelőre túl nehéz nekem – sóhajtotta Basile. – Egyébként pedig, azelőtt, hogy a hadsereged ideérkezett, bent vagy kint ugyanaz volt: muzulmánok és megint csak muzulmánok, mindenhol muzulmánok… Én pedig a rabszolgaláncot viselem…

Nem volt nehéz megérteni. Renaud megsimogatta a fiú kócos haját.

– Hova mennél, ha szabad lenne az út?

– Haza, Alexandriába. Az apám hímzett szőnyegekkel kereskedett, de balszerencséjére nem tetszett a város kormányzójának, mert túl jól ment az üzlet.

Lopással vádolták, sőt azzal, hogy megölte az emír egyik őrét. Kivégezték, és az anyámat, a nővéreimet és engem eladtak rabszolgának… nem tudom, mi lett velük…

A fiú hangja az utolsó szavaknál megremegett, és Renaud, annál is szomorúbban, mert a saját története is hasonló volt, baráti gesztussal át akarta ölelni Basile vállát. Ám érezte, hogy a fiú megmerevedik, és elutasítja a szánalmat, ezért nem erősködött. A falnak támaszkodott, és nyugalmat erőltetett magára. Még a vastag falak védelmében is rettenetes volt a lárma… Nem törődve azzal, hogy a megszentelt hely egy ideje muzulmán, némán imádkozni kezdett…

A falakon kívül folytatódott a harc. A francia király is átkelt a csatornán, amikor a mamelukok a megsemmisített előőrstől megszabadulva farkasként üvöltve rárontottak.

Elvágták egységét a tábortól, ahol az íjászok maradtak a burgundi herceggel. Lajos rájött, mi történt, és aggodalmán felülkerekedve megértette, hogy végzetes lehet, ha elveszíti hidegvérét. Egy pillanatnyi gondolkodást engedélyezett magának, egy kis magaslaton megállította a lovát, hogy felmérhesse a helyzetet, és Joinville, aki a csatorna partján kötöztette sebesülését, sosem felejti el a lovag király képét, aki aznap teljes értékén mutatja meg erejét: „Soha – mondta, sőt írta később – nem láttam még ilyen szép lovagot Felette állt mindenkinek aranypáncéljában, fején koronával, kezében német karddal…”

A király kiadta a parancsot, hogy rendezzék a sorokat, ne hagyjanak egyetlen gyenge pontot sem az ellenség felé, mely mongol módra körözött körülöttük, nyílzáport zúdítva rájuk. Azután támadást vezényelt, belevetette magát a darázsfészkekbe, melyeknek a heves roham meglepetésében nem maradt idejük új nyílvesszőt tűzni az íjra, s a katonák hullottak a kardja nyomán, akár a búza. Példája tűzbe hozta a csapatait. Lajos valóságos hőstetteket vitt véghez anélkül, hogy egy karcolás esett volna rajta, s az emberei önmagukat felülmúlva igyekeztek méltók lenni hozzá.

Harc közben próbált felfelé haladni a Bahresz Szegir felé, hogy a tábor felé terelje a csatát, ahol a burgundi herceg csatasorba állította az íjászokat. Egyszerre volt jelen mindenhol, tízszer is majdnem eltalálták, különösen abban a percben, amikor haj mameluk fogta közre, és megragadták lova kantára! is. Hatalmas kardcsapásokkal szabadult ki…

A burgundi herceg úgy ítélte meg, közelebb kell vinnie íjászait, és sietve hidat veretett: napnyugtára az emberei a csatorna túlsó partján sorakoztak fel. A hitetlen sereg ekkor visszavonulót fújt, a városkapu előtt hátrahagyva a sátrait. A keresztesek nyerték a napot. Mind a két tábor a kezükben volt. Ellátta a sebesülteket, eltemették a holtakat, és a tábor imától zengett. Csak azok maradtak, akik Manszuában estek el: Lajos sejtette, hogy köztük van az öccse is.

Nagyon hamar, kétszeresen is megerősítést kapott,, még azelőtt, hogy Renaud de Courtenay és fiatal társa földdel és karcolásokkal borítva előbukkant. Az éjszaka árnyai közül előlépett az ispotályosok főparancsnoka, Jean de Rosnay, akit csoda mentett meg Bajbarsz csapdájából, mielőtt bezárultak a kapuk. Vérben úszott, több sebből patakzott a vére, ahogy odalépett a királyhoz, és könnyes szemmel megcsókolta kesztyűs kezét:

– Jean nagyúr – kérdezte Lajos uralkodva hangja remegésén –, tud valamit öcsénkről, d'Artois-ról? Fogságba esett?

– Felség, bocsánatát kérem, amiért Isten ilyen rossz hír hozójául állított. Mostanra Robert nagyúr mellette lehet a paradicsomban…

Csend lett, majd Lajos azt suttogta:

– Imádjuk Istent mindenben, amit parancsol. Hangja zokogásba fulladt, és minden álszemérem nélkül siratta az őrült, bátor öcsöt, akit mindenkinél jobban szeretett… és senki sem nézhette meghatódás nélkül, ahogy a nap ragyogó hőse átadja magát a fájdalomnak, mint bármely szegény alattvalója.

Tudta már tehát a történteket, amikor hajnalban az előőrs egyik őrmestere elébe vezette Renaud-t, aki a karjában hozta a kis Basile-t. A lovag és a gyermek is rémisztően piszkosak és halálosan fáradtak voltak: a föld alatti járat, amely beomlott és kis híján maga alá temette őket, nehezebbnek bizonyult, mint gondolták.

– Az emberei bizonyára újra meg tudják nyitni, felség – magyarázta Renaud, akiben hirtelen égő vágy ébredt, hogy a jó hírrel enyhítse kissé a király sovány arcára kiült fájdalmat. – És Manszura az öné lesz…

Lajos azonban, bár elismerte az információ értékét, nem hagyta elterelni figyelmét a fájdalomtól. Robert élete utolsó pillanatainak leírását akarta hallani, az utolsó csatáét, melyben miután legtöbb lovagját megölték, a végsőkig küzdött, egyedül sokakkal szemben. Renaud engedelmeskedett, igyekezett nem kihagyni egyetlen részletet sem, hogy minél jobban bevéshesse a jelenetet a király emlékezetébe.

Felkelt a nap, mire a végére ért. Ébredezett a tábor. Azok, akiket súlyos sebesülésük nem kötött ágyhoz, kinyújtóztatták sajgó testüket a páncél alatt, melyet éjszakára sem vettek le. Lajos együtt érzőn megérintette Renaud vállát:

– Próbálj pihenni egy keveset, mielőtt az ellenség visszajön! Köszönetet mondok neked, és mostantól az én lovagom leszel! Ami pedig a fiút illeti, aki segített neked, a királynéhoz küldöm az egyik szállítóhajóval…

– Azok az ördögök kiadják Robert nagyúr holttestét? – kérdezte a lovag.

– Az a szándékom, hogy kikérem.

Meg is tette. Szaladin idejében a rangjához és bátorságához ülő díszben kiadták volna a herceget Bajbarsz azonban nem Szaladin volt: kidobatta a halottat a várfalon, amikor újra kezdődött a harc. Charcpagne emberei már az éjszaka üldözőbe vettek egy mameluk lovas őrjáratot. Az összecsapás még két napig tartott, két napig, mely alatt a király mindenhol jelen volt, hol Charles öccsét szabadította ki a támadók gyűrűjéből, hol a csata sűrűjébe merítette kardját, s végül visszatért a taktikához, melyet Damietta partján is alkalmazott: a gyalogos lovagok földbe szúrt lándzsái megtörték Allah lovasainak dühödt rohamát…

Az erődítmény kapui rázárultak a komolyan megtizedelt ellenségre… s nem is nyíltak ki többé.

Csak amikor minden véget ért, számolták meg a manszurai elesetteket. Komoly volt a veszteség. Háromszáz lovag halt meg Robert d'Artois-val, valamint kétszáznyolcvan templomos, élükön, ahogyan azt megjósolta, az öreg nagymester, Guillaume de Sonnac. Meghalt Erard de Brienne, Jean de Chérizy, Roger de Rozoy, az angol Salisbury gróf… meghalt Gérard de Fresnoy és Hugues de Croissilles! S végül meghalt Raoul de Coucy…

XI. fejezet

A lonc dala

Az udvarhölgy halála, akit Baisieux kisasszonyként ismert, mélyen megérintette Marguerite-et. Nem azért, mintha lett volna ideje megszeretni az ismeretlent, de egyrészt mindig fájdalmas egy fiatal és szép lány halála – a királyné igazi déliként nagy becsben tartotta a szépséget –, másrészt a sereg útnak indulása megfosztotta a lehetőségtől, hogy megtudja, ki volt a gyilkos. Ahogyan azt Elvira de Fos előszeretettel ismételgette, a helyszín, ahol a holttestet megtalálták, egyértelműen egy tábori katonára mutat.

– Biztosan valami szívügyről volt szó, és a sereg indulása előtt még utoljára el akart búcsúzni. A szerencsétlen ahelyett, hogy a szerelemmel találkozott volna, a halál várt rá.

– Költői szavak – vetette ellene Hersende –, de hamis gondolat. Szaracén tőr ölte meg: ez más irányba mutat. Valaki a gyilkos kémek közül lehetett, akiktől oly nehéz megtisztítani a tábort. Biztosan összetalálkoztak, és így szabadult meg a lánytól…

– A kés félrevezetés is lehet. Szerintem inkább rosszul végződő szerelmi kalandról van szó: egy katona, akit Flora követni akart, és aki nem kéri belőle… – vetette fel Elvira.

– Ugyan! A feltételezése szerint hirtelen dühkitörés, pillanatnyi felindulás áll a háttérben, ennek viszont ellentmond a fegyver kiválasztása. Ha közülünk lett volna valaki – feltéve, hogy ez egyáltalán lehetséges, bár szerintem nem az! –, az első kezébe eső fegyvert ragadja fel: egy tőrt… egy frank fegyvert. A maga elmélete aljas, előre megfontolt szándékot feltételez…

– Talán! Az itt található fegyverek szépek, gazdagon díszítettek, vonzóak, és tudom, hogy nem egy lovag vásárolt belőlük. Ami pedig a szerencsétlen Florát illeti, ha jól tudom, egyetlen rokona volt: a fiatal Courtenay lovag, aki igencsak vonzó… lehet, hogy…

– Semmi sem lehet! – szakította félbe a királyné önmagát is meglepő haraggal. –

Courtenay lovag nem az az ember, aki nőket öl!

– Pedig azt hallottam… Már nem is emlékszem, hol, hogy egykor azzal vádolták, hogy megölte a nevelőanyját, aki Baisieux kisasszony rokona volt…

– Tökéletesen ártatlannak bizonyult… személyesen őszentsége a pápa mentette fel, és elképzelhetetlen, hogy alaptalanul oldozna fel bárkit is ilyen súlyos bűn alól!

– Bizonyára, bizonyára! – morogta Elvira, aki felvette a lantját, és lágyan megsimogatta a húrjait anélkül, hogy hangot csalt volna elő belőle. – Kérem felségedet, ne háborogjon azon, hogy szeretném a lehető legvilágosabban látni ezt a szomorú történetet. Cipruson az volt az érzésem, hogy Courtenay lovag nem igazán örül, hogy az unokahúga az udvarhölgyek sorába lép. Flora nem titkolta, hogy nagyon szeretné követni a kereszteseket… a lovag azonban nem akarta.

A néhány hang, melyet Elvira megszokott ügyességével előcsalt hangszeréből, nem hatott csillapítólag Marguerite-re.

– Elég ebből! – csattant fel. – Ha mellettem akar maradni, a jövőben tartózkodjon az ilyen kijelentésektől! Nem tetszenek és felháborítanak…

– Ó, nem akartam, és könyörögve kérem felségedet, bocsásson meg – nyögött fel szemét lesütve az énekesnő.

Majd mivel Marguerite szó nélkül felállt, hogy kisétáljon a belső kertbe, és az okos és kissé unalmas Eudeline de Montfort-t szólította maga mellé, Elvira nem mozdult a szőnyegéről, és játszani kezdte a zenét, melyet maga szerzett Marie de France, az Angliában élő fiatal költőnő egyik szerzeményére, melynek egy példányát három évvel korábban Eléonor királyné elküldte Marguerite húgának. A lonc dala volt, mely Trisztán lovag és Izolda királyné szép és szomorú történetét beszélte el.

Hersende, aki éppen egy kisinget hímzett a születendő gyermeknek, a dallamot felismerve a fülét hegyezte, de eleinte nem szólt. Elvira zárt szájjal dúdolt. Hirtelen azonban nagyon is kivehetőek lettek a szavak:

– …olyan volt a két szív, mint a lonc, mely összehajol az ablakon…

Megint a szavak nélküli dúdolás következett, majd: – … szép barátném, így vagyunk mi. Se én nélküled, sem te nélkülem…

Döbbenetében – tarthatatlanul szemtelen ez a lány! – Hersende megszúrta a tűvel az ujját, és elengedte az apró ruhadarabot, nehogy összevérezze. Odalépett az énekesnőhöz, és határozott mozdulattal eltolta kezét a húroktól.

– A maga helyében mást énekelnék! Mintha egyenesen keresné a bajt!

– Miért? Nem azt mondják, hogy csak az igazság fáj?

– Ha viszont nem az, rágalomnak hívjuk. Amit pedig a legkevésbé sem ajánlok.

Tudnia kellene, hogy a királyné nem türelmes természetű, és a terhessége a férje távollétével kiegészülve igencsak ingerlékennyé teszi. Ne éljen vissza azzal, hogy szereti az énekét!

– Ahogy gondolja! – sóhajtott fel Elvira. – Egyszerű tréfa volt, nem akartam rosszat.

Maga a mi vidékünkről való, tudnia kellene, hogy a trubadúrok mindig a szépséges udvari szerelemről dalolnak, mely sosem teljesülhet be…

– Tudom! De higgyen nekem! Énekeljen mást! A mi felségünk nem Márk király, és Marguerite királyné szereti a férjét!

Valójában Hersende annál is erőteljesebben állította ezt, mert ő maga a ciprusi tartózkodás óta már nem volt biztos benne. Különösen azóta nem, hogy színre lépett a szerencsétlen Flora de Baisieux. Vele együtt Renaud képe is része lett a királyné környezetének. Marguerite – az orvosnő ezt pontosan tudta! – mindig is érdeklődött a fiatalember iránt. Eleinte csak azért, hogy ellenkezhessen Kasztíliai Blankával.

Azután pedig a szerelem miatt, mely a kis Sancie de Signes-ben ébredt, akiről régóta semmit sem tudtak. Az „unokahúg” kirobbanó szépsége új dimenzióba állította a vonzerőt, melyet Renaud gyakorolhat egy nőre, legyen akár királynő. Hersende gyakran eltűnődött azon, hogy IX. Lajos felesége a férje iránti szerelme ellenére nem álmodozik-e néha a szép lovagról, akinek barna bőre szerencsés kontrasztot alkot világos hajával. Renaud, ezt a poissyi éjszaka óta tudta, tüzes, szenvedélyes szerelemben égett Marguerite iránt. Egy ilyen férfi szerelme pedig nagy vonzerő egy olyan fiatalasszony számára, akit sokáig csakis a gyermekszülésért tartottak fontosnak…

Marguerite is hallotta a merész dalt, de nem volt bátorsága, sem kedve tiltakozni.

Túlságosan nagy fontosságot tulajdonított volna a rosszindulatú szándéknak, ha most, utólag háborodik fel az udvari szerelem mesterművén, melyért egyébként, ahogyan nővére költőnőjének más szerzeményeiért is, rajongott. Akkoriban még nevetett is rajta: a legkevésbé sem hasonlított a szőke Izoldára, ahogyan az öreg Márk király sem a királyi férjre, a harmincéves Lajosra. Később a dolgok észrevétlenül megváltoztak, és bár eleinte mélységes örömmel töltötte el, hogy elhagyják Franciaországot, s megkönnyebbült, hogy megszabadul mindenre rátelepedő anyósától, az utazás és a hosszú ciprusi tartózkodás bebizonyította számára, hogy akár jelen van Kasztíliai Blanka, akár nincs, Lajos mellett az élet mindig szinte szerzetesi szigorral szerveződik.

Az illatos szigeten, ahol minden életörömre és szerelemre hívott, Lajos egy pillanatra sem felejtette el, hogy szent háborúba indult, nem pedig nyaralásra. Mindennek Isten felé kellett fordulna mindent Istennek, Szűz Máriának és az anyaszentegyháznak kellett szentelni, és Marguerite úgy sejtette, azért ejtette teherbe a férje, hogy kivonja kissé az udvari életből és az ünnepségekből. Bár kevesebb lelkesedéssel, mint egykor, de még mindig csodálta és szerette a férjét, ezért megtiltotta magának, hogy Courtenay lovagra gondoljon, akinek titkát női érzékkel megsejtette. Az a férfi olyan szenvedéllyel szerette, amilyet Lajostól remélt volna, amilyet a poissyi lépcső korszakában ismert meg. Vannak pillantások, melyeket nem lehet nem megérteni…

Mostanra nem volt itt sem egyik, sem másik férfi, elmentek meghódítani egy mesésen gazdagnak mondott várost, hogy csereként felajánlják Jeruzsálemért. Ő pedig itt volt, Damiettában, melytől nem tudta, mit remélhet vereség esetén, két hónappal a szülés előtt, körülötte többé-kevésbé nyugodt hölgyekkel, az első hányingerekkel küszködő húgával, a sógornőjével, Jeanne de Toulouse-zal, aki előszeretettel vonult félre, máskor pedig ásítozott unalmában, és az öreg lovaggal, aki egy lépésre sem távolodott el tőle, kivéve éjszakára, amikor az ajtaja előtt aludt. Védelmére pedig kapitányok maradtak, a flotta személyzete, olaszok, akikről nem tudta, számíthat-e rájuk, ha baj van. Ki mondhatná meg, hogy nem fenyegeti-e a hölgyeket a veszély, hogy ugyanolyan rútul meggyilkolják, mint a szegény Flora de Baisieux-t? Proven e-i Marguerite bátor volt. Mindig is az volt, de most néha értelmetlen félelmek, rémálmok törtek rá, melyekben a borzalmas halál elől menekülve egy férfi karjában keres menedéket, aki nem a király…

Az elkövetkező napokban a királyné kissé megnyugodott. A szállítógályák jó híreket hoztak: a lassú előrehaladás után Lajos szép győzelmet aratott. Szétverte a szultán seregét, aki egyébként – most már tudták – meghalt. Már csak Manszurát kellett megszerezni, melynek ostromára készültek. Sajnos az üzenet Robert d'Artois halálhírét is meghozta, akit legtöbb lovagjával és szinte az összes templomossal21 együtt lemészároltak a városban. Marguerite éles fájdalmat érzett. Először is, mert szerette a tüzes természetű, forrófejű és meggondolatlan sógort, aki annyira imádta az életet, és olyan nagy lelkesedéssel harapott bele. Azután azért, mert félt megtudni, mit takar a homályos „legtöbb lovagja” kifejezés. Tudta, hogy Renaud sosem volt messze Robert-től, és hirtelen halványabbnak tűnt a tavaszi napsütés, fakóbbnak a nílusi lótusz illata, melyet megszeretett… A halottakért, akiket nem mind ismert, gyászt, imákat és miséket rendelt. Kevésbé látta szépnek a győzelmet, és fenyegetőnek tűnt a jövő.

A következő üzenet is megnyugtató volt. Minden rendben volt annak ellenére, hogy a táborban többen megbetegedtek, ami megrémítette Marguerite-et, és egy időre elfeledtette vele Renaud-t.

Beállt a nyári hőség, és tudta, milyen törékeny a férje emésztése. Egy újabb bélfertőzés végzetes lehet. Türelmetlenül várta az új híreket, de nem jött több… és az, amit a szállítóbárkák személyzete – legalábbis azoké, melyek vissza tudtak térni! – mesélt, több volt, mint nyugtalanító.

Turan-Sah, az új szultán, akiről azt hitték, messze van, csendben bevonult Kairóba.

Amint felvilágosították a helyzetről, igencsak veszélyes intézkedést hozott. Az volt a célja, hogy elvágja az utánpótlást a merész királytól, aki a Bahr esz-Szegir partján időzik: teveháton szétszedett hajókat szállíttatott oda, melyeket a Níluson szereltek össze, Manszura és Damietta között.. Az erődítménynél a védőkben bízott, hogy sokáig kitartanak, s leginkább az ellenség egészségi állapotában. A damiettai hölgyek elszörnyedtek volna, ha tudják, mi az igazság. A napok múlásával lassan szétesett a sereg.

A győzelmet követő héten a sebesültek ápolásával és a halottak eltemetésével foglalatoskodtak, akiknek holtteste a Bahr esszegir vizében úszott, és megakadt a hídban, melyet a burgundi herceg az eredeti tábor és a király állása között veretett.

Hamarosan annyian voltak, hogy a király felfogadott mintegy száz munkást, hogy szabadítsa meg tőlük a tábort. Az emberei szétválogatták a holtakat, a Nílus felé visszadobták a vízbe a muzulmánokat, a keresztényeket pedig kiemelték, és a korábban megásott nagy gödrökbe temették.

Sajnos Robert d'Artois őrült támadása óta a böjti időszakba léptek, és csakis növényeket és halat ehettek. Mivel a zöldség egyre ritkább lett, onnan kényszerültek halat fogni, ahol volt, vagyis a csatornából. Tarka menyhalakat horgásztak ki… melyek bőségesen lakmároztak a csata felkínálta holttestekből. Az eredmény nem váratott magára: malária – rengeteg volt a szúnyog –, skorbut, hasmenés és tífusz sújtotta a sereget. Mindezt azért, mert elkövették azt a hibát, hogy a helyszínen maradtak.

21 Hárman élték túl

Okosabb lett volna, ha nem tartanak ki makacsul amellett, hogy megnyitják az utat Kairó felé, hanem visszatérnek Damiettába, és megerősítik állásaikat. Talán ha elfoglalják Alexandriát, az elég alkualap lett volna, hogy elérjék a szent helyek visszaszolgáltatását, de Lajos – a gőg bűnébe esve? – úgy gondolta, hogy a kötelesség tiltja, hogy visszavonuljon. Ötvenöt napon át maradtak, miközben pusztítottak a járványok, és éhínség tetézte a bajt, amikor a teherhajók már nem juthattak át.

Eközben védekezni kényszerültek a mameluk csapatok ellen, melyek gyakran felbukkantak és a tábor szélén köröztek, mindig hátrahagyva néhány holttestet…

Amikor Lajos maga is megbetegedett – csoda, hogy addig kitartott –, végre megértette, hogy mindannyian itt pusztulnak Manszura előtt, ha nem rendeli el, hogy térjenek vissza a tengerpartra, az egészséges élelemhez, az élethez… Befektették a betegeket – köztük volt Joinville is – a néhány hajóba, mely miután nem tudott átkelni Turan-Sah torlaszán, visszatért a táborba… és megkezdődött a kálvária…

A vérző ínyű, felpuffadt húsú, elfolyósodott belű, szinte haldokló férfiak hosszú oszlopa útnak indult. A király parancsára zárt egységet alkottak, melyet oly sűrűn védtek a pikák és lándzsák, hogy a mamelukok támadásai és nyilai alig tettek kárt benne. Lázban égve, kínzó fájdalmaktól szenvedve Lajos úgy döntött, az utóvédben lovagol, hogy szemmel tarthassa az embereit, de olyan gyakran tört rá a hasmenés, hogy kivágta a nadrágját, nehogy beszennyezze a számos alkalommal, amikor le kellett szállnia a nyeregből, s a gyakorlat végül egészen kimerítette.

Bátorsága és küldetésébe vetett hite azonban érintetlen maradt.

Így értek el az út feléig, a muzulmán hajók torlaszáig. Ekkor veszítette el a király az eszméletét, és azoknak, akik amennyire tudtak, próbáltak segíteni neki, mint Geoffroy de Sergines, Gaucher de Chátillon22 és Renaud, épp csak annyi idejük maradt, hogy elkapják, mielőtt leesne. Egy üresnek látszó kis város közelében voltak, és bevitték az első házba. Odabent egy asszony aludt a földön, s éles kiáltásokban tört ki, amikor lefektették Lajost, fejét a térdének támasztva. A leghihetetlenebb véletlennek köszönhetően „párizsi polgárasszony” volt, akiről nem tudták, mit kereshet itt, ám ahogy ráébredt, kivel áll szemben, az asszony bánatosan sóhajtozva igyekezett ápolni királyát, aki, úgy tűnt, túl van már minden emberi segítség lehetőségén. A maroknyi férfi, aki elkísérte a házba – a káplánja, a szakácsa, Ysambart, a három lovag és a kis Basile, aki makacsul ragaszkodott hozzá, hogy mindig Renaud mellett maradjon –, azt hitte, nem éli meg a napnyugtát, és a káplán a haldoklók imáiba fogott.

Ebben a tragikus pillanatban Basile jónak látta, ha kifejti véleményét a lovagnak, akit gazdájának tekintett:

– Meg fog halni – suttogta a kezdetleges fekhelyen haldokló alakra mutatva, aki még most is páncélját és liliomvirágos zubbonyát viselte. – Minket pedig foglyul ejtenek. Nem gondolod, hogy el kellene szöknünk?

– Elszökni? – mordult fel Renaud, s eszébe sem jutott görögre váltani. – Egy lovag sosem szökik. Különösen nem az ellenség és haldokló királya elől.

22 A moabi Krak urának nagyon távoli rokona

Halkan beszélt, Lajos mégis meghallotta, és magához szólította. Gyenge volt a hangja.

A fiatalember térdre ereszkedett mellette. A viaszfehér, betegségtől beesett, csontig soványodott arc láttán Renaud alig bírta visszafojtani a könnyeit, és nagyot szipogott.

– Korai… sírni – suttogta a király. – Remélem… hogy Isten… erőt ad az élethez. De értesíteni kell a királynét. Menj, mondd meg neki… hogy meg kell tartania…

Damiettát… minden eszközzel! Ez az egyetlen zálogunk. Tehát hallgass a gyerekre…

nagyon bölcs… és menekülj!

– Azt akarja, menjek el a királynéhoz…

– Igen… de az állapotomról ne mondj semmit! Ha eljön az utolsó óra… úgyis megtudja… túlságosan is hamar! Menj! Parasztnak öltözve átjuthatsz.

– Engedelmeskedem felségednek… Isten óvja!

Renaud-t nem volt nehéz fellahnak öltöztetni.

A párizsi asszony hatékonyan dolgozott. Hála neki, a páncéljától és nadrágján kívül minden felszerelésétől megfosztott lovag azt látta, hogy erős vászoninge gallér és szalag nélküli tunikává alakul, amilyet a parasztok viselnek, oldalt felhasítva, könyökig nyitott ujjal. Már nem volt egészen tiszta az ing, de még jobban összepiszkolták porral.

Egy másik vászondarabból turbánt formáztak, és mivel Renaud napok óta nem borotválkozott, szakálla elrejtette arca alsó felét. Amikor elkészült, mindenki tökéletesnek találta. A káplán, aki felajánlotta neki szandálját, még azt is hozzátette, milyen meglepő változást hoz megjelenésében a turbán:

– Esküdni mernék rá így, hogy szaracén, fiam!

– Pontosan – suttogta Lajos, aki a szeme sarkából figyelte. – Most pedig menj…

Isten áldjon!

Ahogy besötétedett, Renaud és Basile belevesztek a tájba nem messze a folyótól, melyet csak követniük kellett, bár nem is túl közelről, hogy elkerüljék a mamelukok táborát, melyben tüzek lángjai emelkedtek az esti szélben…

* * *

Eközben Damiettában Marguerite rémülettel várta szülése pillanatát. Ha eluralkodik rajta a vajúdás fájdalma, mi lesz a nyugtalan, sőt rémült nők csapatával –

leszámítva Hersende-ot és Elvirát –, akik belé kapaszkodnak, s vele cipeltetik mindennap saját aggodalmaik terhét is? A kevéske hír, mely eljutott hozzájuk, egyre kevésbé volt megnyugtató, maga Marguerite is nappal aggódott, éjjel pedig rémálmokkal küzdött. Olyannyira, hogy egy reggel, érezve, hogy hamarosan megérkezik a gyermek, mindenkit kiküldött a szobájából, és csak az öreg Escayrac lovagot tartotta maga mellett.

– Meg kell esküdnie nekem – kezdte. – Ha a szaracénok beveszik a várost, levágja a fejem, mielőtt a kezükre kerülnék!

A férfi hátrahőkölt:

– A fejét, madame? Egy tőrdöfés nem lenne elegendő?

– Azt mondják, a szaracénok megerőszakolják a nőket, néha még a halottakat is, de egy fejetlen halottat csak nem…

– Igaz, igaz! Ami pedig a megölését illeti, arra magam is gondoltam. Tehát becsületemre esküszöm Isten előtt, hogy úgy lesz, ahogyan felséged kívánja!

Marguerite halvány mosollyal és néhány szóval mondott köszönetet, de nem tudott a végére érni. Éles fájdalom hasított belé, melyet azonnal felismert:

– Hersende asszony! Hívja ide! És a szolgálóimat is!

Az orvos érkezett elsőnek: a közelben volt, és hallotta Marguerite szívet tépő

kiáltását. A következő pillanatban már ki is tessékelte Escayracot, és határozottan vezényelni kezdte a szülés előkészületeinek szép rituáléját. Marguerite-et ő maga vetkőztette le, lefektette az ágyra, ahonnan levették a takarókat és lepedőket, és csak egyetlen, vastag vásznat hagytak fenn, mely alá többszörösen összehajtogatott anyagréteget tettek… Odakint már nagy volt a hőség: Hersende intézkedett, hogy a szoba megőrizze hűvösét, és a királyné ágya fejéhez ültette Eudeline de Montfort-t, hogy rózsavízzel törölgesse izzadó homlokát. Nem maradt más hátra, mint várni. Az orvosnő remélte, hogy nem késik sokáig a baba. Ez volt Marguerite hatodik szülése.

Ekkor érkezett meg egy váratlan ellenség: dél körül az ég sötét narancssárgára váltott, és megtelt porral, miközben a khamszin, a sivatag felől érkező szél iszonyatos erővel fújni kezdett, végigsöpört a városon, a hajókon a kikötőben, és vékony nádszálként meghajlította a pálmákat. Minden nyílást be kellett zárni, hogy megakadályozzák, hogy bejöjjön a homok, az ágy köré pedig nagy, fehér fátylakat borítottak, melyeket a keleti palotákban a szúnyogok ellen alkalmaztak. Így sem sikerült megakadályozni, hogy vékony homokréteg rakódjon mindenre. Így bezárkózva, muzulmánként elfátyolozott nők gyűrűjében Marguerite hat óra vajúdás után, mely hat évszázadnak tetszett, világvége-hangulatban hozott világra egy egészséges kisfiút. Mintegy varázsütésre, ahogy felhangzott első sírása, a dühödt szél elült, és a hölgyek, akik elvesztek egy ismeretlen világban, melytől féltek, az isteni védelem jelét látták ebben, s hálát adtak az Úrnak nemcsak a királyné szerencsés szüléséért, hanem azért is, mert – ha csak átmenetileg is – elcsitultak aggodalmaik.

– Hogyan fogja nevezni, nővérem? – kérdezte Anjoui hercegné, aki már a fájások kezdetekor odasietett.

Marguerite megpróbált rámosolyogni Beatrix gyengéd arcára, mely még sárga volt a homoktól, és bár örült, hogy újabb fia van, félt, hogy ugyanúgy kénytelen lesz aggódni érte, mint az apjáért:

– Drága férjem biztosan azt szeretné, hogy Jean legyen a neve, mint az egykor elveszített gyermekünké….

Pillantása az Angliából érkezett könyvet kereste, melyben Marie de France költeménye volt, és felsóhajtott: – …de olyan mindannyiunk számára szomorú és fájdalmas időben születik, hogy szeretném, ha Tristan lenne…

Ezután a kiállt szenvedésben kimerülve Marguerite elaludt. Ahogy lecsukódott a szemhéja, egy könnycsepp gördült ki alóla…

Még mindig nagyon fáradt volt, amikor hatalmas lárma tört ki a városban, és a kikötő felől emelkedve elérte a palota kapuját. Escayrac lovag futott a királynéhoz. A hölgyei éppen felöltöztették és odavitték hozzá az újszülöttet, akit gyengéden ringatott, simogatva puha, szőke kis haját.

– Felséges királyné – kiáltotta a lovag –, borzalmas dolog történik: a hajóskapitányok tengerre akarnak szállni, és itt akarnak hagyni minket!

– El akarnak menni? Amikor királyi férjem rájuk bízta Damietta védelmét és a hölgyek biztonságát? Mi lelte őket?

Escayrac lehajtotta a fejét, bizonyára a legkevésbé kegyetlen szavakat kereste mondandójához. Marguerite türelmetlen lett:

– Beszéljen már! Mi történt?

Az öreg minden bátorságát összeszedve mélyet sóhajtott, és belevágott:

– Azt mondják, egy mameluk lovas érkezett vágtatva nem sokkal hajnal előtt, és odakiáltotta nekik, hogy ha menteni akarják az életüket, menjenek, mert a francia királyt elfogták… egész seregével!

– Az lehetetlen! Az nem lehet!

Marguerite olyan hófehér lett, akár a lepedői, és a kisbabát Hersende-nak átadva felegyenesedett párnáin:

– Csakis álhír lehet! Így akarják elküldeni őket, hogy elvágják a király elől a tengeri utat. Hogy lehetnek annyira ostobák azok az emberek, hogy elhisznek ilyesmit?

– Elhiszik, felség – fordította el Escayrac könnyben úszó tekintetét. – És én is kész vagyok elhinni… a hitetlen lovas egy aranyliliomos kék köpenyt lengetett…

– Istenem!

Marguerite összefonta karját a mellkasán és erősen összeszorította, hogy úrrá legyen egyre növekvő aggodalmán. Egy percig semmit sem szólt, kapkodva lélegzett, szemmel láthatólag igyekezett visszanyerni nyugalmát. Amikor Escayrac félénken megkérdezte, mit szándékozik tenni, jótékony harag sütött át a hangján:

– Hívja ide az embereimet! Álljanak ide elém. Mindannyian, és most rögtön!

Az öregember megértette, hogy felesleges vitatkoznia, és elsietett, hogy teljesítse a parancsot. Eközben-a királyné aranyliliomokkal hímzett kék dalmatikába öltözött, és vastag fonatba rendezett hajára igazgyöngyökkel és zafírokkal ékesített koronát ültetett. Királynői díszében ismét visszadőlt a sietve rendbe tett párnákra. Alig negyedórával később Escayrac visszajött, és a szoba megtelt kemény, acéllapokkal megerősített bőrbe öltözött férfiakkal, akiknek bizonytalan tekintete megriadt az eléjük táruló látványtól. Arra számítottak, hogy remegő, gyenge gyermekágyas anya elé állnak, és bár ágy valóban volt, inkább trónusra hasonlított, és aki benne feküdt, pontosan az volt, aki: királyné! Egy magas, szürke ruhás asszony állt mellette, csecsemővel a karján. A férfiakkal tenger, fűszer és mosdatlanság szaga áradt be.

Megálltak Marguerite előtt, sapkájukat kezükben szorongatva, s mindannyiuk arcán ugyanaz a makacs kifejezés ült. A királyné érezte, hogy nem lesz könnyű dolga.

– Nos, uraim – kezdte –, azt mondják, önök el akarnak utazni, és magunkra akarnak hagyni minket, megfeledkezve a küldetésről, melyet felséges férjem, a király bízott magukra, aki a kezükbe adta Damiettát, a lakosait és személyi biztonságunkat, ahogyan a hölgyeink és szolgálóink biztonságát. El sem hiszem!

Egy Gambacorti nevű pisai kapitány lépett elő a sorból. Marguerite ismerte: ő volt a Reine parancsnoka. Mostanáig rokonszenvesnek találta, de ebből az érzésből most nem sok maradt.

– Pedig kénytelen lesz, felséges királyné – mondta. – Semmi dolgunk sincs már ebben a kikötőben, hacsak az nem, hogy megölessük magunkat. Csak annyit ajánlhatunk fel, hogy magunkkal visszük önt és a hölgyeit.

– És miért tennék?

– A királyt és a seregét elfogták… Nagyon beteg volt, és az emberei halottnak hitték, ezért megadták magukat.

– Honnan ilyen jól informált, messire Gambacorti, amikor én, a felesége semmiről sem tudok? Egy mameluk hírnököt említettek. Miért nem jött el ide? Maguk talán titkos megbeszéléseket folytatnak az ellenséggel?

– Nem volt semmiféle megbeszélés, madame! A lovas egy nyíllal levelet szegezett a hajóm főárbocára. Elhoztam önnek. Ráadásul felmutatott egy köpenyt is, a királyét!

Átnyújtotta az említett üzenetet, mely frank nyelven íródott, s Marguerite gond nélkül elolvashatta. Az állt benne, hogy a szinte haldokló IX. Lajost elfogták és elvitték Manszurába, ahol fogságban tartják, míg meg nem fizetik érte a váltságdíjat… Miután elolvasta, Marguerite felvetette a fejét, de félig lehunyta a szemét, hogy a kapitány ne láthassa fájdalmát…

– És ezért akarnak elmenekülni, hátrahagyva ezt a várost, melyet magukra bíztak?

Kérem önöket – hangja különösen meghatóra váltott –, ne hagyják el Damiettát! A király, a férjem elveszne, ahogyan mindazok is, akik vele együtt estek fogságba. Én semmit sem tehetek, ágyhoz vagyok kötve, hisz most adtam életet egy kisfiúnak.

Legalább őt szánják meg. Csak addig, míg fel tudok kelni…

– Felséges királyné – felelte a pisai –, nem vagyunk szörnyetegek, és nem akarjuk magára hagyni önt. Igaz, itt maradhatunk, míg felépül, de akkor éhen halunk.

Semmink sincs már.

– Ha csak erről van szó, ne aggódjanak! Megvásároltatok minden élelmet és felszerelést, amire a hajóiknak és maguknak szükségük van, ha mostantól ismét királyi férjem szolgálatában állnak.

– Ebben az esetben várunk… de nem addig, míg a szaracénok elfoglalják Damiettát: egyikünk sem akarja, hogy megfojtsák vagy eladják rabszolgának…

– Damiettát csakis a király szabadságáért cserében adjuk fel. Ha aláírjuk a megállapodást, elmehetnek, és magukkal megyek én is Akrába, ahová remélem, elvisznek.

– Akrába? Miért nem Franciaországba?

– Mert abban állapodtunk meg a királlyal, hogy ott találkozunk, ha el kell hagynom Damiettát. Most menjenek! Kiadom a parancsot, hogy megkapjanak mindent, amire szükségük van.

A megfékezett kapitányok csendben, sőt lábujjhegyen távoztak, olyan nagy hatást tett rájuk ez az egyszerre oly királyi és oly gyenge, gyönyörű fiatal nő. Hersende átadta a kis Jean-Tristant a dajkájának, majd segített a szobalányoknak megszabadítani Marguerite-et díszruhájától, és visszafektetni az ágyba. A királynét az ájulás környékezte kimerültségében. Az orvosnő szíverősítőt adott neki, hogy kiadhassa utasításait a kincstárnokának és a szállásmestereinek.

Mindent meg kell tenniük, hogy a kapitányok bőséges ellátásban részesüljenek.

Amikor ismét egyedül maradt az udvarhölgyeivel, Marguerite kétségbeesett zokogásban tört ki: úgy érezte, sosem látja viszont a férjét, hisz tudta, milyen törékeny az egészsége.

– Hogyan élné túl így, megfosztva az ápolástól, fogolyként, ellenségektől körülvéve? Ha még nem halott, hamarosan az lesz!

– Jó orvosaik vannak – próbálkozott Hersende –, és nem érdekük, hogy hagyják meghalni. Ha királyi váltságdíjat remélnek, nem olyan ostobák, hogy ne tennének meg mindent, hogy életben maradjon.

Marguerite azonban süket maradt minden vigaszra. Hersende jobbnak látta, ha hagyja sírni. Gondoskodnia kellett Charles d'Anjou és Alphonse de Poitiers feleségéről is, akik még annyit sem tudtak férjük sorsáról, mint a királyné. Különösen Beatrix szorult támaszra. Az aggodalommal visszatértek hányingerei is, és makacsul tartották magukat.

* * *

Lajos és emberei egy „Marcel nevű őrmester” hibájából estek fogságba, aki hirtelen berontott a sereg közepére és kikiáltotta, hogy a király halott. Ezzel elvette a lovagok bátorságát, akik készen álltak életüket áldozni királyukért, így azonban úgy érezték, elhagyta őket az ég, és szinte harc nélkül hagyták, hogy elfogják őket. Manszurába vitték őket, ahol a sebesülteket megölték. Ott találták a királyt. A félholt Lajosra kálvária várt, melyet megmaradt erejével sikerült szelíd méltósággal megélnie, hisz úgy gondolta, így közelebb kerülhet Krisztus szenvedéséhez.

A többiekkel együtt egy karavánszeráj udvarára zárták, és Ysambart támogatásával fel kellett vonulnia Szadzsar el-Door, a néhai szultán merész ágyasa és új szeretője, Dzsennan el-Din emír előtt. Azután egy eunuch felügyelete alatt meztelenül megláncolták Ibrahim-ben-Lokman házában. „Olyan beteg volt, hogy mozogtak a fogai a szájában, bőre pedig sápadt és foltos volt. Olyan erős volt a hasmenése, és olyan sovány volt, hogy hegyesen meredtek a hátán a csontok. Olyan szánalmas látványt nyújtott, hogy egy öreg szaracén ráborított egy mókusprém köpenyt.

Ebben az állapotban folyamatosan faggatták, arra kérték, hogy adja ki a templomosok és az ispotályosok; sőt a szír bárók várait. Végtelen türelemmel mindig azt válaszolta, hogy nem áll hatalmában. Kínzással fenyegették: azt mondták, eltörik a lábát. Erre azt felelte, hogy mivel a foglyuk, azt tesznek vele, amit akarnak…

Ennyi emelkedettségtől legyőzve Turan-Sah engedett a nyomáson. A remélt váltságdíj volt a legfontosabb számára, és végre elszánta magát, hogy elrendelje a király gyógyítását Méltó ruhákat adott neki, sőt visszaadta a káplánját és az imakönyvét is. És folytatták a beszélgetéseket.

A szultán mohó ember volt, de nem annyira, mint Bajbarsz emír, aki hataloméhségében túlságosan puhánynak tartotta feljebbvalóját, és összeesküvést szőtt ellene a mamelukokkal, akik vezérüknek tekintették. Az egyik lakomán, melyen az emírjeit látta vendégül, egy szablyával rátámadtak Turan-Sahra. Az első csapásokat kivédte, de el kellett engednie a fegyverét, amikor több ujját lemetszették. Egy elhagyatott fatoronyba menekült a Nílus partján. Felgyújtották. A folyóba vetette magát, de a gyilkosai követték, és nyílzápor alá vették. Sebesülten a Próféta nevében kért segítséget, a törvények tiszteletére szólítva fel a jó muzulmánokat, ajbarsz azonban megittasult a vértől, és amikor a szultán segítséget remélve a parthoz közeledett, hogy kimásszon, magával a lázadóval találta szemközt magát, aki lemetszette a felé nyújtott kart, és visszalökte a testet a vízbe, ahol a szerencsétlen szultán elvérzett. Amikor meghalt, holttestét kihúzták a partra, és ott hagyták, míg a bagdadi kalifa, minden hívők vezére szigorú utasítással el nem érte, hogy őséhez méltó nyughelyet kapjon. Halála Egyiptomban a Szaladin alapította dinasztia végét jelentette.

Egy ideig még ott keringett a halál Lajos és fogolytársai körül. Az egyik gyilkos véres kézzel a király elé állt, és megkérdezte, mivel ajándékozza meg, amiért megölte az ellenségét, de olyan nyugodt és elszánt tekintettel találta szemben magát, hogy nem makacskodott, és fenyegetést morogva visszahúzódott. Majdnem valóra is vált a fenyegetés, de Bajbarsz, bár félig vad volt, nem volt őrült, és a váltságdíj nagysága, melyben az elhunyt szultán és a királyi fogoly már szinte megállapodtak, gondolkodóba ejtette: négyszázezer font az összes fogolyért, és Damietta visszaadása a királyért cserébe. Úgy határozott, folytatja a tárgyalásokat…

* * *

Eközben Renaud szinte eszméletlenül küzdött a halál ellen egy kis romos kunyhóban a Nílus melletti Ezen a vidéken egészen közönségesnek számító baleset érte. Legalábbis azok számára közönséges, akiket nem véd egy csizma vastag bőre vagy a lábvért acélja. Amikor Basile-lal már alig fél mérföldre volt Damiettától, az úton talált egy döglött kígyót, és félre akarta rúgni a kisfiú elől, de a dög valójában élő állatot rejtett. Szürke spirálja rugóként vetült előre, és a bokájába mart. Röviden felkiáltott, s Basile ijedt kiáltása felelt rá. Leszakította bőréről a halálos kapcsot, és a folyóba dobta.

Majd megszemlélte a lábát, melyen két jól kivehető, kék szúrásból szivárgott a vér…

Mivel gyermekkorában Gâtinais-ben találkozott viperákkal, nagyjából tudta, hogyan kell fellépni a méreg ellen, de vajon az itteni kígyómarást is ugyanúgy kell kezelni?

Valamit mindenképpen tennie kell, különben…

Levette az övként szolgáló kötelet, elővette a tunikája alá rejtett kést, leült az ösvényre, elkötötte a sérült végtagot a térd alatt, majd a kék nyomok alatt és felett mélyen belevágott a húsába. Azután összegörnyedt, hogy a szájához emelje a sebeket, de Basile, akit eddig megdermesztett a félelem, megállította:

– Várj! Neked nem fog sikerülni, én viszont meg tudom tenni!

– Megtiltom! Ha a méreg…

– Már csináltam ilyet. Egyszer ugyanez történt a gazdám fiával, és kényszerített…

Valóban tudta, mit kell tenni. Hosszú percekig szívta és kiköpte, szívta és kiköpte a vért, míg száraz nem lett a bőr.

– Reméljük, hogy elég lesz – sóhajtotta végül. – A gazdám fiának elég volt, de kisebb kígyó marta meg…

– Van még valami. Tudnál tüzet csiholni kövekkel?

– Igen! Mindjárt meglátod!

Keresett három követ, egy kerek fadarabot, melyet közéjük fogott, és egy kupac száraz nád fölött forgatni kezdte. Hamarosan kis láng csapott fel, melyet amennyire csak tudott, táplált. Renaud, aki érezte, hogy szédülni kezd, megforrósította benne a kése pengéjét. Amikor már vörösen izzott, egy nagy nádszálat a foga közé vett, ráharapott, és rászorította a pengét a sebre. Olyan éles volt a fájdalom, hogy elájult.

Eszméletvesztéséből csak azért tért magához, hogy kegyetlen lázrohamtól szenvedjen. Elszakadt a valóságtól, rémálmok világába merült, ahol a Manszura alatt átélt járvány borzalma összekeveredett nevelőszülei és Robert d'Artois halálával és a vérhas emésztette király haldokló képével. Más pillanatokban egy máglya lángjait látta, melyek közt egy nő szenvedett, akit Flore-nak akart gondolni, valójában azonban Marguerite volt… Azután grimaszoló arcok, démonok, iszapos szellemek jöttek, akik undorral és rémülettel töltötték el, de nem volt ereje elmenekülni előlük. Néha jobban érezte magát, mintha friss forrásból ivott volna… Lassanként egyre gyakrabban jött ez az érzés, és megfogyatkoztak a pokoli lángok, melyekre, mint hitte, örökre ítéltetett.

Végül egy reggel egy pelikán rikoltása visszatérítette a való világba. Kinyitotta a szemét, és látta, hogy egy száraz levelekből rakott ágyon fekszik egy nagyrészt beomlott tetőt tartó fal védelmében. Felemelkedve ledobta magáról a kecskebőrt, mellyel egy ismeretlen kéz betakarta. Azt is látta, hogy egyedül van egy kis, romos épületben, és már magasan jár a nap. Egy pillanatig elveszettnek érezte magát, nem értette, hogyan kerülhetett ide… Azután hirtelen visszatért az emlékezete, ahogy pillantása a bokájára esett, melyen olyan erősen megszorított kötés volt, hogy nem is sikerült kioldania… Ebben a pillanatban Basile lépett be egy korsóval, s majdnem kiöntötte, ahogy meglátta, hogy Renaud felült.

– Meggyógyultál? – kiáltott fel, s hangjában még mindig aggodalom csengett, mintha hinni sem merné. – Tényleg?

– Úgy tűnik, igen! Nagyon beteg voltam?

– Nagyon! Egy ideig azt hittük, nem tudsz ellenállni a kígyó mérgének.

– Hittük? Hogy érted? Nem voltál egyedül?

– Hála az égnek, nem! A pásztor segítsége nélkül nem sokat tehettem volna.

Hallotta a kiáltásodat, amikor kiégetted a sebet, és odajött megnézni. Azt mondtam neki, hogy a mamelukok elől menekülünk, és a fivérem vagy. Segített. Ide hoztunk, ahová eljön néha, ha a kecskéi túl messzire kóborolnak a házától. Az ő tejük táplált azóta, és hoztam egész napra, de nem voltam biztos benne, hogy élve talállak. Tegnap Murád – így hívják a pásztort – azt mondta, hogy ha túléled az éjszakát, van esélyed, hogy meggyógyulsz. És élsz! Ha tudnád, mennyire örülök!

Renaud szeretetteljesen összeborzolta a fiú haját.

– Én is! És köszönöm! Régóta itt vagyok?

– Valamivel több, mint egy hete.

– Istenem! És a küldetés?

Mocorogni kezdett, fel akart állni, de Basile megakadályozta:

– Maradj nyugton! Rendbe kell hozni a lábad!

– Az ördögbe a lábammal! Elfelejtetted, mit mondott a király? Figyelmeztetnem kell a királynét, meg kell mondanom neki, hogy Damietta…

– A királyod felesége még ott van – szólalt meg egy rekedt hang –, és Damietta még mindig az övé!

A pásztor lépett be. Nyers gyapjú és kecskeszőr furcsa keveréke volt, melyhez hosszú, szürke szakáll társult. Magas lehetett, de a korral meggörnyedt nagy, kampóban végződő botja felett. A sok szőrben, melyet sűrű szemöldök egészített ki, alig lehetett kivenni az élénk, fekete és ónixként csillogó szempárt, mely hihetetlenül fiatalnak látszott. Még hihetetlenebb volt, milyen könnyedén használta a frank nyelvet.

Renaud és Basile meglepetése láttán elnevette magát:

– Nos, igen, fiatalember, én is Franciaországból jöttem… régen. Amikor Jean de Brienne Jeruzsálem királya lett, Damietta alatt harcoltam. Meg is sebesültem, de egy asszony, egy parasztlány befogadott, ápolt… és vele maradtam. Tíz évvel ezelőtt az áradás elragadta… a házunkkal együtt… Megsirattam, mert jó asszony volt, de nem építettem újra a házat. Azóta errefelé élek a kecskéimmel… Úgy látom, jobban vagy.

– Igen, és meg szeretném köszönni… de miért mondtad el, ki vagy?

– Hogy beszélhessek veled. Hamar rájöttem, hogy frank vagy. Az ember szószátyár, ha lázálma van, de a fiúnak semmit sem mondtam. Rendes gyerek, biztos vagyok benne, de a görögöknél sosem lehet tudni!

– Most viszont megtudja! Nézd csak: nem ért semmit…

– Nem számít. Micsoda öröm… visszatalálni a régi nyelvhez! Lássuk a lábad!

Letérdelt Renaud mellé, és kioldotta a kötést mely alatt zöldes kenőcs árasztott erős szagot.

– Fokhagyma – magyarázta a pásztor. – Jó az égésre, te pedig nem kímélted magad.

Igazad volt, mert így is kis híján a paradicsomba kerültél. Szerencséd volt.

Letörölte a bűzös réteget egy tépésféleséggel, melyet a nyakában lógó tarisznyából vett elő. Avas szagú olajjal lemosta a felületet. Még piros volt a seb, de nem nedvedzett, és a széleinél láthatóan gyógyult.

– Jobb, mint reméltem – jelentette ki, s ismét olajat öntött a sebre, hagyta beszívódni, majd újra bekötözte Renaud lábát, ez alkalommal azonban füge-levélbe, majd úgy egy tiszta vászondarabba, melyet bizonyára a Nílusban mostak ki, és egy kövön száradt eddig. Munkája végeztével Murád felegyenesedett, és egy pillanatig elnézte betege elgyötört arcát:

– Nem festesz valami rózsásan, tudod? Vissza kell nyerned az erődet, ehhez pedig mást is kell enned, mint a kecskéim teje, mellyel eddig tápláltunk. Hozok mindent, ami kell! Két vagy három nap múlva jól leszel!

– Két vagy három nap, amikor olyan sokat elvesztegettem? Fel kell kelnem, hisz azt mondod, meggyógyultam. Damiettába kell mennem…

Sikerült felállnia, de kénytelen volt a falnak támaszkodni, annyira megszédült…

– Na! Mit mondtam? – ugrott oda a pásztor, és visszafektette az ágyra. – Maradj nyugton! Damietta megvár, és Marguerite királyné is, aki kisfiúnak adott életet, és még nem kelt fel a gyermekágyból. Ő is azt várja, hogy kialakuljon a helyzet, és elutazhasson. Azt mondják, a végéhez közelednek a tárgyalások Manszurában, megállapodtak a váltságdíjban, és hamarosan átadják a várost. Azután visszaviszik oda a királyodat, hogy a szaracénok kezébe ürítse a hadikincstárát. Ó, majdnem elfelejtettem: a szultán meghalt…

– Már régen, de eltitkolták a hírt.

– Nem az a szultán. A fia, Turan-Sah. A mamelukok lemészárolták, és a mongol Bajbarsz emír irányít mindent!

– Honnan tudod? Egészen elhagyatott ez a hely, mégis…

– A Nílus! Nem is képzeled, milyen bőbeszédű ez a folyó. Ha leülsz a partjára, és vársz, eljönnek hozzád a hírek. Pihenj! Mindjárt visszajövök…

Amikor elment, Basile, aki eddig a kunyhó ajtajában ült, mintha nem érdekelné, mi történik, odament Renaud-hoz. A lovag rámosolygott:

– Valami azt súgja, hogy duzzogsz!

– Nem. Csak szomorú voltam. Olyan nyelven beszéltek Muráddal, amit én nem értek. Hogy lehet, hogy egy egyiptomi pásztor…

– Nem először járnak frankok ezen a vidéken… több mint harminc évvel ezelőtt Murád a foglyuk volt, és mivel okos ember, megtanulta a nyelvüket – magyarázta Renaud, aki nem akarta elárulni az öreg titkát, akkor sem, ha Basile-tól a legkevésbé sem kellett tartania. – Mint te az arabot a gazdádnál! Örömöt szerzett neki, hogy megmutathatta a tudását. Nincs okod szomorkodni. Megtanítalak téged is a nyelvünkre… te meg engem arabul…

– Ez azt jelenti, hogy magad mellett tartasz?

– Látsz más megoldást? Hacsak Alexandria nem…

– Manszurában mondtam, hogy nem akarok visszamenni oda – felelte a gyerek hirtelen bezáruló arccal.

– Ebben az esetben velem maradsz, és majd később meglátjuk, mi legyen veled.

Hisz megmentetted, az életem, kiszívtad a kígyómérget, előtte pedig kiszöktettél a mészárlásból. Tartozom neked, és mostantól társak vagyunk. Imádkozzunk Istenhez, hogy ne csak a bajban!

Sajtot, kenyeret, fügét, olajbogyót és datolyát fogyasztva Renaud, ahogyan azt a pásztor megjósolta, hamar erőre kapott. Sebe kielégítően gyógyult, és negyvennyolc óra múlva már talpon volt. Ráadásul Murád újabb híreket kapott a Nílustól: megkötötték a megállapodást, és egy gálya fogja Damiettába vinni a királyt, melyen ott vannak Bajbarsz katonái is, hogy visszavegyék a várost és begyűjtsék a váltságdíjat.

– Ez azt jelenti, hogy a királyné kénytelen lesz megnyitni a kapukat, és védelem nélkül elviselni a vadak beáramlását? – kiáltott fel elborzadva Renaud. – Meg is erőszakolhatják, a többi hölggyel együtt, akár a férjük szeme láttára! Meg kell előznöm őket!

– Fogd! – nyújtott felé egy, a sajátjához hasonló botot Murád. – Neked faragtam, hisz szinte fegyvertelen vagy! A késed elég rövid a görbe kardokkal szemben, és ez legalább segít a gyaloglásban.

– Remélem, Damiettában ott találom a fegyvernököm, akit hátrahagytam, de köszönöm, ahogyan mindent, amit adtál! Szeretnék valamit…

– Csak mondd meg a neved: az elég lesz!

– Renaud de Courteany. És te, te elárulod a tiéd… az igazit?

A pásztor csak egy pillanatig habozott, vidám ragyogással élénk tekintetében:

– Miért is ne? Gaucher de Changy volt a nevem.

– Ezek szerint… lovag voltál? – suttogta döbbenten Renaud.

– Igen! Volt Champagne-ban egy tornyom, némi földem, jobbágyaim, de örökös nélkül, egy házsártos feleséggel. Remélem, neked sosem kell megtudnod, mennyire pokollá teheti az életed egy rossz feleség. Kapóra jött a keresztes háború… Dzsemila pedig boldoggá tett. Tehát kérlek, őrizd meg a titkom!

– Hiába is kérnélek, hogy térj vissza a fegyverekhez?

– Hiába! Túl öreg vagyok… és jobban szeretem a kecskéimet… De te vigyázz magadra!

Válaszként Renaud forró ölelésben magához húzta, majd a botra támaszkodva, hűséges kis árnyékával a nyomában megindult a folyó mentén. Körülbelül másfél mérföldnyi volt az út, de hamarosan feltűntek előttük Damietta szőke, ragyogó falai a napsütésben: túlságosan távol ahhoz, hogy kivehessek a lobogók színét. A folyóparti ösvényen semmi sem utalt a háborúra. Békésen, derűsen hömpölygött a Nílus. Közben azonban négy egyiptomi gálya haladt rajta lefelé, egyiken a francia királlyal, az öccseivel és a nagyurakkal, akik megmenekültek a harcokból, a járványokból és a mészárlásokból, melyeket a mamelukok rendeztek…

Amikor közelebb értek, Renaud látta, hogy egyetlen zászló sem leng az őrtornyokon. A tengeren azonban, a Mahalot-sziget és a partszakasz mögött, ahol kiszálltak, még mindig ott ringtak a sereg hajói. Újabb ellentmondásként nyitva álltak a kapuk, a város azonban üresnek tűnt, amikor a lovag és a fiú beléptek. Csak illúzió volt: minden lakos a kikötőben tolongott, ahol egy hajó ringott. Renaud heves szívdobbanással ismerte fel: a Reine volt…

– Kapaszkodj belém – mondta Basile-nak. – Át kell vágnunk a tömegen, hogy megnézzük, mi folyik itt…

Könnyebb volt, mint gondolta. A jelenlévők inkább nyájra emlékeztettek, mint megszokott tömegre. Nemi mozdultak, nem szóltak semmit, csak beletörődve nézték a látványt. Renaud azonnal megértette őket; ahogy elérte a partot, melytől épp most sodródott el a hajó. Az összes Franciaországból érkezett hölgy a fedélzeten volt.

Körbefogták Marguerite-et, akinek kék fátyla felett ott ragyogott a virágdíszes aranykorona. Renaud úgy érezte, felé löki egy erő, eltölti a szerelem és a szánalom, hisz a királyné olyan törékenynek, olyan sebezhetőnek látszott büszkesége ellenére is, melyben egyenesen felszegte a fejét.

Egy dajka állt mellette, karján egy csecsemővel. Ott volt Beatrix húga és a sógornője, Jeanne, valamint Hersende, sötéten és gondterhelten, Elvira de Fos és Madame de Montfort, az öreg Adéle, aki rémülten pillogott körbe, mintha attól félne, hogy a háztetőkről rájuk vetik magukat a szaracénok, görbe karddal foguk között…

Sietségében, hogy közelebb kerüljön, Renaud nem is figyelt oda azokra, akik mellett elhaladt: tekintete csakis a távolodó hajóra szegeződött. Hirtelen hangosan kezdett gondolkodni.

– No de miért megy el anélkül, hogy megvárná a királyt?

Közvetlen szomszédja boldog kiáltással fordult felé:

– Renaud úr? Tényleg maga az végre? – örvendezett Gilles Pernon. – No de hogy néz ki?! Alig ismerem meg…

– Hosszú történet. Miért megy el a királyné?

– Mert bölcs és előrelátó. A várost átadják, és ki tudja, miféle szélsőségekre ragadtatják magukat a muzulmánok.

– Igen, igen, de úgy hallottam, a király is velük jön. Meg kellene várnia.

– Hogy őt is fogságba ejtsék? Akrában várja majd a férjét. És sajnos a másik nő is vele megy – tette hozzá Pernon állával a fedélzeten tolongó hölgyek felé bökve.

Renaud-nak kérdeznie sem kellett, kire gondol. Fegyvernöke hirtelen elboruló arca Elvirát jelezte.

– Ő ölte meg Flore d'Ercrit – magyarázta. – Megtaláltam a bazárban a kereskedőt, aki eladta neki a kést.

– Ő? De… miért?

– Bizonyára, mert zavarta, ami azt jelzi, hogy valóban rossz szándékok vezérlik.

Készül valamire, csak a megfelelő időpontra vár. Kérdés, mikor lesz az.

– És nem szóltál semmit? Nem figyelmeztetted a királynét?

Gilles Pernon megvonta a vállát:

– A királyné szült. Nem fogadott volna. Talán nem is hitt volna nekem.

Ragaszkodik ahhoz a boszorkányhoz, aki elvarázsolja a dalaival. Figyelmeztettem viszont az öreg Adéle-t, és megígérte, hogy szól Hersende asszonynak.

Megnyugtató volt ez a tudat, Renaud aggodalma mégsem akart csillapulni. Ezen a nőkkel teli hajón, ahol csak a legénység és a király hátrahagyta néhány katona férfi, bármi megtörténhet.

– Annak a boszorkánynak nem lenne szabad ott lennie! – morogta. – Meg kell állítani a hajót! Le kell szállítani. Akár erővel, és…

Már majdnem a vízbe vetette magát, hogy a hajó után ússzon, hisz tudta, hogy a tengeren a legapróbb incidens is katasztrofális lehet, és könnyű balesetnek álcázni egy bűntettet. Pernon azonban megsejtette a szándékát, és a ruhájánál fogva visszatartotta:

– Maradjon nyugton! Nincs szükségük magára. Mondtam, hogy Hersende asszony és Adéle éberem figyelnek. És… van más is.

– Kicsoda?

Pernon kinyújtotta a karját:

– Látja azt a szürke fátylas hölgyet, aki kissé távolabb áll?

Egy karcsú alakra mutatott, aki szinte beleolvadt a ködbe. Szálfaegyenesen állt az élénk kékre festett korlátnál, és az arca elé vonta a fátylát, talán a nap elleni védekezésül. Renaud-nak ideje sem maradt, hogy feltegye a természetesen adódó kérdést, Gilles Pernon máris folytatta:

– Valcroze asszony az. Egy hete érkezett Ciprusról egy velencei hajóval, mely datolyát és vásznat akart vásárolni Damiettában.

– Igen? – jegyezte meg közönyösen Renaud. – Mivel nem ismerem a hölgyet…

Ebben a pillanatban hirtelen szél támadt a kikötőben, felfújta a hajó nagy vitorláit, kifeszítve az arannyal és pirossal rajzolt keresztet. A nemes hölgy kezéből kicsúszott a muszlinkendő, felfedve a vörös hajfonatot, melyből kieshettek a csatok. Pernon elnevette magát:

– Szerintem nagyon is ismeri.

Renaud nem felelt: nézte a távolodó, karcsú nőalakot, és nem mert hinni a szemének. A szemének, mely ilyen távolságból képtelen volt kivenni a hölgy arcát, de egy belső hang megsúgta a nevét:

– Sancie…? Sancie de Signes! Ő az?

– Valcroze asszony… de nevezhetjük így is.

– Visszajött! Istenem, micsoda öröm!

Basile, aki kezdte úgy érezni, túlságosan megfeledkeznek róla, meghúzkodta a ruhaujját:

– Ő az a hölgy, akit szeretsz?

Renaud mintha álomból ébredt volna.

– Én… nem. Egy… egy barát – felelte azzal az érzéssel, hogy nem az igazat mondja.

A kis csúfság visszatérte túlságosan nagy örömöt okozott ahhoz, hogy egy ilyen egyszerű szóval írja le, de szűkös görög szókincse nem kínált más lehetőséget…

– És ez? – kérdezte Pernon, aki mostanáig nem vette észre a fiút. – Ki ez?

– Ő is… egy barát… és főként a megmentőm!

Trombiták, dobok és üvöltések távoli visszhangja rémítette meg a kikötői tömeget, és fojtotta Renaud-ba a szót. A Nílus felé fordultak, ahonnan a fenyegető lárma áradt: hamarosan feltűnt a négy gálya a folyón, melyek egyike a fogoly királyt hozta… A vitorlás gyorsan távolodott a szélben…

XII. fejezet

Végre, a Szentföld!

– El sem tudja képzelni, mit állt ki a király ezektől a gazemberektől – sóhajtotta Joinville kényelmesebb testhelyzetet keresve a fedélzeti épület lépcsőjén, ahová Renaud-val telepedett. – Ha belegondolok, hogy bemerészelték vonszolni Manszurába, szinte félholtan, csak hogy örömöt szerezzenek egy borzalmas nőszemélynek, a néhai szultán ágyasának. Nevetett, hogy ilyen nyomorúságos állapotban látja. Tudja, szép nő, de szívtelen. Úgy nevetett, akár egy hiéna. Ami a felséges urunkat illeti… csakis csodálatra méltónak nevezhetem a módot, ahogy mindezt elviselte!

– Maga is száz halálon mehetett keresztül egy ilyen aljasságban! Hisz osztozott benne, ugye?

– Nos, én nem voltam ott. Sebesült voltam és beteg, felraktak az egyik hajóra, mely Damiettába vitte azokat, akik nem tudtak lóra szállni. A többiekkel együtt voltam ott, de éppen azelőtt, hogy elfogtak, sikerült a folyóba dobnom az ékszereimet. Kegyetlen dolog volt! Olyan szép tárgyak voltak… és ragaszkodtam hozzájuk!

– Valóban sokat szenvedhetett!

– El sem tudja képzelni, mennyire! És még inkább, amikor elmesélték királyunk kínjait! Ő igazán szent, tudja! Már régóta mondják, de mostanra egészen biztos vagyok benne…! Ha megengedi, felállok és teszek néhány lépést. Elzsibbadt a lábam! Rosszul gyógyult a sebesülésem! Ó, micsoda nyomorúság!

Renaud felállt, és a kezét nyújtotta, hogy segítsen. A champagne-i udvarnagy fájdalmas nyögéssel kinyújtóztatta magas alakját, mely sokat veszített széles kiterjedéséből. Azután kart karba öltve megindultak, óvatos léptekkel, hisz a tenger csúf szürke színt öltött a korlátokon túl, ahova végül kisétáltak. Nem messze előttük a templomosok vezérhajója, melyen a rossz időre készülve lassan bevonták a fővitorlát, szelte a vizet: a vásznat azonnal falapátok váltották fel, akár egy tengeri százlábú végtagjai. Joinville dühödten felmordult:

– A Templom! Mióta kifizették a váltságdíj első részét, tűnődöm, vajon kinek az oldalán állnak! Olyan régóta keleten élnek, hogy közelebb vannak már a muzulmánokhoz, mint a keresztényekhez! Tudja, mi történt, amikor tízezer fontonként lemérték az aranyat?

– Úgy hallottam, hiányzott néhány font.

– Harminc, amit a király Renaud de Vichiers-től, a Templom marsalljától kért, aki mindent irányít, mióta a nagymester Manszurában meghalt. Ő pedig megtagadta!

– Megtagadta? A királytól?

– Nos, igen. Azt állította, hogy a pénzesládák, melyek a fedélzetükön vannak, nem a sajátjaik, hanem magánszemélyek tulajdonai, így nincs joga rendelkezni felettük.

Hajszálon múlt, hogy meg nem fojtottam ezért a válaszért. Ekkor szája sarkában kis mosollyal azt mondta, hogy kölcsön bár nem adhatja, ami náluk van, de nincsenek elegen – hisz csak négyszázan kerülték el a manszurai csapdát –, hogy megakadályozzák, hogy elvegyük tőlük. Azt hittem, gúnyolódik. Elkapott az indulat: lementem a raktérbe, ahol gondosan lezárt nagy ládák sorakoztak. Felragadtam egy baltát, kijelentettem, hogy a király érdekében járok el, és lecsaptam a lakatokat…

Renaud testvér mellkasán összefont karral, furcsa mosollyal nézett, de oda sem figyeltem rá: elvettem, amire szükségem volt, egy garassal sem többet, és átadtam a pénzt a királynak! Mit gondol erről a furcsa eljárásról?

– A magáéról? A lehető legjobbakat. A templomosokéról… nem lep meg igazán.

Amennyit tudok róluk – felelte Renaud hirtelen elkomorulva –, különös emberek: rengeteg parancsnokságuk és birtokuk van Franciaországban, mégsem ismerik el a király hatalmát, és azt állítják, hogy csakis a pápától függnek! Nem természetes és nem jó ez így. A lovagság törvényei megkövetelik, hogy védelmezzük az egyházat, de azt is, hogy szeressük és védelmezzük a szülőföldünket. Ez összeegyeztethetetlen azzal, hogy nem ismerik el a törvényeit… és a királyát!

– Próbálja csak elmagyarázni nekik! Csupa gőg a szívük, és ugyanúgy ragaszkodnak a gazdagságukhoz, mint a függetlenségükhöz…

Egy áruló hullám emelte meg hirtelen a hajót, feli kavarva az udvarnagy gyomrát, aki azonnal szép halványzöld színre váltott, és egy tompa nyögéssel kihajolt a korláton, hogy megfizesse a természet követeitől jussot.

– Mennyire tudom utálni a tengert! – panaszkodott, amikor végzett és lerogyott Renaud mellé, aki remekül érezte magát. – És még egyszer kénytelenek leszünk hajóra szállni, amikor hazamegyünk!

A király dühödt hangja szakította félbe kiábrándult monológját. Szinte rögtön utána maga Lajos is fölbukkant a hídon, nyomában az öccsével, Charles d'Anjou-val, aki majdnem ugyanolyan hangosan kiabálva tiltakozott:

– Ugyan, bátyám, felesleges ekkora haragra gerjednie! A trikk-trakk játék nem halálos bűn, ha jól tudom!

– Egy betegekkel teli, Isten kegyének kiszolgáltatott hajón, amikor oly jó bajtársak nyögnek továbbra is egyiptomi börtönben, csakis az imádság és a szenvedőknek nyújtott segítség lehet kedves az Úrnak! Hasznosítsa jobban az idejét! – üvöltötte a jövendőbeli szent, és mérgében a tengerbe dobta a kockákat és a táblát.

Azután visszatért a Montjoie gyomrába.

– Imádkozni – nyögött Joinville balsorsa mélyéről. – Már ahhoz sincs erőm…

* * *

Hat napba telt, mire elérték Akrát – a rossz idő miatt hárommal többe, mint egyébként –, ám amikor a hajó elhaladt az előkikötő két tornya mellett, melyeken a francia lobogó lengett, hirtelen napsütés kergette szét a felhőket dél felé, beragyogva a házak hófehérjét, a horizonton feltűnő dombok zöldjét, és a lecsillapult hullámok mintegy varázsütésre újra kékre váltottak. A parton észrevették a hajót. Vidám üdvözlésben zúgni kezdtek a templomok harangjai, miközben minden ablakba, minden teraszra, minden balkonra élénk színű szőnyegek és selyemkárpitok kerültek…

Az egész város kivonult a fogadására: a papság ünnepi díszben, a lovagok, a polgárok, az őrmesterek, a hölgyek, a kisasszonyok legszebb ruháikban. Kikiabálták örömüket, megelőlegezve a legyőzöttnek, aki köré mártíromsága vont glóriát, a győzteseknek kijáró Te Deum-ot, melyet hamarosan elénekelnek majd. Kirobbanó lelkesedéssel, diadalmasan fogadták Lajost, az élen az azúrkékbe és aranyba öltözött Marguerite-tel, aki egy kisbabát tartott a karján. Finoman térdet hajtva nyújtotta férje felé. A királyi pár hat hónapja vált el egymástól. Marguerite meleg szépsége teljes pompájában ragyogott. Lajos, akit elcsigázott a betegség, csak árnyéka volt önmagának, de amikor hosszú, sápadt kezébe vette a kis Jean-Tristant, hogy a feje fölé emelve megmutassa az éljenző tömegnek, visszanyerte nemcsak eredeti magasságát, de még mintha meg is nyúlt volna, miközben elgyötört arcán átsütött a belső ragyogás.

Renaud is boldog volt. Végre a Szentföldre lépett, melyről oly régóta álmodott!

Végre viszontlátta a szép hölgyet, akit imádott! Méghozzá közelről, hisz amikor Damiettában utolérte a király, fegyvernöki rangra emelte, és személyes szolgálatára rendelte.

Marguerite olyan gyengéd pillantással fogadta, hogy a lovag szíve heveset dobbant.

Soha nem nézett még így rá a királyné, és talán elköveti az őrültséget, hogy a lába elé veti magát, ha nem hallja hirtelen Joinville morgását:

– A szentségit! Nem is tudtam, hogy ennyire jó barátok a királynéval!

Keserű volt a hangja. Féltékenység áradt belőle melyre pedig Renaud képtelennek gondolta volna a békés champagne-i udvarnagyot. Hacsak… nem szerelmes ő is az elragadó Marguerite-be?

– Előbb ismertem, mint ön – jegyezte meg könnyedséggel igyekezve eloszlatni a kétértelmű gondolatokat. – Ön nem Cipruson látta először?

– Távolról sem! 1241. június 24-én ért ez a boldogság Saumurben, a Poitiers gróf lovaggá ütése tiszteletére rendezett ünnepségen, ahol Thibaut de Champagne grófot kísértem, aki azóta Navarra királya. Igazán gyönyörű ünnepség volt! Sosem láttam még olyan pazar díszben a királyt. És a királyné…! Nála csodálatosabbat képzelni sem lehetett volna! Igen fiatal voltam még, de semmit sem felejtettem el. Ahogyan ő sem változott semmit!

Hatalmas sóhajban végződött a vallomás, melyre Renaud semmit sem felelt. Még véletlenül sem kérdezte volna meg, mit gondolhat minderről Madame de Joinville, született Alix de Grandpré – akiről egyébként sosem beszélt a férje. Hamar meg is feledkezett a közjátékról, amikor egy elveszettnek hitt hang hallatszott:

– Nos, lovag uram, még mindig olyan erős a káprázata, hogy senkit sem lát, ha itt a királyné?

Azonnal tudta, kinek az arcát fogja látni visszafordulva, hisz a szemtelen, ironikus hang rengeteg emléket ébresztett benne. Mégis meglepte, amit látott, és mivel nem tanulta meg, hogyan fojtsa el reakcióit a társasági életben, felszakadt belőle:

– Szent Györgyre! Úgy látom, a kedves kis csúfságunk igencsak megváltozott!

A zöld szempárban, melyre nem ilyen ragyogónak emlékezett, hisz mindig csak félig hunyva látta, harag csillogott:

– Maga mindenesetre nem változott! Most is ugyanolyan durva! Mondhatom, tudja, hogyan bókoljon!

Renaud elnevette magát, végtelenül boldog volt, hogy viszontlátja ezt az arcot, melyről azt hitte, örökre eltűnt előle. Valóban sokat változott, de annyira azért nem, hogy az udvar szépeinek sorába került volna: a hosszú orr, melynek cimpái mintha valamit szagolgattak volna, még mindig ott volt, de az arc bizonytalan vonásai finommá alakultak, ahogyan az egykor homályos arcbőr is kitisztult, akár egy virágszirom, melyen mintha egy nemtörődöm vagy túlságosan siető méhecske virágport hintett volna szét. Sancie szeplői nem tűntek el, csakhogy most Renaud úgy találta, remekül illenek a pompás vörös-arany hajkoronához, melyet alig tudott féken tartani a világosszürke kerek bársonykalapka és a könnyű muszlinfátyol. A nagy, gyakran gúnyos száj mostanra rózsaszínre váltott, és kellemes ívben keretezte a most is hófehér fogakat. Összefoglalva túlzás lett volna azt mondani, hogy Sancie de Signes szép lett, mostanra azonban megvolt benne az a valami, ami vonzza, sőt megragadja a férfiak tekintetét, ahogyan arról Renaud meg is győződhetett, amikor a lány – alig lehetett több tizennyolc évesnél – sarkon fordult, és fai képnél hagyta, hogy kövesse a távozó királyi párt. A finom, inas, hosszú lábú test, melyet az ügyesen szabott ruha sejtetett, bájos domborulatokat takart, pont ott, ahol kellett, s a kecses járás csak kiemelte a test szépségét. Renaud, aki fél éve nem ölelt nőt, azon kapta magát, hogy önmagát is megdöbbent tisztasággal képzeli maga elé. Egészen összezavarodott, gondolatban Isten bocsánatát kérte, és megfogadta, hogy az első adandó alkalommal bocsánatot kér Madame de… Hogy is hívják? Nem emlékezett rá, de végül is nem volt jelentősége, hisz számárai örökre Sancie de Signes marad…

Lajos és Marguerite az egykori palotában rendezkedett be a kikötő mellett, ahol valaha Jeruzsálemi Isabelle királynő és a harmadik férje, Henri de Champagne, majd negyedik férje, Henri de Lusignan élt. Itt élte meg egyetlen szerelmes éjszakáját is Thibaut de Courtenay-vel. Feledhetetlen éjszaka volt, melynek titkát a magányos öreg feljegyzése fedte fel Renaud előtt, s melynek az édesanyja, Mélisande az életét köszönhette. A fiatalember mélységes felindulással fedezte fel a hűs termeket, a jázminnal és rózsával beültetett belső kerteket, a csipkés ablakokat, az értékes kövezeteket, melyeken egykor selymes suhogással siklottak gyönyörű nagyanyja brokát-, szatén- és bársonyruhái. Az, hogy Marguerite ennyire hasonlított Isabelle-re, lázálomszerűvé tette a valóságot. Renaud arról kezdett álmodni, hogy egy éjszaka a szeretett hölgy ajtaja megnyílik, hogy csendben belépjen rajta a szerető, és ez a szerető

ő lesz… Azután kezdődne a varázslat. Olyan biztos volt benne, hogy tudja, hogyan szeretné…

A kikötőben megfigyelte Marguerite és férje viszontlátását. A királyné gyönyörű

volt, finom és kecses a sorozatos szülések ellenére, s ragyogó arcát az átélt megpróbáltatásoknak sem sikerült megkeményíteniük. A király, aki szinte a halálból támadt fel, olyan sovány volt, hogy meggörnyedt a háta, arcára rányomta bélyegét a betegség, de megmaradt furcsa kék szempárja, melynek tekintete mintha mindenki fölött szállna, mindenkinél magasabbra, messzebbre látna, oda, ahová az egyszerű

halandóknak nincs bejárásuk. Lajos felemelte a feleségét, hogy megölelje, amikor az térdet hajtott előtte, azután együtt indultak a palotába, ahol visszaáll köztük a meghittség, melynek gondolata egyre elviselhetetlenebb lett Renaud számára. Ha lesz rá ereje, a király biztosan újra teherbe ejti a feleségét két ima között, hisz egy szent nem szeretkezhet anélkül, hogy ne az élet továbbadása lenne a célja. Marguerite-ra pedig újabb kilenc hónap hányinger, rosszullét és elformátlanodás vár, holott ebben a kék tenger és kék dombok közötti, hófehér városban, mely igazi paradicsom az egyiptomi pokol után, minden szerelemre csábít, olyan szerelemre, amilyet a költők megénekelnek: a beteljesülés csak lassú és édes kibontakozás után következhet a simogatások és varázslatok labirintusában… Vannak asszonyok, akiket szinte kultikusan kell szeretni, de nagyon valószínű, hogy Lajosnak elképzelése sincs az ilyen rajongásról…

Az első este nem tartottak éjszakába nyúló ünnepségeket sem a palotában, sem a városban. Mindenki tudatában volt, milyen állapotban érkeztek meg a lovagok az egyiptomi börtönök, a betegségek, vagy mindkettő poklából. Rövid vacsorát rendeztek, és a királyi pár hamar visszavonult. A champagne-i udvari nagy emberei a Szent Mihály-templom szomszédságában találtak szállást uruknak, egy özvegy takácsné házában, és Joinville felajánlotta Renaud-nak, hogy tartson velük. Elég hely volt kettőjüknek, és a költségeken is megosztozhattak. Fontos részlet volt ez az udvarnagy számára, aki igencsak kifogyott a pénzből. Renaud-nak nem voltak gondjai, hisz mióta a király háznépéhez tartozott, a kincstár gondoskodott szükségleteiről.

Bájos ház volt. Egy sárga homokkal felszórt, fekete levelű rózsaszín babérral és szőlővel beültetett, négyszögletes udvar köré épült, és néhány, viszonylag kis szobából állt, melyek mind befelé nyíltak a kertre, melyet egy nagy, piros vászon védett az égető

napsugaraktól. Aznap este azonban Renaud nem volt álmos. Hagyta, hogy Gilles Pernon és Basile berendezkedjen, s inkább kiment, hogy belélegezze a régóta várt szülőföld levegőjét… és hogy megszökjön újdonsült lakótársa jajveszékelése elől, aki a szárazföldre érve még betegebb lett, mint a hajón volt, s nagyon úgy tűnt, semmi sem jó neki…

Lesétált a partra, és mint Aigues-Mortes-ban, hosszasan járkált, majd leült egy farakásra, hogy elnézze Akrát, melyet innen szinte teljes egészében belátott. Pontosan emlékezett mindenre, amit nagyapja írt a nagy 1191-es ostromról, amikor Franciaországi Fülöp és Oroszlánszívű Richard harcolt Akra megszerzéséért, hátuk mögött a tengerrel, miközben Szaladin hadserege, elvágva az ország belseje felé vezető utat, szintén ostrom alá vette őket. A harangtornyokká alakított minareteket és az újjáépített városfalakat leszámítva Akra nem sokat változhatott. A fellegvár és a Szent János-templom alatt, melyeken az ispotályosok lobogója lengett, hihetetlen fehérségben terült el a város, hiába voltak néha nagyon sötétek a kis utcák egészen a világítótoronyig, melynek tüze éjszaka a hajósokat segítette. Végül a királyi palota és a kolostorok körül az udvarok és kertek sokasága, melyekben fügefák vagy fekete cédrusok emelkedtek…

Olyan sokáig ott maradt, hogy észre sem vette, véget ért az éjszaka. A tenger felől támadó szellő összeborzolta a haját, beburkolta a testét, és bekúszott nyitott inge alá.

Az ég világosodni kezdett, visszatükröződve a nyugodt vízen, mely békésen ringatta a hajókat. Életre kelt a part, a csónakok folytatták a hajók kirakodását Renaud sóhajtva felállt, és kinyújtózott ideje volt megmosakodni és enni valamit…

Az özvegy háza felé tartva elhaladt a Szent Mihály-templom előtt. A harang az első

misére hívott. Renaud későbbre halasztotta a tisztálkodást. Nagyon fontosnak érezte, hogy imában kérje Istent, segítsen megtalálni a keresztet, melyet ebben a földben ástak el. Belépett a templomba.

Az oszlopok vastartóihoz rögzített fáklyák fényében életre keltek a kőbe faragott pálmák, virágok, és felébredt a karzat, ahol egy fiú nagy, piros gyertyákat gyújtott.

Füstölni kezdtek és erős zsírszagot árasztottak, mely bizonyára nem volt kellemes az Úr számára. Szerencsére az úrfelmutatáskor égetett tömjén illata egy időre elnyomta a bűzt.

Tetőtől talpig muzulmánként elfátyolozott nők léptek be, keresztet vetettek, letérdeltek, imádkoztak… Egyikük magára vonta Renaud figyelmét sötét ruhája visszafogott eleganciájával. Ám még a legsűrűbb, a legsötétebb fátyol sem rejthette el Sancie vörös hajának ragyogását…

Egy kortalan, leginkább bizalmatlan és mogorva duennára emlékeztető, mindent szemügyre vevő asszonnyal letérdelt egy párnára, melyet a kísérője tett elé. Nem vette észre Renaud-t, a lovagnak pedig nem maradt ideje felé indulni. Egy kis csengő

hangjára zöld csuhás pap lépett az oltárhoz, és megkezdődött a mise.

Szép elszántsága ellenére Renaud nagyon figyelmetlenül követte. Tekintete újra és újra visszatért a lehajtott fejre, melynek arcát nem láthatta, és ha sikerült is imádkoznia, nagyon hosszúnak érezte az időt. Az Ite missa est-re megkönnyebbült sóhaj szakadt fel belőle, és a szenteltvíztartó mellett várakozó állásba helyezkedett.

Amikor Sancie odalépett, belemerítette a kezét a vízbe, és a lánynak kínálta, aki összerezzent.

– Kegyeskedne megengedni, hogy elkísérjem a palotáig? – suttogta a lovag. –

Beszélni szeretnék magával.

A lány a szemöldökét ráncolta, de egy kézmozdulattal megállította a kísérőjét, aki máris az alkalmatlankodó és úrnője közé helyezkedett.

– Mi mondandója lehet, lovag?

– Menjünk ki előbb, kérem!

– Ha óhajtja.

Kiléptek a még hűvös reggelbe, mely nagyon hamar felmelegszik majd – május volt

–, és egy ideig szó nélkül lépkedtek, sarkukban a duennával. Sancie kerülte a férfi pillantását, és nagy műgonddal rendezgette fátylát az arca körül. Ibolyaszínű volt, akárcsak vastag selyemruhája.

– Nos? – szólalt meg végül. – Megnémult? Nem lehet olyan fontos a mondanivalója!

– De nagyon is az! Csak nem tudom, hogyan fogjak hozzá. Tudja, nem könnyű

bocsánatot kérni… a megbocsáthatatlanért.

A lány legyintett, mintha semmi jelentősége nem lenne annak, amit a „durva alak” mondott.

– Csak erről van szó…? Nos, akkor vegyük úgy, hogy megbánta, én megbocsátok, és mehet az útjára!

– Nem! Csak még egy percet! Felejtse el a tegnapi ostobaságom. Tudnia kell, hogy nagy öröm számomra, hogy viszontlátom. Ahogy megpillantottam a Reine hídján, amikor éppen elhagyta Damiettát, akkor jöttem rá, mennyire hiányzott. Egykor barátok voltunk…

– Nem volt az annyira régen, hogy elfelejtettem volna. Maga akkor lépett a néhai Robert nagyúr szolgálatába, és az „öregasszony” végre békén hagyta. Nem volt már szüksége barátra…

Renaud akaratlanul is elmosolyodott. Az évek múlásával Sancie érintetlenül megőrizte haragját Kasztíliai Blanka iránt, és ösztönösen most is a régi szaval járása tolult ajkára.

– Ráadásul – folytatta a lány – meghalt az édesanyám, és az apám hazahívott.

– Hallottam a szomorú hírt, és szerettem volna… egy kevés vigaszt nyújtani önnek, de szó nélkül elment. Később Hersende asszony, aki nagyon kedveli magát, mondta, hogy férjhez ment.

– Igen, férjnél voltam, de mostanra özvegy vagyok. Lassan egy éve lesz, hogy Valcroze báró, a férjem csati lakozott őseihez a kápolnánk kriptájában. Jó és nagylelkű

ember volt. Megsirattam… és siratom most is!

Beszéd közben nem nézett Renaud-ra, különös arcéle az utca távolába révedt.

Azután hirtelen feléje fordult:

– És természetesen – vetette oda – maga azon tűnődik, mit keresek itt, ahelyett, hogy a kastélyomban gyászolnék, ahogy az egy nemes özvegyhez illik?

– No de…

– Mindjárt megtudja! A férjem ötven évvel idősebb volt nálam, de szeretett…

ahogyan mindig szeretni kellene, a boldogság megadásának őszinte vágyával. Ő volt neve utolsó viselője, és tudta, hogy amikor megtér Istenhez, gazdagon hagy magamra…

és szabadon.

– Nincs… nincs gyermeke?

– Ha lenne, mellette lennék, de mondom, szabadnak akart tudni. Tudta, mennyire ragaszkodom szeretett keresztanyámhoz, és ő tanácsolta, hogy térjek vissza hozzá.

– Azt tanácsolta, tegye ki magát egy keresztes háború veszedelmeinek?

– Miért ne? Olyan szép az út, ha Istenhez vezet! Mindenesetre izgalmasabb, mint egy kolostor, ahol az ember örökös litániákat zeng bánata felett! A kastélyt és a birtokokat, melyeket örököltem, egy tapasztalt rokonom kezeli, méghozzá remekül.

Semmi akadálya nem volt tehát, hogy megtegyem a zarándoklatot, mely Madame Marguerite-hez vezetett…

– Más szóval boldog?

Sancie éppen csak annyit habozott, hogy a gondolatait legjobban kifejező választ adhassa:

– Nem annyira, mint reméltem, mert a királyné nem boldog.

– Pedig visszakapta a férjét!

– Látta, milyen állapotban? Egy kísértet, egy két lábon járó csontváz, aki nemcsak nem teljesítette keresztes fogadalmát, de szép serege felét is ott hagyta az egyiptomi homokban. Hány ember halt meg a semmiért! Kezdve…

– D'Artois nagyúrral! – suttogta Renaud, és eszébe sem jutott, hogy elrejtse a könnyeket, melyek mindig szemébe szöktek, ha eszébe jutott herceg barátja. – Az ő

elvesztésére nincs vigasz.

– Máséra sincs – jelentette ki határozottan Sancie. – Van elképzelése arról, hogyan határoz most a király? A logika szerint el kellene mennie. Amikor megérkezett ide, egy levél várta az édesanyjától. Nem tudom, mi állt benne, de gondolom, hogy hazahívja!

– Nem mehet el. Most nem! Gondoljon azokra, akik még fogságban vannak Kairóban. A király nem hagyná el őket… Kétszázezret kell még fizetnie értük.

Hirtelen elhallgatott, és meredten bámult előre. Mivel már majdnem elérték a palota bejárati tornyait, melyeket Henri de Champagne erősíttetett meg, megálltak, és Renaud látómezejében egy templomos alakja rajzolódott ki egy posztóraktár árkádjai alatt. Futó villanás volt, már el is tűnt az egyik oszlop mögött, de a lovag meg mert volna esküdni rá, hogy azt látta, akit oly régóta keres.

– Mi lelte? – kérdezte Sancie.

– Semmi… vagy szinte semmi! Bocsásson meg! Mennem kell.

Renaud választ sem várva, sietve meghajolt, és elfutott arra, ahol a piros keresztes fehér köpenyt látta… éppen eltűnt a raktárban. Olyan volt, mint az összes többi fondaco, amilyenekkel Velence teleszórta a Földközi-tenger minden Pontosabb kikötőjét a kereskedelem érdekében: zegzugos világ boltokkal, irodákkal, istállókkal a lovaknak, pajtákkal a tevéknek, ahol a lármát fűszerek, nyers gyapjú, por és szemét szaga kíséri. Renaud hiába járta be keresztül-kasul, nem találta a templomost.

– Lehetetlen! Az az ember maga az ördög! – kiáltott fel, nem is törődve azzal, hogy meghallják, amikor a napsütéstől hunyorogva kilépett.

Olyan dühös volt, hogy úgy döntött, elmegy a templomos rendházba, hogy az ellenségét követelje, kockáztatva, hogy hatalmas botrányt kavar, mely elkerülhetetlenül kitör, ha nyíltan megvádolja Fos-t, hogy megszentségtelenítette Thibaut sírját. Képtelen volt tovább viselni a szégyent, amiért büntetlenül hagyta a gaztettet. Visszaindult tehát a kikötő vége felé, amikor Basile bukkant fel előtte.

– Mit futkosol fel-alá? – tiltakozott a gyerek. – Órák óta kereslek. Még szerencse, hogy láttalak bemenni, és mivel csak egy ajtó van, megvártalak…

– Láttál kijönni egy templomost? Egy lovagot nagy köpenyben…

– Tudom, milyen egy templomos! És nem láttam egyet sem… Most haza kell mennünk. A nagy zöld ember azt mondta, hogy a király hívat… Gyere! Különben baj lesz.

Renaud kénytelen volt engedelmeskedni.

Valójában Lajos azzal, hogy Akrába érkezése másnapján összehívta lovagjait és nemeseit, helyre kívánta állítani a háznépét az elszenvedett sötét csapások után: látni akarta, mekkora az esély a sebesültek és betegek felépülésére, hogy biztosítsa azok hazatérését, akik nem harcolhatnak többé, és felmérje azok szükségleteit, akiket magával hozott, és akik közül sokaknak nem volt már sem fegyvere, sem felszerelése.

Joinville az elsők között tárta elé „nyomorúságát”, és kérte segítségét. Fölösleges volt: Lajos a szíriai bárók segítségével, akik felszabadítóként fogadták, nagylelkűnek mutatkozhatott, ahogyan megszokták tőle.

Ahogy illett, sokat imádkoztak, és későre járt már, amikor Renaud végre hozzáfoghatott reggeli terve megvalósításához: számadásra hívja Roncelin de Fos-t. A nyomorult vérének megízlelése remek kezdet lesz a szép új kard számára, mely az oldalán függött. Most kapta ajándékba.

Nem volt egyszerű meggyőznie Pernont, hogy ne kísérje el. Nem verekedésre indult, hanem a Templomba, melyet szigorú szabályok és törvények irányítanak, hogy párbajra hívjon egy férfit, aki súlyosai! megsértette: szó sem lehetett arról, hogy diszkréten öldököljék egymást egy fal tövében vagy az elhagyatott parton. Vége a kanyargós utaknak, a sötét ügyeknek, melyek végül bevallhatatlanokká válnak! Arra akarta rákényszeríteni Fos-t, hogy nyíltan valljon be mindent. A párbajról majd a marsall dönt, vagy talán az új nagymester, Renaud de Vichiers, és bizonyára csak másnap vagy azután kerül rá sor, de sor kerül! Az ellensége nem menekülhet el előle, és Renaud pontosan ezt akarta.

– Ráadásul – tette hozzá –, ha velem jössz, a fiú is jönni akar majd, ő pedig csak zavarna. Vigyázz rá!

– Legyen nyugodt!

Damietta óta szoros szálak szövődtek az öreg katona és a gyerek között. Pernon cserzett bőre gyengédséget takart, mely eddig rejtve, használatlanul, elcsitulva élt benne, a fiú balsorsának hallatán azonban felébredt. Basile pedig felfedezte, hogy tartozhat még a gyermeki világhoz, melyből oly durván szakították ki. Ragaszkodott Renaud-hoz, akit csodált, de Pernon más volt. Neki mindent el lehetett mondani, és mellette újra kisfiú lehetett, aki akár félhet is…

A joignyi parancsnokságon eltöltött rövid idő tapasztalatából Renaud tudta, hogy ezen a késői, de nem szokatlan órán az egész kolostor együtt van. Bizonyára a kápolnában. Kész volt udvariasan megvárni a mise végét. Az első udvarban várakozott, ahová némi habozás után a kapus vezette, aki a betolakodó kérésére a marsall keresésére indult. Renaud elhatározta, hogy mindenben törvényesen jár el, és az illemet követve hívja ellenségét párbajra.

Borotvált fej, durva metszésű arc, aszketikusan sovány test: Hugues de Jouy testvér, aki Renaud de Vichiers nagymesterré választása óta az új marsall volt, minden volt, csak rokonszenves nem. Friss sebesülése, mely bal szemétől vörösen futott lefelé, tovább növelte a belőle áradó taszítást. Míg Renaud nyugodtan előadta látogatása okát, ép szeme ellenségességet súroló türelmetlenséggel szegeződött rá.

– Lehetetlen fegyveres elégtételt követelnie egy templomos testvértől! A szabályzatunk tiltja a párbajt – felelte szárazon.

– Ez aztán a kényelmes szabályzat! Lehetőséget nyit a legrosszabb gaztettekre is anélkül, hogy felelni kellene értük! – vágott vissza Renaud megvetéssel felelve a megvetésre.

– Maga a rend ítéli el és bünteti meg a gyermekei által elkövetett bűnöket. Adja elő

kérését a nagymesternek. Tudnia kell, hogy bizonyítékot fog követelni.

– Bizonyítékot? Kész vagyok a Szentírásra megesküdni, hogy láttam, amint Roncelin de Fos átkutatja a helyet, ahol az apám, Thibaut de Courtenay visszavonultságban élt. Az érkezésem megakadályozta, hogy megszentségtelenítse a sírját… de a következő éjjel visszatért.

– Mit keresett volna?

– Éppen ezt szeretném megtudni tőle. Ahhoz, hogy ilyen aljasságot kövessen el, fontos dolognak kellett lennie. Ami azonban nem enyhíti a bűntett súlyát…

– Még egyszer kérdezem, mik a bizonyítékai?

– A szavam és a fegyvernököm vallomása. Valamint a konstantinápolyi császáré, aki nagy tisztelettel átvitette a megsértett holttestet a Courtenay kastély kápolnájába.

Ez nem elég?

– Konstantinápoly messze van! Megnehezíti az előkelő tanúvallomás ideérkezését.

De… megpróbálhatja beszerezni. Ha megjön, újra megvizsgáljuk a kérdést.

Halvány biccentéssel máris sarkon fordult, felszítva Renaud dühét:

– Legalább hívja ide Roncelin de Fos-t, és kérdezze meg előttem!

A marsall vissza sem fordult, csak a válla fölött vetette oda:

– Ez is lehetetlen! Roncelin testvér ma reggel elutazott safedi parancsnokságunkra az odaküldött erősítéssel.

– Szokása szerint, de előbb vagy utóbb megtalálom – morogta Renaud dühösen. –

Nem szökhet el mindig előlem!

A Templomot elhagyva egy ideig a tengerparton sétált, mélyeket lélegzett, hogy visszanyerje kissé a nyugalmát. Haragja most már az egész rendre kiterjedt, ezekre az arrogáns férfiakra, akik nem féltek menedéket nyújtani sötétlelkű bűnözőknek, fennen hirdetve, hogy csakis a pápa alá tartoznak, és megtagadják a király hatalmát… sőt még azt is, hogy pénzt kölcsönözzenek neki, hogy kiegészíthesse a váltságdíjat! Mindezt azzal az ürüggyel, hogy mások pénzéről van szó. Szép kis ürügy, amikor egész Európa tele van a parancsnokságaikkal, és Párizsban az új rendháztornyukban őrzik a kérdéses király kincstárát! Naphosszat imádkozni nem elég ahhoz, hogy jó emberek legyenek!

Ezzel a Roncelin de Fos-val, aki mint az angolna, mindig kisiklik a keze közül, egy nap szembe kell néznie, karddal a kézben, akár tetszik a nagymesternek, akár nem!

Hazatérve Pernonnak egy szempillantás elég volt, hogy kitalálja, a lovag nem járt sikerrel, de ura felhős arcát látva magába fojtotta kérdéseit. Renaud mindössze annyit kérdezett:

– Te, aki mindig mindent tudsz, tudod, hol van Safed?

– Honnan tudnám? Én is, mint maga, most érkeztem.

– Akkor érdeklődj! Meg kell tudnom, pontosan hol van az a templomos vár, és melyik út vezet oda! Gyorsan, légy szíves!

– Nem várhat holnap reggelig? Késő van, tudja? És valami azt súgja, hogy leginkább alvásra lenne szüksége.

– Meglepne, ha el tudnék aludni. Az a nyomorult elképesztő védelmet élvez! Elég csak keresni, máris máshol van – sóhajtotta Renaud, és kioldotta kardját, majd lerogyott egy székre.

Pernon friss vizet töltött egy kupába, és szó nélkül felé nyújtotta, pontosan tudva, mi következik. Valóban, Renaud egy hajtásra kiitta.

– Ülj le – mondta azután. – Elmesélem.

Pernon éppen erre várt. Hagyta gazdáját beszélni, majd amikor az még egy kis vizet kért, óvatosan előhozakodott véleményével:

– Beszélhetek őszintén?

– Mindig is úgy szoktál!

– Nos: először is nem lett volna szabad egyedül odamennie…

– Nem látom be, mi többet tehettél volna te…

– Nem magamra gondoltam. Mivel nyílt kihívásra készült, két másik lovagot is magával kellett volna vinnie…

– Az ügy csakis rám tartozik!

– Tudom. Ugyanakkor mintha megfeledkezett volna arról, hogy a király fegyvernöke, és mielőtt a parancsnoksága kellős közepén nyíltan kihív egy templomost, az engedélyét kellett volna kérnie. Abban a nagyon valószínűtlen esetben, ha megadta volna az engedélyt – ami meglepne, ha arra gondolunk, hányan haltak meg Damiettánál, élükön a nagymesterrel –, talán saját kezűleg írott levelet és két kísérő

lovagot adott volna maga mellé. Úgy azonban, ahogyan maga járt el, esélye sem volt.

Meggyőződésem, hogy ezek a szerzetes katonák furcsa emberek, akik ugyanúgy képesek a legjobbra, mint a legrosszabbra, de remekül harcolnak, és az adott helyzetben a királynak túl nagy szüksége van rájuk ahhoz, hogy magánügyben támadja őket…

– Vagyis igazam volt, hogy egyedül próbálkoztam – felelte Renaud gúnyosan elhúzva a száját. – És visszatértünk a kiindulóponthoz: meg kell tudnunk, hol van Safed, hisz ott van Roncelin de Fos!

– Istenem, milyen makacs! Könyörgök, menjen aludni! Holnap talán tisztábban lát majd…

Másnap Pernon ismeretek egész tárházával tért vissza. Safed, melyet a templomosok újjáépítettek azután, hogy Szaladin lerombolta, Tortosa mellett a legerősebb váruk lett, és a frank királyság tragikus zsugorodása óta a legfélelmetesebb határállomása. Azt beszélték, hogy a Templom több mint egymillió szaracén aranyat költött a felfegyverzésére, ezerhétszáz embert etetnek ott mindennap, s háború idején még többet. A garnizon ötven lovag testvérből, harmincöt őrmester testvérből, lovakból és fegyverekből, ötven turkopolból, háromszáz kisegítőből, nyolcszáz fegyvernökből és negyven rabszolgából áll…

– Egy egész világ! Szilárdan megerősített város – magyarázta Pernon. – Látja, felesleges odamennie! Szétlapítanák, akár egy tojást, és többé senki sem hallana maga felől!

– Nem ezt kérdeztem, hanem azt, hogy merre van.

– Akrától keletre majdnem egyenes vonalban tíz mérföldre, és öt mérföldre, északra Tibériástól – magyarázta a fegyvernök gondterhelt sóhajjal, melyet Renaud meg sem hallott. A lehető legjobb hírt hallotta.

– Öt mérföldre északra Tibériástól? Az egészen közel van…

– Nem értem! Mi köze mindehhez Tibériásnak?

– Majd később elmagyarázom! Most megyek a királyhoz…

– Jó gondolat! Megyek én is! – helyeselt belépve Joinville.

Renaud elfojtotta grimaszát: csak kettőjükre tartozott, amit IX. Lajosnak mondani akart.

– Csakhogy… komoly ügyről szeretnék beszélni vele.

– Én is! – jelentette ki a másik. – Máshol kell elszállásolniuk minket: szemtelenek a cselédek, és ehetetlen ételt tálalnak fel azzal az ürüggyel, hogy nincs elég pénzünk.

Ráadásul nem tudom, maga hogy van vele, de én képtelen vagyok pihenni: az ágyam pont annál a falnál áll, amelyik szomszédos a templommai, ahol harsogva éneklik a Libera me Dominé-t, ahányszor eltemetnek egy halottat, és mintha a város összes halottja itt akarna temetkezni. Ketten jobban felléphetünk! Menjünk!

Nem volt kibúvó, Renaud kénytelen volt beletörődni: ha az udvarnagy végére ér háztartási sirámainak, talán rá is jut majd egy kis idő. Végül azonban egyikük sem tudta előadni az őt érdeklő kérdést: egy tanácskozás kellős közepébe csöppentek. Egy nagyon viharos tanácskozáséba, melyen a szentföldi bárók csaptak össze azokkal a nemesekkel, akik elvben a segítségükre érkeztek. Természetesen ott volt a templomosok és az ispotályosok nagymestere, Renaud de Vichiers és Guillaume de Châteauneuf, valamint a pápai legátus, és bőszen vitatkoztak. Joinville, aki mindennél jobban szerette a szócsatákat, boldogan belevetette magát a hangzavarba, Renaud azonban csak hallgatott.

Azt tárgyalták, mi lesz a megfelelő magatartás, ha visszakapják a kairói foglyokat.

Egy Franciaországból érkezett levél erősen nyugtalanította a királyt: az édesanyja emlékeztette rá, hogy most már hatvanéves, kezd fogyatkozni az ereje, és talán ideje lenne hazatérnie az országba, melyet újabb veszély fenyeget. Angol veszély! A kedves sógor, III. Henrik, az egyik Provence húg férje, nem tudott tovább ellenállni a kísértésnek, hogy rávesse magát Franciaországra, míg Lajos távol van. Portsmouthban nagy megszálló flottát gyűjt egybe.

Másrészről a szíriai bárók, az Ibelinek, a Gibelet-k, a tripoliszi és az antiochiai gróf

– bár birtokuk a felére vagy még kisebbre csökkent – könyörögve kérték a királyt, hogy maradjon: egyedül ő teremthet rendet ebben az országban, a király nélküli királyságban, mely leginkább anarchikus köztársaságra emlékeztet, ahol mindenki azt csinál, amit akar, és nem törődik a többiekkel.

– Arra van szükségünk, hogy királyi kezébe vegye az országot, felség. Ha elmegy, elveszünk a mostani megosztottságban, és a szaracénok, akik tudják ezt, egyenként fognak megtámadni, ahogy erőtlenek vagyunk.

– Csak akkor támadnak meg, ha nem vagyunk olyan bölcsek, hogy kiegyezzünk velük – vágott vissza Renaud de Vichiers. – Szaladin unokaöccsei uralkodnak most is Aleppón, Moszulon, Damaszkuszon, és gyűlölik az egyiptomiakat, épp ugyanannyira, mint mi. Szükségük lesz ránk, ahogy nekünk is szükségünk van rájuk…

– Nagymester – vörösödött el a király dühében –, azt hittem, Cipruson megértettem magával, hogy semmiképpen sem akarok összefogást a hitetlenekkel.

Felérne azzal, hogy átadjuk nekik az országot, Isten ne adja! Tudom, hogy ha távozom, maguk azonnal kitárják feléjük a karjukat, és átadják magukat a hosszú, filozofikus tárgyalásoknak az ő nyelvükön, melynek írásbeliségét oly nagyra értékelik. Nem fogom hagyni!

– De felséges bátyám – avatkozott közbe Alphonse d'Anjou –, gondoljon a sok száz lovagra és katonára, akit elveszítettünk! Gondoljon azokra is, akik megmenekültek, és akik már csak arra vágynak, hogy hazamenjenek, és rendbe hozzák ügyeiket, de leginkább egészségüket. Gondoljon az édesanyánkra!

– Az édesanyánk egyedül is a legjobb uralkodó – vágott vissza Lajos. –

Szembenézett már nagyobb gaztettekkel is angol rokonunk részéről…

– Akit egyébként őszentsége a pápa kérésemre rendreutasíthat, és rávehet, hogy maradjon otthon, ha nem akarja a kiátkozást kockáztatni, amiért egy olyan országra támad, melynek királya keresztes háborúban van… – tette hozzá a bíboros legátus.

– Végül – szólt bele Joinville is, aki egy ideje hiába próbálta hallatni a hangját –, a király nem okozhat csalódást ennek a jó népnek, mely oly szépen és nagylelkűen fogadja. Nem értenék meg, hogy az, akibe minden reményüket fektették, ha visszanyeri egészségét és kiváltja a foglyokat, magukra hagyja őket…

– Nem törődne inkább azzal, ami magára tartozik – morogta a templomos. –

Egyfolytában nyög és siránkozik, mégis itt akar maradni! Igaz, a király enged minden kérésének…

– Ó!

Ebben a hangnemben a beszélgetés majdnem veszekedéssé fajult, amikor Vichiers

„mohó csikónak” bélyegezte Joinville-t, ahogyan a Szentföldön született frankokat elítélőleg nevezték. Az udvarnagy azonban visszavágott:

– Inkább legyek csikó, mint elgyötört gebe, mint maga! – vágta az arcába.

A két férfi kivonni készült kardját, de a király közbelépett:

– Elég ebből! Parancsoljuk, hogy maradjanak nyugton… minden téren! – tette hozzá jelentőségteljes pillantással Vichiers felé. – A következőképp határozok: akik haza akarnak menni, megtehetik. Mi, akik azért jöttünk, hogy felszabadítsuk a szent helyeket, és lehetővé tegyük a zarándokok számára, hogy nyugodtan imádkozhassanak, maradunk, ameddig kell a királyság újraszervezéséhez és a védelmi rendszerek, falak és erődítmények újjáépítéséhez. Vissza kell állítani az északi frank kerítést is, kibékítve az antiochiai-tripoliszi hercegséget az örmény királyságokkal…

– Nem lesz rá ideje, felség! – nevetett keserűen Vichiers. – Az iszlámnak olyan fegyverei vannak, melyeket ön nem ismer: a Hegy Öregje önre zúdítja az asszaszinjait, és itt fog meghalni, anélkül, hogy bármit is megoldott volna. Talán előbb még a királyságát is elveszíti! De bizonyára nem tudja, kicsoda a Hegy Öregje – tette hozzá megvető mosollyal.

Eudes de Cháteauroux, a legátus rémülten közbe akart lépni, de a király csendet parancsolt. Felállt, és magas, karcsú alakja jó egy fejjel a nagymester fölé magasodott:

– Többet tudunk róla, mint gondolná, Renaud de Vichiers testvér. Így azt is tudjuk, hogy félre akar vezetni, amikor az iszlám szolgálatában álló asszaszinokkal fenyeget. A Hegy Öregje a Bagdadban vagy Kairóban gyakorolt iszlám ellensége. Tanulmányoztam az összes irányzatot. Magának ellenben van mitől tartania, hisz a gyűlölet, melyet kölcsönösen táplálnak egymás iránt, nem huny ki egyhamar… Mondja meg, ha tévednénk!

A nagymester dühösen elhagyta a tanácstermet Hugues de Jouy-val és az őt kísérő

testvérekkel. IX. Lajos félmosollyal pillantott utánuk, mely különös módon megkeményítette arcát.

– Nos, így határoztam, uraim! – mondta végül felemelve a hangját, hogy mindenki pontosan megértse. – Itt maradunk, hogy rendet tegyünk, helyreállítsuk a békét és a biztonságot a zarándokutakon.

Renaud reményteljes örömmel figyelte a szócsatát a király és a nagymester között.

A történtek után jobbak az esélyei, hogy meghallgatásra talál Roncelin del Fos elleni panasza. Követni akarta a királyt a lakosztályába, miután Lajos lezárta az ülést, de Geoffroy de Sergine, aki a manszurai tragédia óta szigorúan vigyázott a felséges személyre, útját állta.

– A király nem akarja, hogy zavarják! – tagadta meg tőle a belépést.

– Ha imádkozni ment, megvárhatom a kápolna ajtajában?

– Nem, lehetetlen. Nem a kápolnában van.

– Akkor hol? Kérem, Sergine úr, nagyon fontos mondandóm van a számára…

– Kinek fontos? A királyságnak… vagy önnek?

– Talán mindkettőnek. Engedélyt szeretnék kérni, hogy elmenjek…

– Sehova! Most senki nem hagyhatja el Akrát semmiféle indokkal. Míg meg nem érkezik a moreai herceg által ígért erősítés, egyetlen lehetséges védő sem utazhat el. A király úgy határozott, hogy elengedi azokat, akik haza akarnak menni nyugatra, ami nagyon hamar megtörténik majd. Könnyen meglehet, hogy kevés fegyverforgató marad. Ugye nem kell emlékeztetnem, hogy maga a király fegyvernöke?

A fiatal lovag látványos elkeseredése láttán. Sergine kedvesen elmosolyodott:

– A felségünk majd később foglalkozik a személyes ügyekkel. Most pihenésre van szüksége az imént átélt jelenet után.

– És mivel az ima a legjobb pihenés, talán nem a kápolnában van, de imádkozik.

– Nem. Felkereste a királynét a lakosztályában… Nem gondolja, hogy neki is joga van időnként egy kis gyengédségre?

Sergine mosolya többet elárult, mint szavai, és Renaud fülig pirult. Hirtelen nagyon boldogtalannak érezte magát, és mivel azt sem tudta, mit kezdjen magával, sarkon fordult, és sétára indult a kikötőben: hátha sikerül elűznie a kínzó gondolatokat, melyek mindig rátörtek, amikor elképzelte Marguerite-et a férje karjában. Gyűlölte magát ezekért a felségsértő képekért: nem azért a merészségért, mert maga elé képzelte a fiatal királyné testét, hanem mert frusztrációból táplálkozó gyűlöletfélét érzett a hús-vér férfi iránt, miközben a király, a keresztény, a leendő szent hatalmas csodálatra indította.

A Szent Mihály-templom előtt elhaladva halvány remény ébredt benne, hogy találkozhat Sancie-val, ezért belépett. Hirtelen nagy szükségét érezte, hogy beszélgessen vele, hogy legalább beszélhessen arról, akit szeret. Annyival könnyebb volt vele, mint Hersende asszonnyal, akinek átható tekintete olvasott a lelkében. Túl késő volt azonban ahhoz, hogy összetalálkozhasson Sancie-val. Mégis imádkozott egy keveset az oltár előtt, ahol a kis piros láng jelezte az isteni jelenlétet, de nem talált megnyugvást. Visszament a szállására, becsukta fülét Joinville örökös sirámai előtt, és bezárkózott a szobájába egy kancsó bor társaságában, melyet az utolsó cseppig kii ivott a felejtés reményében. Nyugtalan éjszaka és fejfájós reggel lett az eredménye.

Egy perc ideje sem maradt készülődni: a király az Akrától északra fekvő városokba indult – Tyrbe Szidonba és Bejrútba –, hogy megszemlélje a falak és a védelmi rendszerek állapotát. Minden lovagjának vele kellett tartania.

A visszatérés másnapján – három héttel később nyugtalanító hír érkezett: Valcroze asszony eltűnt, anélkül, hogy bárki is megmondhatta volna, mi lett vele…

XIII. fejezet

A tűz

Nem keresték azonnal. A királyné, aki mindenkinél jobban tudta, milyen szeszélyes, kíváncsi és öntörvényű az udvarhölgye, úgy gondolta, biztosan nem vette észre az idő múlását, és ott ragadt valahol, akár a falakon kívül is. Amikor azonban napfelkeltekor gyalog, kimerülten, porosan, nyugtalanul és nagyon dühösen megérkezett a társalkodónője, Honorine, a palota felbolydult, ahogy sikerült másra is nyitnia a száját, mint a fűszeres borra, melyet bőségesen diktáltak belé, hogy összeszedje magát Azután beszélni kezdett.

Előző nap Sancie levelet kapott, melyben arra kérték, hogy délután sétának álcázva menjen el egy kis kápolnába, mely az előző század végén épült a Tell el-Fuukharon, azon a helyen, ahol a nagy ostrom alatt Szaladin sárga sátra állt. Nem volt aláírás, csak egyetlen nagybetű, mely akár R is lehetett. A titokzatos levélíró diszkréciót kért, kijelentve, hogy a királynét fenyegető veszélyről van szó.

– Sancie asszony öszvéreket kért, és nem sokkal három óra előtt elindultunk.

Meleg volt, de a szél, mely egész nap fujt a tenger felől, kellemessé tette a sétát, és kényelmesen elértük a kápolnát a dombon. Bájos hely, szép kilátással…

– Mit számít a kilátás – szakította félbe Marguerite, aki elé odavezették Honorine-t. – A lényeget mondja, kérem!

– Máris, felség, máris… de olyan feldúlt vagyok – sírdogált az asszony. – Talán egy korty bor segítene.

Hersende töltött neki egy keveset, melyet csalódott arccal gyorsan megivott, majd folytatta:

– Odaérve láttuk, hogy egy lovat kötöttek ki az egyik ciprushoz a kápolna mellett.

Leszálltunk, és kikötöttem mellé az öszvéreinket, az úrnőm pedig egyedül bement a kápolnába. Diszkréten félrehúzódtam… hogy megcsodáljam a tájat – tette hozzá erényesen Honorine, nyugtalan pillantást vetve a királynéra. – Úgyhogy semmit sem hallottam. Egyébként nem maradtam sokáig: egy férfi bukkant fel a küszöbön, és intett, hogy menjek oda…

– Egy férfi? Miféle férfi? – türelmetlenkedett Marguerite.

– Szavamra… nem tudom! Nem volt túl fiatal. Bőrbe öltözött, mint a fegyvernökeink, de a zubbonyán nem volt címer… Mindenesetre közülünk való volt, és gond nélkül beléptem. Azután… semmire sem emlékszem, hacsak arra nem, hogy szép kis ütést kaptam a fejemre…

– És semmit sem látott, hallott?

– Hitemre, nem. Sötét volt odabent, és a kinti napsütés után csak hunyorogtam…

Amikor felébredtem, rossz ízt éreztem a számban, besötétedett már, és egy lélek sem volt sehol. Minden eltűnt: Sancie asszony, az öszvérek, a ló és az ismeretlen férfi…

Egyedül voltam – sírt fel hirtelen felidézve az átélt félelmet. – Kiáltottam, kutattam…

senki sem felelt… Kezdett hideg lenni, és tudtam, hogy becsukják a városkapukat, ezért visszamenekültem a kápolnába, hogy megpróbáljak aludni. De a legapróbb zajtól is féltem, és képtelen voltam az alvásra. Ahogy felkelt a nap, elindultam…

Története végére olyan zajos zokogásban tört ki, hogy az aggódó királyné egy kézmozdulattal jelezte, hogy kísérjék ki. Az öreg Adéle vállalta magára a feladatot, nem feledkezve meg a borról sem.

– Ha eleget ivott, talán elalszik – jegyezte meg. Marguerite, aki éppen végzett az öltözködéssel, megkérte a jelen lévő hölgyeket – beleértve Elvira de Fos-t is –, vonuljanak vissza, hogy négyszemközt beszélhessen Hersende-dal.

– Sancie-t elrabolták, hisz a történteket nem nevezhetjük másként – szólalt meg idegesen, szabad folyást engedve nyugtalanságának. – No de ki, és miért? Ha szerelmi történetről lenne szó, nem értem, minek kellene ennyi titokzatosság? Szabad asszony.

– Egészen biztosan nem erről van szó. Gondoljon felség a levélre, mely egy önt fenyegető veszéllyel csalta el… Kár, hogy nincs a kezünkben ez az üzenet.

– Arra kérték, hogy égesse el. Mindegy, úgysem vennénk sok hasznát: feltételezem, a szegény Honorine hűen számolt be a tartalmáról. Ott van persze az aláírás…

– Mely egy R betűre hasonlít? Én is felfigyeltem rá, és azon tűnődöm, vajon nem Courtenay lovagot jelöli-e.

A királyné hirtelen hallatlanul megdöbbentnek látszott. Elpirult, elsápadt, majd fel-alá kezdett járkálni a szobájában, miközben az orvosnő folytatta:

– Sancie bizonyára úgy gondolta, hogy az üzenet tőle érkezett, hisz jól ismeri.

Tudja, mennyire fontos Renaud lovagnak felséged… boldogsága. Hát még a biztonsága!

– Gon… gondolja?

– Meggyőződésem, madame – suttogta Hersende, magában megállapítva, hogy Marguerite rózsás bőre ismét pipacspirosra vált, ahogy hozzátette: – Mondjuk ki a dolgokat úgy, ahogy vannak. Nincs ebben semmi, ami sérthetné: a lovag szereti önt, azt hiszem, az első naptól fogva. És Sancie tudja ezt.

– Azt mondja, tudja? Istenem! Akkor miért jött vissza hozzám? Gyűlölnie kellene!

– Nem. Sancie is szereti önt. Másképp. És mivel nem sokra tartja magát, és sosem remélte, hogy szerelme viszonzásra talál, úgy döntött, önön keresztül szereti a lovagot, és talán segít neki kevésbé szenvedni: a királyné sosem nézhet szerelemmel más férfira, mint királyi férjére.

Marguerite elfordult, és lehajtotta a fejét.

– Egy királyné is ugyanolyan nő, mint mindenki más, Hersende – suttogta. – És ha a férje annyira szereti Istent, hogy csak szentségként, a gyermeknemzés érdekében közeledik a feleségéhez, az ölelések leginkább egy szükséglet kielégítésére hasonlítanak, mint az evés vagy az ivás. Hiányzik a szenvedély…

Hersende térdet hajtott, megfogta a kezét, és a homlokához húzta:

– Tudom, felség… és csodálom ezért. Csak azért beszéltem, hogy jobban felmérhesse mindkettőjük értékét. Mindenesetre nem lenne jó meghallgatni Renaud lovagot? Talán tud valamit.

– Bizonyára. Érte küldetek!

Néhány perccel később az öreg d'Escayrac úr, akinek ragaszkodását a királyné azzal hálálta meg, hogy állandó szolgálatába fogadta, elindult a Szent Mihály-templom melletti házba… kedvetlenül, és némi tiltakozás után. A legkiszámíthatatlanabb módon az öreg nemes, akinek az volt a feladata, hogy a hasra vigyázzon, szerelemre lobbant –

késői, de annál vadabb szerelemre – nemcsak a has, hanem a királyné egész személye iránt… A gondolat, hogy csapot-papot otthagyva el kell sietnie a király legfiatalabb, ám nem a legcsúfabb fegyvernökéért, kellemetlen volt a számára, és vitatkozni próbált:

– Nem úgy illene inkább, felség, hogy előbb értesíti a királyt Valcroze asszony balsorsáról? Szerintem neki kellene kihallgatnia Courtenay-t…

Balszerencséjére Marguerite nem volt olyan hangulatban, hogy bármiféle ellenvetést elfogadjon attól az embertől, aki eddig sosem kérdőjelezte meg az utasításait.

– Mi lelte, Sir Bemard? Valcroze asszony a keresztlányom, eltűnik egy homályos üzenet után, melyben rám hivatkoznak, és maga szerint először meg kellene kérdeznem, mit gondol a király? Ha így jártam volna el Damiettában, hol lennénk most?

– Tudom, felség, tudom… de… az illem…

– Miféle illem? – kiabálta Marguerite magánkívül. – Emlékeztetem, hogy péntek van, és az Isten teremtette összes pénteken a király imádkozik, böjtöl, bűnbánatot tart, és azt szereti, ha békén hagyják! Most pedig, ha nem akar elmenni, mondja meg: odaküldöm Montfort asszonyt vagy Seringes-t, ami még illetlenebb lenne, hisz kizárólag férfiak lakta házról van szó…

Escayrac nem számított ekkora viharra. Behúzta a nyakát, kivehetetlen bocsánatszavakat mormolt, és amennyire reumája engedte, sietve távozott, de a bizalmatlanság, melyet a jóképű Renaud ébresztett benne, szilárd ellenszenvvé alakult.

Amikor visszatért, oldott volt és szinte mosolygós. Igaz, nem Renaud-t hozta el, hanem Joinvillet, aki boldog volt, hogy alkalma nyílik meglátogatni a királynét. A szobájából nyíló, babérrózsával beültetett udvaron találták. Sétálgatott, és karján ringatta a kis Jean-Tristant, aki gügyögött és kalimpált, mosolyra fakasztva édesanyját.

Bájos volt a kép, Marguerite észre sem vette, hogy nézik. Ahogy meglátta a két bárgyún mosolygó arcot, hangulata azonnal megkeseredett:

– Joinville úr? Kedves, hogy meglátogat, de nem magát vártam. Azt hittem, Bernard lovag, hogy megértett…

– Igen, igen, madame! – sietett a magyarázattal a megszólított. – Nem tévedtem.

Csakhogy Courtenay úr nem volt a házban, és Joinville úr ajánlkozott, hogy eljön és elmagyarázza…

– Mit? – sóhajtott kimerülten Marguerite. – Hol van Courtenay lovag?

Joinville két lépést előrelépett, és meghajolt:

– Elutazott, felség. Ma hajnalban, a kapuk megnyitása után kapott egy üzenetet.

Felnyergeltette a lovát, és elment.

– Miféle üzenetet? És hova ment?

– Nem tudom, felség. Egy szót sem szólt. Felfegyverkezett, kis csomagot készíttetett össze a fegyvernökével, azután követte a küldöncöt, aki várt rá.

– A fegyvernöke természetesen vele tartott?

– Nem, felség. Az állt az üzenetben, hogy egyedül kell mennie…

Marguerite elhallgatott. Nem volt ínyére, ahogy a dolgok alakultak ma reggel. Most már a Sancie feletti aggodalomhoz hozzáadódott egy másik is, mely furcsán elszorította a szívét. Ugyanakkor valami azt súgta, hogy a két eltűnés összefügg, a második az elsőből következik, és nem ígér semmi jót. A két férfi szólni sem mert.

Végül Marguerite Joinville-hez fordult:

– Legalább arra megkérte önt, hogy értesítse a királyt a távollétéről? Vagy nem tudja, hogy a törvényeink tiltják, hogy az ura engedélye nélkül eltávozzon?

Újra harag vibrált a hangjában, és szabad folyást engedett neki: így tudta legjobban leplezni aggodalmát.

– Igen, felség. Mielőtt elment, megkért, hogy kérjem a nevében a király bocsánatát, és mondjam el, hogy becsületbeli ügyről van szó…

– Akkor menjen, és mondja el neki, én pedig elkísérem. Ketten is kellhetünk, hogy eljussunk hozzá az ájtatosságában!

* * *

Renaud ekkor már messze járt. Ahogyan Joinville is mondta, hajnalban levelet kapott, egy utcakölyök hozta, amilyenek szinte maguktól születnek a keleti városok porából. Ez a fiú tiszta ruhát viselt, és miután átadta az üzenetet, leüli egy még bezárt üzlet küszöbére, és kijelentette:

– Várok.

Renaud ijesztőnek találta a levél tartalmát. Néhány szóban tudatták vele, hogy Madame de Valcroze-t elrabolta „egy emír, akiben szenvedélyt ébresztett, és ha nem akarja, hogy örökre eltűnjön egy hárem mélyén, a segítségére kell sietnie. Követnie kell az üzenet hozóját, aki elvezeti ahhoz, aki megadja számára a lehetőséget, hogy megmenthesse. Egyedül kell azonban mennie, és egy szót sem árulhat el senkinek a levél tartalmáról, melyet meg kell semmisítenie.

Elgondolkodva gyűrögette ujjai között az üzenetet, mintha további információkat próbálna kicsalni belőle. Milyen különös történet! Sancie-t elrabolták? Sancie szenvedélyt ébresztett egy emírben? Ki látta volna, hol és mikor? Leginkább a szenvedély szó döbbentette meg, hisz sosem képzelte volna, hogy „a kedves kis csúfságot” mindent elsöprő szépségként kezeljék, akinek érzelmi katasztrófák szegélyezik útját. Másról lehetett szó… de miről? Ahogy gondolkodott, a levél kiesett a kezéből, de csak akkor vette észre, amikor Pernon felvette, és kijelentette:

– Azt hallottam, a szaracénok fogékonyak a vörös hajra…

– Gondolod, hogy igaz lehet?

– Miért ne? Nem olyan nagyon szép az a hölgy, de nem is csúnya…

– Tényleg?

– Magát elvakítja a királyné! Igaz, mellette minden más nő jelentéktelen, de ez a hölgy nem. Csak az a kérdés – tette hozzá egészen más hangon Pernon –, érdekli-e magát a sorsa. Különben nem értem, miért magához fordultak. Hacsak nem akarják eltávolítani Akrából. Talán csapda?

– Lehet, de el kell mennem! Nyergeld fel a lovamat, és készíts össze egy táskát…

– Én is fölkészülök…

– Tudsz olvasni, nem? Egyedül kell mennem. És égesd el a levelet!

Renaud-n hirtelen lázas idegesség vett erőt. Lehet, hogy az üzenet egy része hamis volt, egy azonban biztos: Sancie-t elrabolták, ez pedig elfogadhatatlan. A miértet majd később kideríti. Tíz perc múlva készen állt, majd miután megbízta a félig még alvó Joinville-t, hogy kérje számára a király bocsánatát, csatlakozott a gyerekhez…

Lovát kantáron vezetve először a Galilea-kapuhoz követte a fiút, ahol a koldusokból és piacra siető parasztokból álló tömegen keresztül elhagyták a várost.

Kelet felé kanyarodott az út a lankás dombok között, melyeket forróságot ígérő

könnyed ködbe vont a reggel. Az út mentén egy lovas várakozott. A kis küldönc feléje küldte Renaud-t, és egy intéssel jelezte, hogy szálljon nyeregbe. Turbánra emlékeztető

fejfedőjével, vaslemezekkel megerősített tunikájával és bő nadrágjával az idegen úgy festett, mint egy helyi, szír, libanoni vagy egyéb nagyúr embere.

– Te leszel a kalauzom? – érdeklődött Courtenay. A férfi válasz helyett meghajolt nyergében, és az előttük futó útra mutatott. Arra a kérdésre sem válaszolt, hova mennek, egyszerűen csak megsarkantyúzta, majd vágtára fogta a lovát. Hátra sem nézett, de Renaud lépést tartott vele.

Nem tudta, hogy Basile – aki bár azt hitték, még alszik, ébren volt – követte, és egy tamariszkuszbokor rejtekéből figyelte találkozását az idegennel. Közelebb próbált jutni, hogy hallja, mit beszélnek, dél olyan gyorsan történt minden, hogy nem maradt rá ideje. Néhány pillanat mindössze, és a két lovas eliramodott. Elszoruló szívvel futott az út közepére, s nézte, ahogy fölemelkedik, majd elül a porfelhő a lovak patája nyomán… Sehogyan sem tudhatta meg, hová viszik a férfit, akit a világon mindenkinél jobban csodált…

Valaki más is nézte. Az út menti fűben guggolva az üzenetet vivő fiú adta át magát a teljesített feladat örömének, és egy almába harapott, melyet tunikájából vett elő.

Basile úgy határozott, hogy kikérdezi…

Nem sokáig vágtáztak, csak amíg át nem szelték a patakok és folyók szabdalta, termékeny mezőkkel és olajfakertekkel teli síkságot, mely Akra és Felső-Galilea között terült el. Gyümölcsfák, mandulafák és szőlők tarkították a tájat, és Renaud élvezte volna a szépséget, ha nem nyugtalanította volna a titokzatos cél, mely felé vitték, és különösen Sancie sorsa: vajon hogyan mentheti meg attól, hogy hárembe zárják? Már a gondolat is elviselhetetlen volt számára, hisz ismerte annyira a lányt, hogy tudja, sosem hajolna meg egy muzulmán gazda vágyai előtt: inkább meghal.

Mire elérték a hegy első vonulatait, olyan nagy lett a forróság, hogy vezetője megállt egy pálmafacsoport alatt, mely egy kutat és egy kis rácsos építményt takart. Az árnyékában leültette Renaud-t, miután ittak, és megitatták a lovakat is. A lovag tiltakozni akart: miért vesztegetik a drága időt, amikor egy nemes hölgy megmentésére kell sietniük? A másik – aki úgy tűnt, néma, de nem süket! – csitító mozdulatot tett, a vakítóan szikrázó napra mutatott, szélesen elmosolyodott, majd sajttal és datolyával kínálta társát. Végül lefeküdt a földre, hátat fordított Renaud-nak, s a világ legtermészetesebb módján elaludt.

A lovag egy darabig meglepetten figyelte, legszívesebben megrázta volna, és a kardjával fenyegetőzve kényszeríti, hogy folytassák az utat. Menedékhelyük friss levegője ellenére is érezte azonban, hogy folyik róla az izzadság, és a szintén az árnyékban álló lovakra vetett pillantásból megértette, hogy a kalauza bölcsen cselekszik: ismeri az országot és az itteni életmódot, míg ő csak nemrég érkezett, és semmit sem tud.

Renaud is lehevert, de nem aludt. Túl sok kérdés cikázott a gondolataiban. Ki lehet ez a férfi, és főleg ki küldte? Ahhoz, hogy tudomása legyen egy emír „szenvedélyéről”, közeli kapcsolatban kell állnia vele. Ráadásul, mivel Renaud semmit sem tudott a vidék földrajzáról azon kívül, amit a nagyapja kézirata elmondott, nem tudta, meddig tart a frank királyság, hol kezdődnek a muzulmán földek, és milyen távolságra vannak Damaszkusztól, Aleppótól vagy a többi várostól, ahol a katonai elitet alkotó emírek élnek. Sancie-t bizonyára egyikükhöz viszik… A kalauz személyével kapcsolatban Renaud azon tűnődött, vajon nem a templomosok szolgálatában áll-e. A keresztesek mind tudták, hogy a szerzetes-katonák sajátos politikát folytatnak, nem is olyan titkos kapcsolatokat ápolva az iszlámmal, melyekről sokan tudtak, köztük maga a király is: elég volt csak visszaemlékezni ciprusi, sőt itteni haragjára, amikor a templomod sok esetleges egyezségekről beszéltek. Ugyanakkor furcsa lett volna, ha tudomásuk van egy frank és keresztény hölgy elrablásáról egy emír számára. Különösen hogy semmit sem tettek!

Az erős gondolkodásban Renaud végül elszenderedett, és amikor a társa rázogatására kinyitotta a szemét, látta, hogy a végéhez közeledik a nap, és ibolyaszínre váltott a táj. Néhány perccel később miután ettek, ittak és ellátták a lovakat, továbbindultak a hegyek egyre sűrűbb árnyai közé…

Egész éjjel mentek. Szép, tiszta, világos éjszaka volt, melyben több és nagyobb csillag ragyogott, mint nyugaton, csodálatos ékszert rajzolva az égre, melyről egyetlen királynő sem álmodhatott. Tisztán kirajzolódtak a kopár hegygerincek, és bár vágtázni nem lehetett, jól járható volt az út. Napkeltekor szétnyíltak a hegyek, és az egyik lejtőn a Kánaán hegy oldalán épült kis várost fedtek fel. Egy erős várkastély magasodott fölé szédítő falaival. A Templom fekete és fehér zászlaja lengett rajta. Renaud hirtelen kitalálta, hol vannak:

– Safed? – mutatott az erődre.

A férfi félmosollyal bólintott. Valóban ott voltak, és Renaud áldotta a sorsot, amiért ilyen szerencsésen, anélkül, hogy keresnie kellett volna, eljutott a fájdalmas emlékű

Hattin-szarvhoz, melynek lábánál elásták az Igazi Keresztet, Balduin és Thibaut keresztjét. Ösztönösen a déli irányt kereste. Ráadásul mivel Roncelin de Fos Safedben volt, végre vele is rendezheti a számláját, távol szent királya szemétől és fülétől…

Csakhogy ahelyett, hogy bementek volna a városba, melynek szűk utcái a hegyoldalban kapaszkodtak, a kalauz jobbra, egy akáciákkal és pisztáciával szegélyezett ösvényre fordult, melyek dús zöld levelei elnyelték a lovagokat. Hátat fordítottak Safednek.

– Nem oda megyünk? – ráncolta a szemöldökét Renaud hátrafordulva nyergében.

Az ismeretlen nemet intett, és a kezével jelezte, hogy indulniuk kell. Ismét a hegyek felé mentek, de most déli irányban… fél óra elteltével a kalauz megállt, leszállt a nyeregből, kikötötte a lovát, és intett a kísérőjének, hogy kövesse a példáját. Növények által félig benőtt ösvény nyílt egy sziklahasadékban, ahol a turkopol23 habozás nélkül megindult. Renaud követte, és egy pinceféleségben találta magát, melyet a nappali fényből belépve sötétnek érzékelt, ám ahogy szeme megszokta a homályt, a végében a szürke falakon fáklya fényét látta. Kezét kardja markolatára helyezve megindult a fény felé.

Léptei zajára egy fekete árnyék rajzolódott ki a megvilágított fal előtt, azután nem mozdult többet. Renaud lépés közben kivonta a kardját. Eddigi élete kiélesítette érzékszerveit a veszélyre. Kiszagolta, akár a kutya. Bár mostanáig korrektül bántak vele, valami azt súgta, hogy nem sok jót várhat ettől a mozdulatlan árnyéktól. A barlang sarkához érve egy pillanatra megállt, majd hirtelen megfordult. Magas férfi állt előtte egy asztalnak támaszkodva, melyen gyertya égett, fénybe vonva az alakot.

Renaud azonnal felismerte, nem is annyira a csillogó páncél felett viselt vörös keresztes köpenyről, hanem a szívében eluralkodó haragról. Roncelin de Fos volt. Ha a templomos a meglepetés hatására számított, tévednie kellett: amint meglátta Safedet, Renaud megsejtette, hogy végre találkozik vele. Megvetően vetette oda:

– Mennyi óvintézkedés a találkozáshoz, melyre napok óta törekszem! Az én ízlésem szerint egyszerűbb lett volna kijönnie a párbajpástra, ahová a marsalljánál hívtam, de mivel ez itt inkább gyanús, alvilági hely, nem csodálom, hogy jobban kedveli. Ám legyen! Vonja ki a kardját, és küzdjünk meg!

– Nem ezért vagyunk itt, heves, ifjú kiskakas, hanem hogy egy fontos ügyről beszéljünk. Vagy talán elfelejtette a kapott üzenet tartalmát?

– Madame de Valcroze elrablását? Elhittem, egészen addig, míg magát meg nem 23 Keresztény hitre tért kisegítő katona

láttam, de most úgy gondolom, egyszerű csalétek volt, hogy idejöjjek. Mégis örülök neki. Eleget beszéltünk: küzdjünk meg!

– Csalétek? Gondolja?… Nos, akkor nézze meg!

Roncelin felvette az egyik fáklyát az asztalról, meggyújtotta a gyertya lángjánál, és Renaud előtt megindult a barlang mélye felé. Magasba emelte a fényt:

– Nézze!

Renaud meglátta a szalmán fekvő Sancie-t, összekötözött kézzel és lábbal, a csinos zöld ruhában és aranypaszománnyal szegett kis köpenyben, melyben néhány napja látta. Ha félt is, nem mutatta. Csak tágra nyílt szeme beszélt helyette, és Renaud sosem hitte volna, hogy ilyen hatalmas ez a szempár: két megfejthetetlen mélységű, ragyogó tó, melyből könnyek csorogtak, ahogy felismerték őt. A lány azonban egy szót sem szólt. Nem tehette: tulajdon fátylával tömték be a száját.

– Istenem! – kiáltott fel Renaud. – Maga rabolta el? Ezt merte tenni?

Sancie-hoz akart ugrani, hogy kiszabadítsa, de Roncelin kinyújtotta a karját, és a fáklya elállta az utat, olyan közelről, hogy a láng majdnem elérte a ruha selymes anyagát, mely enyhe égett szagot kezdett árasztani:

– Még sokkal többet is meg mernék tenni a Templom dicsőségére! Ez a nő, ahogyan maga is, csak egy kis bábu a sakktáblámon a játszmában, melyet Lajos király és az övéi ellen folytatok.

– Magasra tör, barátom! – füttyentett Renaud.

– A francia király meg merészelte volna sérteni sir…

– Úgy tett, mintha keresné a nevet – Roncelint…? Ugye így hívják? Illusztris személyiség, igazán! És miféle sértésben volt része?

– Majd később elmondom. Ha jónak látom. Vagy talán nem is… Most másról kell beszélnünk. Az okról például, mely ide juttatta a hölgyet.

– Aljasság őt felhasználnia, mégis jobban örülök, hogy itt látom, és nem útban egy emír háreme felé… Elég lesz kiszabadítanom, miután megöltem magát.

Renaud gyors volt, akár a villám: kardját lándzsaként előreszegezve rárontott Roncelinre, és át is döfte volna, ha a férfi, sokkal inkább ösztönösen, mint tudatos akarattal, odébb nem lép. Támadójának így maradt ideje megfordulni és újra lecsapni.

A barlang sötétségéből négy szolga ugrott elő, megragadták megveszekedett védekezése ellenére is. Néhány pillanattal később összekötözött kezekkel vitték vissza a barlang első részébe, az asztal elé, melyhez ellensége leült.

– Tényleg idiótának tartasz! – sóhajtotta Fos. – Gondolhattad volna, hogy azért hagytam meg a kardodat, mert megtettem a szükséges óvintézkedéseket. No de elég a fecsegésből, fordítsuk komolyra a szót! Sejtheted, pontos oka van annak, hogy ennyi mindent megteszek. A templomosoknak nem céljai hölgyek elrablása, kivéve, ha azok hasznosak lehetnek számukra. Ez a nő pedig cserealap a számomra.

– Mihez?

– Az Igazi Kereszthez. Egyedül te tudod, hol ásták el!

Renaud hallgatott, próbálta megérteni, mit keres az Igazi Kereszt ebben az ügyben.

– Miből gondolja? – suttogta végül.

– Ugyan, hát a kéziratból! Thibaut de Courtenay kéziratából, melyet megtaláltam –

és elolvastam! – a joignyi parancsnokságon. Azért mentem oda, hogy átnézzem az archívumot, és lássam, mit hagyhatott maga után az a vén róka Adam Pellicorne.

– Magának nálam is jobban kellene tudnia, hogy a templomosoknak nincs semmijük, és semmit sem hagynak haláluk után…

– Tudom, Adam testvérnek mégis birtokában volt a rend legnagyobb kincse, hisz ő

hozta el a Szentföldről: a törvénytáblák, melyeket Isten saját kezűleg írt, s melyek nem voltak a frigyládában, amikor Hugues de Payns és a szegény lovagjai elvitték Franciaországba. Senki nem tudja, hol van most a frigyláda, és azt reméltem, valami írásos nyomot találok. De nem hagyott semmit, semmit! – tört ki dühösen Roncelin.

– És senki nem tud róla semmit? – kérdezte Renaud, akit akarata ellenére is magával ragadott ez a történet, mely visszaröpítette a kézirat világába.

– Adam testvér nem rejtegethetett egyedül egy ennyire fontos kincset, ráadásul biztosan beavatott valakit a titokba! A nagymester…

– A nagymester? Ő, Adam Pellicorne volt a nagymester, szerencsétlen ostoba! A titkos nagymester, aki nem tartozik elszámolással senkinek, még a pápának sem! Tehát ezt akartam megtudni, de Thibaut testvér kézirata más titkot fedett fel előttem: azt, hogy a hattini csata pokla előtt a rend marsallja megparancsolta, ássák el a keresztet egy olyan helyre, melyet csak két templomos ismer. Az egyiküket másnap megölték, a másik azonban tovább élt, s vele együtt a titok is. Ezen a ponton egyértelmű a kézirat!

– tette hozzá Roncelin feje fölé emelve mutatóujját, amitől úgy festett, akár egy őrült próféta.

– Csakhogy… hiányzik néhány oldal!

– És ezeket a hiányzó oldalakat kerested az elfeledett toronyban, te nyomorult! –

mordult fel Renaud, aki egy csapásra mindent megértett. – És annyira kerested, hogy még a sírt is kikutattad, nem féltél a szentségtöréstől…

Fos megvonta a vállát, és tekintetébe visszatért a fakó szürkeség:

– A halottak, halottak, egy egyszerű látogatás nem zavarhatja őket. Ha ott jártál, láthattad, hogy nagyon gondos voltam.

– Talán mondjak köszönetet? – csattant fel felkavarodó gyomorral Renaud. –

Máglyát érdemel, aki megszentségtelenít egy sírt!

– Ó, a nagy szavak! Fogd vissza magad kissé, kölyök, mert tőled akarom megtudni, mi áll a hiányzó lapokon.

– Nagyon homályos volt. Nem is emlékszem rá…

– Igazán? És azt gondolod, ezt elhiszem?

– Miért ne? Az emlékezet törékeny. Thibaut testvér többet dicsőíti a keresztet, mint amennyi részletet közöl a helyéről… melyet talán azóta ki is raboltak. Majdnem hetven éve már a hattini csatának… lehet, hogy valaki megtalálta a keresztet…

Fos hirtelen elvesztette a hidegvérét, egészen közel hajolt foglyához, aki így érezhette fokhagymától bűzlő leheletét:

– Márpedig én azt mondom, nem! És azt mondom, odavezetsz. Nincs messze.

Megmutatod nekem a helyet, és ásni fogsz, ásol akár addig, míg le nem kopik a bőr a kezedről, és megtalálod! Különben…

– Különben? – fordította el a fejét Renaud egy grimasszal.

– Különben a barátnőd – barátok vagytok, nem igaz… vagy talán több is –

Damaszkuszba megy, a nagy fehér városba, hogy al-Nazir Juszuf malik, Szaladin unokája kéjét szolgálja – ami nem semmi, ismerd el…

– Kiadna egy keresztény hölgyet egy hitetlennek? Ez megbocsáthatatlan bűn!

– Szegény ártatlan lélek! Bőven vannak keresztény hölgyek, akik önként átadták magukat. Például az anyád…

Az őröknek ismét vissza kellett fogniuk Renaud-t, aki kötelékei ellenére ellenségére akarta vetni magát…

– Nyomorult! A pokolban fogsz égni az idők végezetéig! Hol van a lovagi esküd?

– Éppen a megfelelő szót használtad: ég! Elégették a lovagi eskümet azon a baljóslatú napon, amikor Isten ege alatt a francia király fegyveresei, akinek állítólagos szentségét oly nagyon tiszteli birka népe, több mint kétszáz embert, férfiakat, nőket és öregeket vetettek bele a Montségur domb oldalában ásott tüzes árokba! Figyelj jól, Renaud de Courtenay! A megégetett katárok között ott volt a várúr felesége, Corba de Perella, és a lánya, Esclarmonde… egy kecses, szép, gyengéd angyal… Tizenhat éves volt… és szerettem! Láttam, ahogy beledobják a tűzbe, és lelkem üdvére megesküdtem, hogy megfizettetek a véres könnyekért Lajos királlyal, és elpusztítok mindent, ami csak kedves számára az életben…

Renaud döbbenten, iszonyattal, s egyben különös szánalommal nézte ezt a gyűlölettől sugárzó férfit, akinek kétségbeesésében mégis volt valami megindító… Hogy megnyugtassa, és talán megkímélje Sancie-t, arra gondolt, hogy jót tehet, ha beszélteti, és megkérdezte:

– Akkoriban már templomos volt?

– Akkoriban? Nem volt az olyan régen. Tavaly márciusban volt hat éve, hogy elkövették azt az aljasságot. A hónap tizenhatodik napján…

Éppen aznap, amikor Párizsba indultam – gondolta magában Renaud, aki számára olyan szép reményekkel teli volt az a nap, hogy megőrizte emlékezetében a dátumát.

Hangosan azonban csak annyit mondott:

– Voltak templomos házak azon a vidéken, ahol annyira harcoltak az eretnekség ellen?

– Elég sok volt. A rend jól megvetette a lábát Foix és Toulouse grófok, Trencavel vikomt birtokain.

Az állítólagos eretnekek sosem zavartak, éppen ellenkezőleg. Szép és tiszta volt a hitük, példás életet éltek, és megismertük őket… Egy nagybátyám miatt, aki előttem ott élt, két éve a foix-i parancsnokság tagja voltam, ahol lelkesen tanultam, amikor elkezdődött Montségur végeérhetetlen ostroma. Az utolsó hónapokban ott szorultam, olyan körülmények között, melyek nem tartoznak rád. Akkor pillantottam meg Esclarmonde-ot. Érte, egyetlen mosolyáért kész voltam mindent odaadni, mindent megtagadni… és azok közé tartoztam, akik segítettek a végső támadás előtt kijuttatni a kastélyból azt, ami a katárok igazi kincse volt: az írásaikat, a szent könyveiket, a hitük leírását… nem féltettem Esclarmonde-ot, mert amikor elmentem, nem tartozott a katárokhoz. Ahogyan az apja, Raymond és a nővére sem. Egyedül az anyjuk lett

„tökéletes”, ahogy ők nevezték, és később megtudtam, hogy az utolsó éjszakán Corba de Perella meggyőzte a lányát, hogy vegye fel a consolamentumot, az egyetlen szentségüket, hogy örökre megőrizze a tisztaságát, magával víve azt a halálba. És tönkretett kastélya küszöbéről Raymond de Perella, a lánya és a veje, Gerard de Mirepoix látták, amint megláncolva elvezetik őket az ösvényen, melynek végén a máglya lángoló pokla állt. Az anya támogatta a lányt, aki enyhén – ó, egészen kicsit –

sántított. Én is láttam őket…

Hirtelen elhallgatott, és megrázta magát, mintha rossz álomból ébredne.

Bizonytalanul végigsimított a homlokán, a hangja azonban nem remegett, ahogy felmordult:

– Miért mondom el neked mindezt? Mintha megérthetnéd…

– Talán. Az a felfedezés lep meg leginkább, hogy képes vagy szeretni. Csakhogy általában a szerelem jobbá tesz. Feltéve persze, ha kölcsönös… És az a lány biztosan nem szeretett téged!

– Mit tudsz te erről?

– Ilyen fiatalon a borzalmas halált választotta! A boldog szerelem nem fogadja el ilyen könnyen az önfeláldozást.

– Pedig szeretett… lélekben! A test undorral töltötte el.

– Te viszont akartad őt? Azt hiszem, most már értem… Inkább meghalt, mint hogy elbukjon. Szép..: de ez még nem ok rá, hogy az egész világra haragudj!

– Nem is az egész világra. Kevésbé gyűlölöm azokat a mocskokat, akik meggyújtották a máglyát, mint azt, aki megparancsolta! A még meleg hamvak felett, melyeket az arcomba sodort a szél, megesküdtem, hogy bűnéhez méltó bosszút állok rajta. Ezért akarom a keresztet, melyre oly büszke lenne: mindenfelé magával vinné, és gondolom, azt tervezi, hogy nemsokára nagy pompával eljön érte!

– Nem ismeri a titkot… Egyedül Artois gróf tudta.

– Különben már a helyszínen lenne, mezítláb, forró könnyeket hullatva, személyesen ásva a földet? Nos, ettől a nehézségtől megkíméljük, mások várnak még rá. Eleget beszéltünk. Kapsz enni, hogy erőre kapj, és amikor besötétedik, elmegyünk a Hattin-szarvhoz…

Talán hogy elkerülje a további beszélgetés kísértését, Roncelin néhány rövid, torokhangú parancsot vakkantott, majd távozott. Az emberei felszolgálták a fogolynak az ígért ételt, majd leültették a fal mellé, ahol kikötötték egy karikához. Felesleges volt az övi intézkedés, hisz alighogy befejezte az evést, ellenállhatatlan álmosság tört Renaud-ra. Éppen annyi ideje maradt, hogy megértse, valamit kevertek az ételébe, máris aludt. Amikor felébredt, mégsem volt ködös az agya: Megint esteledett, és indulni készültek. Még mindig háta mögött összekötözött kézzel felültették a lovára l melyet az egyik turbános a kantáránál vezetett.! Roncelin de Fos azt a lovat irányította, melyen Sancie ült, sűrűn elfátyolozva, de elöl összekötözött kézzel, hogy kapaszkodhasson a nyeregben.

– Miért hozza őt is? – kiáltotta Renaud. – Muszáj tovább gyötörni?

Látta, hogy a lány felé fordul, de nem szól. Valószínűleg a fátyol alatt még mindig be volt kötve a szája.

– Mert ha a szemed előtt van, jobban engedelmeskedsz a parancsaimnak. A jelenléte eszedbe idézi, hogy mi vár rá, ha nem engedelmeskedsz…

– Engedelmeskedem… de legalább hagyd lélegezni! Betömöd a száját, sűrű a fátyla…

– Nyugodj meg. Csak az akaratom zárja le a száját. Tudja, mi lenne, ha megszólalna… És neked is azt tanácsolom, hallgass. Gyerünk!

Megindult a kis csapat élén, dél felé vették az irányt. Ismét belemerültek a hegyek világába, melyek várfalakként emelkedtek a Tibériás-tó körül, melynek türkizkék felszínét Renaud még megpillanthatta a teljes sötétség beállta előtt két hegyvonulat között. A sivár vidék szigora éles kontrasztot alkotott a „galileai tenger” burjánzásával.

Krisztus idejében idevonzotta azokat, akik közelebb kívántak kerülni Istenhez. Csak csupasz sziklákat, kiszáradt fűcsomókat láttak, melyeknek illata a naptól átmelegedve még mindig az esti levegőben úszott. Órákig tartott, míg megtették az öt mérföldet, mely elválasztotta Safedet attól a ponttól, ahol Renaud-nak ásnia kell majd. Ezalatt végigkutatta emlékezetét a támpontok után, melyeket Thibaut adott a halála előtt, s melyek természetesen nem szerepeltek a kéziratban. A két lap kitépésével Renaud mindössze egy homályos utalást tüntetett el, mert még azt is soknak találta: a marescaliai romos épületet, a göcsörtös akáciát, melynek odvába Thibaut a Próféta Pecsétjét rejtette egy pillanattal azelőtt, hogy bekapcsolódott volna a kétségbeesett rohamba, melyet a keresztesek indítottak a halál felé Szála katonáinak görbe kardjai és nyilai veszedelmében… Ha a környék nem változott sokat, biztos volt benne, hogy könnyen megtalálja a sírt, melybe az Igazi Keresztet rejtették…

Többórányi út után látta, hogy megérkeztek, és semmi nem változott. Habozás nélkül felismerte a Hattin-szarvat: két ikercsúcs egy tágas mélyedés körül, mely egy egykori vulkán krátere volt. Itt állt Guy de Lusignan, az utolsó Jeruzsálemen uralkodó király seregének utolsó tábora. 1187. július 3-án… A hold magasan állt, ragyogó fényében aznap este túlviláginak hatott a táj, és Renaud-nak le sem kellett hunynia a szemét, hogy képzelete benépesítse a sivatagot… Ott volt a nagy frank hadsereg, pompásan, a páncélok vasa felett lengő díszes köpenyek susogásában. Hallotta a sodronyingek recsegését, a lovak lassú léptét, akiket kimerített az éjszaka sem csillapuló pokoli hőség és a vízhiány. A sephoriai kutak óta nem ittak. Szaladin gondoskodott róla, hogy minden kút száraz legyen, még a marescaliai erődé is, az utolsó reménységé, melynek leomlott falait Renaud tisztán kirajzolódva látta egy torony maradványainak lábánál. Odalent azonban ott volt a tó, a szerencsétlenek látták vizének csillogását, s hatalmas volt a kísértés, hogy odafussanak hozzá. Köztük és a friss víz között azonban ott állt Szaladin serege. Azután tűz növelte kínjaikat, amikor a szultán megparancsolta, hogy gyújtsák fel a bozótot a szarvhoz emelkedő hosszú lankán. Meg kellett várni, míg kialszik, csak azután indulhattak a hősies, csodálatos, de reménytelen rohamra Isten katonái Allah nyilai és szablyái ellen…

– Nos, itt vagyunk – mondta Roncelin de Fos. Kemény, reszelős hangja végigjárta Courtenay feszült idegeit. – Merre induljunk?

– A romok felé… volt ott egy kút.

– Egy kiszáradt kút, tudom, de azután?

– Az Igazi Keresztet öt templomos lovag gyűrűjében, akik állva, nagy kardjukra támasztott kézzel őrizték, a kút mellett állították föl.

– Ott ásták el? Meglepne. Arra már kerestem.

– Ebben az esetben miért kérdezi? Nem, természetesen nem ott, és csak két templomos kapta a parancsot, hogy rejtsék el, nehogy a hitetlenek kezére kerüljön.

Megesküdtek, hogy sosem fedik fel a titkot, még kínvallatás alatt sem. Csakis Jeruzsálem királyának vagy a Templom nagymesterének árulhatták el. Geraud testvért néhány órával később megölték…

– És Thibaut de Courtenay gőgjében megtartotta magának a titkot – nevetett föl gúnyosan Roncelin. – Most azonban eljött az idő, hogy kiszabadítsuk az ereklyét a föld fogságából! Mutasd az utat!

– Menjünk a romok felé…

Hajnalodni kezdett, ahogy a toronyhoz értek, s a bizonytalan fényben szürkeségbe olvadtak a tárgyak, de Renaud hamar megtalálta, amit keresett, és elfojtotta megkönnyebbült sóhaját: istennek hála az öreg akácia, bizonyára még göcsörtösebben, mint valaha, ott állt a helyén. Egyedül emelkedett egy fennsíkon, az egyik szarv lejtőjén. Renaud Roncelinhez fordult:

– Nincs messze – mondta –, de amint felkel a nap, hamar forróság lesz. Sancie asszony már így is sokat kínlódott. Le kell szállítani a nyeregből, és le kell ültetni az öreg falak árnyékába…

Szemmel látható volt a lány fáradtsága. Karcsú, mindig szálfaegyenes alakja előredőlt. Roncelin leszállt a nyeregből, megindult felé, és mondott neki valamit, amit Renaud nem hallhatott. Azután az egyik emberét szólította, aki átfogta a derekát, és oda vezette, ahová a jelenetet nyugtalan pillantással követő lovag javasolta.

– Fáradt, de nem beteg – jelentette ki Fos. – Ali gondoskodik róla, és itt marad mellette. Ad neki innivalót és datolyát is. Most elég a szóból és az elvesztegetett időből!

Vezess!

Majdnem olyan könnyedén, mintha nem lenne összekötözve a keze, Renaud leugrott a nyeregből.

– A lovaknak is árnyékban kell maradniuk – jelentette ki. – Oldozz ki!

– Igaz is! Ásnod kell! – vágta el a kötelet a másik. Az ásót és lapátot hozó szolgákkal a nyomában

Renaud megindult a fennsík felé, majd odalépett az akáciához, és mielőtt körüljárta volna, megtapogatta a kérgét. A fa a több mint hatvan év alatt megnőtt, és másznia kellett, hogy elérje az ágvillát, melyben egykor Thibaut elrejtette a Próféta Pecsétjét. Tudta, hogy az iszlám értékes kincse már nincs ott, Thibaut odaajándékozta a Hegy Öregjének, köszönetképpen a vendéglátásáért és a segítségéért. Mégis talán gyerekes szükséget érzett, hogy megérintse a rejtekhelyet.

– Mit csinálsz ott fönn? – türelmetlenkedett Fos. – Gyere le, és láss munkához.

Minél tovább vársz, annál melegebb lesz!

Felé nyújtott egy lapátot, melyet Renaud vállat vonva elvett: megtalálta a támpontokat, melyeket Thibaut halála előtt szóban adott, és tudta, hogy a fa árnyéka megvédi majd. Komótosan levetette vaslapokkal megerősített, erős szövettunikáját, melyet övvel összefogott zubbonya alatt viselt, amikor nem csatába indult. Fos nyugtalanul elvágta a zsinórjait a tőrével, s mozdulatával átvágta az ing madzagját is.

– Ez mi? – kapta el, amit Renaud mindig a ruhája alatt viselt: a kis pergamentekercset, mely egy bőrszíjon a nyakában lógott.

– Azt hagyd! – mordult föl a lovag. – Ne viselkedj úgy, mint egy gazfickó!

A kés átvágta a szíjat, a templomos kigörgette a lapot, és elnézegette egy darabig, miközben megparancsolta, hogy tartsák erősen a foglyot. Gonosz öröm villáma cikázott át hideg szürke szemében, mely általában semmiféle érzelmet nem tükrözött.

Renaud hiába próbált kiszabadulni a pribékek szorításából.

– Add vissza azt a képet! – kiáltotta. – Számodra semmit sem jelent! Nekem nagyon értékes!

– Azt elhiszem. Szíved hölgye?

– Nem. Egy rokonom…

– Egy rokonod, aki királyi koronát visel? Kivel akarod elhitetni? Különösen, hogy Lajos feleségére hasonlít!

– A lelki üdvömre esküszöm, nem ő az!

– Akkor a kárhozat vár rád! Elkényeztetsz, Courtenay! Ennyit nem is reméltem…

Áss, ha nem akarod, hogy a kis barátnőd fizessen meg a lázadásodért!

Renaud kétségbeesetten látta, hogy a templomos néhány lépést távolodva az erszényébe rejti a tekercset. A szolgák elengedték, és az egyikük a földre mutatva ásót nyomott a kezébe. Hatalmas volt a kísértés, hogy a férfi hátába vágja a szerszámot, Roncelin azonban máris nevetve fordult vissza:

– Ugyan! Talán visszaadom… ha elégedett leszek veled.

Renaud kénytelen volt engedelmeskedni. Dühödt szívvel egy téglalapot rajzolt az ásó hegyével, melynek mérete körülbelül megegyezett az Igazi Kereszt hosszával, melyről tudta, hogy értékes tokjával együtt ásták el. „Körülbelül három láb mélyre” –

mondta Thibaut. Óvatosan látott munkához, nehogy egy erősebb vágással megsértse az arany és drágakő burkot, melybe a szent fát foglalták. Ahogy dolgozott, egyre nőtt a haragja, és egyre jobban várta, hogy munkája végére érjen. Mégis hiába ásott, semmit sem talált, egyetlen darabkát sem, még a selyemből sem, melybe beburkolták. Több mint egy órája ásott, folyt az izzadság a hátán, a karján, a homlokán, a haján. Semmi, még mindig semmi! Megmagyarázhatatlan!

Roncelin meglepően türelmes volt:

– Állítólag a tárgyak vándorolnak a föld alatt – jegyezte meg kéjesen. – Talán itt is ez történt? Vagy nem a jó helyen próbálkozol? Próbáld megnagyobbítani a gödröt.

Hacsak nem akarsz becsapni!

– Miért tenném? – morogta Renaud. – Semmiféle segítséget sem kaphatok, és őrültség lenne fölöslegesen kifárasztanom magam! Ha nem lenne a kezében Sancie de Valcroze, sosem hagytam volna, hogy ide hozzon, mert az apám egykor megesketett, hogy a királynak adom át a keresztet, és semmi esetre sem egy templomosnak!

– Nocsak? Különös elvárás! Nem a templomosok voltak mindig is az Igazi Kereszt hűséges őrzői a csatákban? Ok hozták el a Szent Sírból, ők emelték magasba a csatában, hogy mindenki láthassa, elsősorban a haldoklók. Ok vitték vissza, és adták át a pátriárkának is. Az apád adott valami magyarázatot?

– Nem. Nem maradt rá ideje. Elérte a halál… csak annyit tudok, hogy annak ellenére, hogy a Templomhoz tartozott, bizalmatlan volt vele szemben. Nem tudom, miért…

Roncelin feléje nyújtotta az egyik kulacsot:

– Igyál! Szomjas lehetsz. Aztán folytasd! Itt kell lennie valahol annak az átkozott keresztnek!

Renaud, aki éppen nagy kortyokban ivott, majdnem megfulladt, elejtette a kulacsot, melyből az arcára folyt a víz, és sietve keresztet vetett:

– Átkozott? Ez istenkáromlás!

– Elég ebből! Áss tovább!

Most már két szolga segítségével Renaud ismét dühödten ásni kezdett. Az ágak védelme ellenére nehéz volt elviselni a nap erejét. Sajgott a teste, vérzett a keze az ásó nyelén. Végül mély és széles árok húzódott a fa körül… melyben semmit sem találtak!

Renaud-t letaglózta a fáradtság és a csalódás: bár irtózott attól, hogy a nyomorult Roncelin kezébe adja a keresztet, annyit álmodozott a pillanatról, hogy egyedül vagy Robert d'Artois-val kezébe veheti, és feltámasztva ismét felkínálja a Szentföld népei imádatának, akik új reményt és főleg vitézséget meríthetnek belőle!

Nem szégyellte könnyeit, és oda sem figyelt Fos haragos kiabálására, aki azzal fenyegetőzött, hogy felásatja vele az egész egykori krátert a Hattin-szarv csúcsáig.

Egyszer csak egy lassú, nyugodt és hihetetlenül csitító hang hallatszott:

– Megkérdezhetem, mi az oka, hogy reggel óta ásnak az akácia körül?

Egy öreg állt ott. Egy aggastyán, botra támaszkodva aszott testével, melyet meggörnyesztettek az évek. Félig kopasz fejéről hosszú ősz haj hullott alá, ahogyan ősz volt a szakálla is. Nap- és szélcserzette arca csupa ránc volt, szája hézagos fogsort mutatott, megfakult kék szeme tágra nyílt, s rongyaival, melyek alig takarták, úgy festett, akár egy őrült.

– Nem tartozik rád! – mordult fel Roncelin összefont karral, szigorú tekintettel. –

Először is, ki vagy?

– A Templom keresztjét viseled a válladon, de a beszéded nem igazi templomosé.

Nem azt követeli meg a szabályzat, hogy udvarias légy mindenkivel, még a legszegényebbel is?

– Mit tudhat erről egy öreg koldus, akinek elment a józan esze a magányban?

– Eleget ahhoz, hogy emlékeztesselek: minden lovag, aki nem szépen szól, bűnt követ el. Nem lehetsz igazi templomos, így nem is érdekelsz…

Habozó léptekkel megfordult, és Roncelin majdnem a földre döntötte, ahogy megragadta lila erektől átszőtt, sovány karját:

– Nem igazi? – üvöltötte. – Roncelin de Fos testvér vagyok, és parancsnok a rangom, bár nem tartozom egyik parancsnoksághoz sem: az a feladatom, hogy összekössem őket. Ez elég, hogy megtanítsalak a tiszteletre?

– Nem, mert ha így van, a Templom sokat változott.

Látva, hogy Roncelin megütni készül az aggastyánt, Renaud előreugrott, és kiszabadította a kezéből:

– Maga tartozik tisztelettel az idős korral szemben, ha másért nem is. Nem érti, hogy csakis egy maguk közül való tudhat ennyit? Bocsásson meg neki, uram – folytatta tiszteletteljes gyengédséggel –, de ez a testvér súlyos csalódás hatása alatt van… mint magam is. Hajlandó lenne elárulni, kicsoda? Az én nevem Renaud de Courtenay, lovag és IX. Lajos király fegyvernöke.

– Courtenay? Milyen különös! Az Igazi Kereszt egyik utolsó őrzőjét is így hívták. Ő

volt az egyike annak a kettőnek is, akik elrejtették a nagy csata előtt…

– Honnan tudja? Ott volt? – vetette fel Renaud gyors fejszámolás után. – Nagyon idős, ugye?

– Igen, és a katasztrófa idején egészen fiatal voltam. Frissen felavatott templomos.

Aymar de Rayaq volt a nevem…

– Elmenekültél? – biggyesztette le megvetőn a száját Roncelin. – Ezért vagy még életben?

– Nem, nem menekültem el. A lovam mentett meg a mészárlásból. A csata legelején megbotlott egy gyökérben, és levetett a hátáról. Fejjel nekirepültem egy sziklának. Az iszonyú hőség miatt nem viseltem sisakot. Sokáig eszméletlen voltam, és amikor magamhoz tértem, lázam volt, és nem emlékeztem semmire, még a nevemre sem. Egy öregember ápolt. Egy remete, aki egy közeli barlangban élt. Dzsemalnak hívták, és Allahhoz imádkozott, de jó és részvétteljes ember volt. Ápolt, szinte meggyógyított. Azért mondom, hogy szinte, mert hosszú évekbe telt, míg visszatért az emlékezetem… de megszoktam a vad életet. Dzsemal meghalt, én itt maradtam. Öreg barátom mesélte el a tibériási katasztrófát…

Roncelin szeme egyre érdeklődőbben ragyogott föl. Egy kérdés égette a nyelvét, és gyorsan ki is mondta:

– Ha templomos volt, tudja, mi lett a kereszttel?

– Igen. Mint mondtam, nagyon fiatal voltam akkoriban… és nagyon kíváncsi.

Hallottam a parancsot, hogy rejtsék el, és tudni akartam… Isten később megbüntetett ezért…

– Ugyan! Megmentette az életét, csakis a magáét és Thibaut de Courtenay-ét, aki azóta meghalt – felelte Roncelin udvariasabb hangra váltva, most, hogy tudta, mennyit érhet az aggastyán. – Mi pedig az Igazi Keresztért jöttünk. Hogy visszaadjuk a rendnek.

Hová tették?

– Oda, ahol reggel keresni kezdték. A fiatalember a pontos helyet mutatta… de miért volt megkötözve?

– Hogy engedelmességre kényszerítsenek. Nem akartam neki adni a keresztet.

Bocsásson meg, hisz egykor hozzájuk tartozott, de az apám megesketett, hogy soha nem adom a templomos rendnek, csakis Lajos királynak. Hozzáteszem, IV. Ince pápa is magának akarja…

– Ami elég legitim igénynek tűnik. Tehát erővel hozták ide? Mint bizonyára az ifjú hölgyet is, akit egy szolga őriz.

Fos törékeny türelme szertefoszlott:

– Elég a fecsegésből! – üvöltötte. – Ha ismerte a kereszt rejtekhelyét, azt is tudnia kell, hol van most*

– Egy templomos lovag nem hazudik. Igen, tudom… Az iszlám fiai jártak itt egy napon. Itt táboroztak le, az akácia körül. Öten voltak, és kerestek valamit. Lábukkal végigtapogatták a talajt, mintha visszhangra számítanának. Az egyikük még a fára is felmászott, és másnap elmentek. Én azonban attól féltem, hogy nagyobb csapattal visszajönnek. A következő éjszaka kiástam a megváltás csodálatos jelképét.

– Bölcs óvintézkedés, csak helyeselni tudom! Most már csak át kell adnia nekünk –

jelentette ki Fos hirtelen simogató hangon, mely azonban hamar elváltozott, ahogy meghallotta az öreg feleletét:

– Nem!

Roncelin szinte fulladozott dühében:

– Nem…? Akkor megparancsolom! Maga egyszerű lovag. Én tisztségviselő vagyok, és teljes engedelmességgel tartozik nekem…

– Már csak egy öregember vagyok, közel a halálhoz, akinek nem sokat számít az élet.

– Lassú is lehet a halál… és kegyetlen! – recsegte Fos.

– Nem számít! Maga megértette velem, miért eskette meg Thibaut de Courtenay a fiát, hogy soha nem adja a Templomnak. Annak nem, melyet maga testesít meg. A maga Temploma, melyről már annak idején is sejtettem egyet s mást, nem az én Templomom! Tőlem nem kapja meg a keresztet!

Uruk intésére a szolgák megragadták Renaud-t, akit váratlanul ért a támadás.

– Ha nem adod ide, vén bolond, a szemed láttára vágom el a torkát!

– Ne törődjön velem! – kiáltotta a fiatalember. – Egy lovagnak kész kell lennie meghalni az igaz ügyért! Ez pedig az én ügyem!

Roncelin de Fos odalépett hozzá, és megragadta a gallérját:

– Nem felejtesz el valamit… pontosabban valakit, fiam? Idehozatom a drága Sancie-t, és meglátjuk, mit szóltok mindketten, amikor felüvölt az izzó vas alatt.

– Ha így tesz, mi lesz a gyümölcsöző üzletével? Tudja, az emírrel, akinek a szenvedélyét ki akarja elégíteni!

Aymar de Rayaq iszonyodó kiáltása visszhangra talált Renaud döbbent felkiáltásában a szemük elé táruló rendkívüli látvány előtt: a marescaliai romok közül előlépve Sancie közeledett feléjük, két kézzel tartva egy nagy, drágakövekkel kirakott aranykeresztet, melyen csak úgy szikrázott a lenyugvó nap fénye. Az Ali nevezetű férfi izgatott kutyaként szaladgált körülötte. Még egy panaszos, gyönge kiáltás hallatszott az öreg remete szájából… A keresztből áradó fény beragyogta egész hordozóját, megcsillogtatta hulló könnyeit. Renaud térdre rogyott, és összekulcsolta a kezét, elvarázsolta a csodálatos jelenés. Sancie olyan szép volt ebben a pillanatban, hogy az öreg Aymar is követte a példáját. Roncelin de Fos is*i megmerevedett, szürke szeme hatalmasra tágult félelmetes örömében…

Az égen átcikázó karvaly rikoltása törte meg a varázst, mely mindannyiukon erőt vett, de a legkevésbé érintett Fos cselekedett elsőként. Odafutott a lányhoz, kitépte kezéből a kincset, hiába próbálta Sancie magához szorítani, és olyan durván ellökte, hogy a lány fájdalmas kiáltással a hátára esett.

– Hol találta? – üvöltötte két kézzel felemelve a keresztet, mintha azzal akarna lesújtani rá.

Renaud azonban máris rávetette magát, és erőteljes ökölcsapással a földre terítette.

A kereszt kiesett Fos kezéből, de a támadója elkapta, még mielőtt a kiszáradt, kemény földnek csapódott volna. Végtelen tisztelettel odavitte a remetének. Remegett a keze, ahogy a sima, lágy fémet érintette a fa körül, melyen Krisztus haldoklott:

– A romok közt őrizte? – vetette a szemére. – Óvatlanság volt.

– Nem, hisz a környékbeliek meggyőződése, hogy itt kísértenek azok, akik itt haltak meg, és nagyon félnek tőlük. Ide kellett költöznöm a kinccsel, amikor egy földrengés betemette Dzsemal barlangját.

– Mindegy, most már az enyém – morogta Roncelin, aki úgy rontott rájuk, mint sas a zsákmányára. – Szedjétek össze magatokat, idióták! És fogjátok le őket!

A szolgák engedelmeskedtek, de Renaud máris Sancie mellett termett, aki nem kelt föl. Bizonyára beverte a fejét egy kőbe vagy egy gyökérbe. Renaud égy pillanatra halottnak hitte, és elszorult a szíve.

A karjába vette, és a szájához hajolt, hogy érezze a lélegzetét. Istennek hála lélegzett. Tehát csak elájult! Örömében az arcához szorította az arcát.

– Hagyd békén – kiabálta Roncelin. – Egyedül is magához tér… Ti meg, mozgás, kötözzétek meg őket!

Könnyebb volt parancsolni, mint teljesíteni. Renaud szilajul védekezett, melynek egy kardmarkolattal a koponyájára mért ütés vetett véget. Elvesztette az eszméletét, de nem sok időre, hisz a férfi nem akarta megölni. Magához térve iszonyatos látvány tárult elé, miközben fülét az öreg remete zokogása töltötte be, aki mellé ültették, hogy egy szikrányit se veszítsen a látványból.

Őrült, hihetetlen, rémületes, minden emberi értelemtől mentes dolog történt.

Csatabárdjával felfegyverkezve Roncelin de Fos éppen a fémburkot törte szét, mely a tisztelettel övezett fát védte, miközben látni is engedte, hogy a hívek megcsodálhassák.

– Mit csinál? – kiáltotta Renaud. – Megőrült? Krisztus keresztjét teszi tönkre!

– Igazán? – nevetett keményen a másik, tovább folytatva pusztítását. Nem volt elég betörni a kristályt, hogy kiszabadítsa a nagy fadarabot: most már az arany darabkái repkedtek szanaszét, szentjánosbogárként csillogva a nagy tűz előtt, melyet a szolgák gyújtottak a környékről összeszedett ágakból. Végül sikerrel járt, és magához húzta a kereszt darabját, melyet Jézus vitt a Golgotán, mely beszívta a szögek által átdöfött keze vérét, és amelyen hosszú fekete tövisek által fölsértett feje nyugodott. Egy pillanatig elnézte.

– Térdre! – üvöltötte kétségbeesetten Renaud. – Térdre, nyomorult, és bánd meg bűneid!

Ehelyett a férfi őrülten felnevetett, ráköpött a szent fára, ledobta a földre, és megtaposta…

Renaud hallotta az öreg Aymar szívettépő hörgését, majd dühödt kitörését:

– Miért? Miért az aljas szentségtörés? Miféle Templomot képviselsz?

– Az egyetlen igazit! Azt, amit elrejt a parancsnokságok ereje és gazdagsága! Az igazi Templom nem hajlandó imádni a kínzás, egy rabszolga kínzásának eszközét…

– A Messiás, Isten emberré született fia mégis ezt választotta…

– A te Messiásod csak agitátor volt! János volt az igazi!

– Ezért a szentségtörésért és a többiért az idők végezetéig a pokol tüzén fogsz égni

– dörögte Renaud. – Minek kerested a Szent Keresztet, ha ezt tetted vele?

– Hogy biztos legyek benne, a francia Lajos soha nem kapja meg. Túl erős fegyver lenne számára, talán biztosíték az ellen, amit még tartogatok számára!

– Biztosíték? Tehát elismered védelmező erejét?

– Nem ismerek el semmit… itt a bizonyíték! Felvette a lába előtt heverő fadarabot, és a besötétedett ég ostromára indult lángok közé vetette.

– Neee!

Hallatlan erőfeszítés árán Aymar de Rayaq-nak sikerült felállnia, és a lángokba futott. Útközben Fos arcába köpött. Renaud egyszerre iszonyodva és kétségbeesetten szintén fölegyenesedett, és követni, akarta, hogy megpróbálja megmenteni. Arra gondolt, a tűz elégeti a köteleit, és talán visszahozhatja az öreg lovagot. Roncelin azonban megragadta, és megállította:

– Veled még nem végeztem! Őt hagyd, ahol van! Megkímél attól, hogy meg kelljen ölnöm…

– Honnan tudod, hogy meg fog halni, és Isten nem menti meg? Figyeld csak: nem hallani a kiáltását…

Így volt. A máglya beragyogta az éjszakát, ropogott, de nem annyira, hogy elfedje az üvöltéseket, melyeket az égés vált ki még a legelszántabbakból is. Most azonban minden csöndes volt. Hirtelen megtörtént a hihetetlen, az elképzelhetetlen. Az egy pillanatra gyöngülő lángnyelvek közepén felegyenesedett az öreg remete. Lángolt a haja és a szakálla, de kötelektől megszabadult keze a szívére szorította a keresztet.

Olyan erőteljes hangon kiáltotta oda, mely nem jöhetett elgyöngült testéből:

– A bűnökért, melyekkel beszennyezted a Templomot, elkárhozol, Roncelin de Fos, de a Templom előtted pusztul el! A tiszták ugyanúgy, mint a bűnösök, a jók ugyanúgy, mint a rosszak, hisz mind bűnösök, mert megengedték, hogy létezz! Mind átkozottak lesztek! Egy könyörtelen király, akinek szeme sosem csukódik le, tűzzel és vassal elpusztít. Fél évszázad múlva elsöprik a Templomot, és mind meghalnak, hisz láthatatlanok a férgek, melyek a gyümölcsöt rohasztják, de Isten felismeri az övéit… te pedig kárhozatra ítéltetsz!

Mindazokon, akik hallották, szélviharként söpört végig az átok. A szolgák a földhöz szorították arcukat, és megpróbálták befogni a fülüket. Renaud térdre rogyott.

Egyedül Roncelin állt, íjként megfeszülve, ökölbe szoruló kézzel, tehetetlenül nézett, és lázadva hallgatta a szavakat…

Azután hatalmas lángnyelv csapott fel, olyan magasra, mintha a felhők alját akarná elérni. Olyan forróság áradt belőle, hogy a templomos hátrált, és felemelt karjával védte az arcát. Majdnem három percig égett így a tűz, félelmetes morajjal, majd egy szempillantás alatt elült, s csak a néma csönd és egy halom apró lánggal pislákoló hamu maradt utána a csillagos ég alatt. Minden eltűnt..Az öregem-bérből, a keresztből semmi sem maradt. Különös szag terjengett, könnyű cédrus- és jázminillat, mely egyáltalán nem hasonlított a máglyák megszokott bűzéhez.

– Isten bocsásson meg lelkednek, Roncelin de Fos – suttogta Renaud. – A világ összes imája sem menthet meg!

Az egy pillanatra megdermedt férfiba azonban visszatért a téboly:

– Nem lesz rá szükségem. Tudni fogom, mit mondjak Istennek, és meg fog hallgatni.

Rugdosva talpra parancsolta bénult szolgáit, és kezdte összeszedni az arany darabjait, mely oly sokáig foglalta magába a szent fát, mely felé egy évszázadon át fordult a jeruzsálemi királyok és Krisztus katonáinak reményteljes tekintete.

Egyszerűen beszórta a darabokat egy zsákba.

– Semmit sem hagysz elveszni, igaz? – vetette oda undorral Renaud. – Velünk mit teszel? Megölsz, gondolom?

Sancie felé fordult, aki még mindig ott feküdt, ahová esett, de időközben visszanyerte eszméletét. Megsérült a feje, és túlságosan gyönge volt ahhoz, hogy felálljon, de sikerült nekitámaszkodnia egy kis emelkedőnek, és a kezébe temette az arcát. Válla mozgásán látszott, hogy sír.

– Más terveim vannak veletek – jelentette ki megvetően Roncelin. – Hamarosan megtudjátok…

Még láthatatlan lovak léptének zaja dübörgött a hegyekből, s fáklyák vörös fénye előzte meg őket. Északról jött, és hamarosan azon az úton, melyen ők is érkeztek, lovasok tűntek fel, szűk sisakjukon hegyes díszekkel. Egy közepes termetű, de előkelő

külsejű nagyurat vettek körül, akinek zubbonyát és orrvédőjét arany díszítette. A lovat gazdag takaró fedte. Csakis muzulmán herceg lehetett, és Renaud azon tűnődött, Isten vajon nem a halál eszközét küldi-e hozzá a képében, mely ha nem is fegyverrel a kézben, de így legalább az ellenség kezétől érheti. Ha azonban egy pillanatra azt képzelte, hogy Fos vagy menekülőre fogja, vagy harcba bocsátkozik velük, hamar be kellett látnia tévedését. A templomos nyugodtan a fogadásukra indult, és köszöntötte az érkezőt, aki viszonozta az üdvözlést. Váltottak néhány szót, azután az emír, ugyanis az volt, leszállt a nyergéből, és Roncelin oldalán megindult Sancie felé. A lány szemmel látható rémülettel megpróbált felállni, hogy meneküljön, de a sebesülése miatt elhagyta az ereje.

– Hagyják békén! – üvöltötte Renaud megértve, hogy a gazember egy pillanatra sem tett le arról, hogy egy frank hölgyet egy hárem urának játékszerévé tegyen. – Aljas disznó! Az öreg elátkozott, megjósolta, hogy elkárhozol, én pedig azt mondom, nem várhatsz többé könyörületet sem itt, sem a túlvilágon!

Átka betöltötte az éjszakát, s az emír egy pillanatig hallgatta, majd mivel valószínűleg semmit nem értett belőle, visszatért a lányhoz. Ujjával megérint tette az arcát foltozó vért, nem értve, mit jelenthet… Roncelin békítőleg rámosolygott, majd Renaud-ra mutatott, aki amennyire kötelékei engedték, sietett feléjük. Az út felét sem tehette meg. Az emír parancsot adott, és két szaracén ragadta meg. Egy pillanattal később betömték a száját, csuklóját pedig egy hosszú kötéllel az egyik szaracén nyergéhez kötötték. A másik nem érthetett egyet, mert hirtelen felkapott egy fáklyát, Renaud arcához emelte, a szemöldökét ráncolta, és mondott valamit, amit a fogoly nem értett, de aminek köszönhetően megváltozott a helyzete. Kioldották a kötelet, mely a nyereghez láncolta, s erősen a nyakához kötözték a lábát, majd, mint egy közönséges csomagot, feldobták egy ló hátára. Csak a földet és a kecses paripa lábát láthatta. Nem látta azt sem, hogy egy selyemmel elfüggönyözött hintó kerül elő a muzulmán sorokból. Beültették Sancie-t, akinek tiltakozó kiáltásai olyan hirtelen csöndesedtek el, hogy a lovag úgy vélte, leütötték.

Végül nem látta Roncelin de Fos-t sem, aki a marescaliai romok mellett állt, és vad örömmel figyelte, ahogy az emír visszaül pompás fehér lovára, és megindul a menet élén, mely egyszerre szabadítja meg Courtenay-től és a túl éles szemű kis libától, akitől húga tartott…

– Elvira örülni fog! – mormolta maga elé. – Nem látjuk viszont őket egyhamar… ha egyáltalán valaha is…

Ő tudta, hogy a kérdéses emír Damaszkusz és Aleppó ura, Juszuf el-Nazir malik, a nagy Szaladin unokája, aki nem ereszti el egykönnyen, amit megszerzett! Hamarosan egyetlen tanúja sem marad annak, ami a Hattin-szarvnál történt. A szolgák? Ők testestül-lelkestül elkötelezett hívei, és sosem fognak problémát okozni.

XIV. fejezet

„Ki vagy?”

Bár értékelte a különbséget, hogy egyszerű csomagként viszik, és nem egy kötélen vonszolják, ahogy bizonyára összetörte volna magát az út kövein, Renaud fájdalmasan érezte a ló minden lépését. A kötelek dörzsölték a bokáját, a csuklóját, és hason fekvő

helyzetében nehezen kapott levegőt. Aggasztotta a „kis csúfságnak” tartogatott sors is, s ettől csak még vadabbul égett benne a Fos iránti gyűlölet. Mégis annyira fáradt volt, hogy végül elaludt…

Durva volt az ébredés, amikor földet ért, miután egyszerűen leejtették. Először nem sokat látott: egy pár poros, hegyes orrú, visszatűrt szárú csizmát, vaskos, páncélos lábat, majd egy napsugár hullott a szemébe, végül egy szakállas, őszülő fej jelent meg előtte: ugyanaz, amely előző este a Hattin-szarvnál szemügyre vette.

A férfi, aki gazdag fegyverzetéből ítélve vezérféleség lehetett, különösen viselkedett. Leguggolt Renaud mellé. Parancsot vakkantott, s cserébe egy csöpögő

szivacsot kapott, mellyel megtörölte az arcát, majd gondterhelten nézegetni kezdte.

Végül felállt, és még egy parancsot adott. Ennek eredményeként két szaracén lábra állította a foglyot, és inkább vitték, mint húzták az egyik torony felé, mely egy tágas udvart övező falhoz tartozott, ami tele volt őrökkel, lovakkal, szolgákkal, sőt még tevékkel is, melyek hátáról lerakodták az erősen összekötözött csomagokat, kecskebőr zsákokat és szőnyegként összetekert szövetkötegeket. Renaud Akrában látott már karavánérkezést. Az udvart körülvevő épületek azonban inkább kastélyra, mint karavánszerájra emlékeztettek.

Arra számított, hogy egy cellába vetik a halálára várva. Bevezették a toronyba, levitték egy hosszú, meredek lépcsőn, és megindultak vele egy sötét folyosón, melyet mindössze egy fáklya világított meg. Végül kinyílt előtte egy alacsony, lakatokkal és zárakkal dúsan ellátott ajtó. Igyekezett mély lélegzetet venni, arra számítva, hogy az őrei a földre lökik. Fel akart készülni a meggyötört testére váró újabb fájdalomra. A férfiak azonban minden különösebb durvaság nélkül bevitték egy alacsony, csupasz helyiségbe, melyet egy hasadéknyi ablak világított meg. Azt hitte, láncok, vasak, rohadó széna vár rá… Kövezetet látott, és egy ágyféleséget, mely fakereten kifeszített kötelekből állt, s még egy takaró is volt rajta. Oda tették le, miután megszabadították kötelékeitől. Azután az őrök elmentek, és bezárult mögöttük az ajtó… majd nem sokkal később ismét kinyílt egy hatalmas termetű néger előtt, aki egy kancsó vizet, kenyeret és egy tál fokhagymás bárányragut hozott. Egyetlen szó, egyetlen pillantás nélkül kiment, anélkül, hogy a döbbent Renaud-nak ideje maradt volna megszólítani. Nagyon szokatlan viselkedés volt ez egy ellenséges fogollyal szemben! A lovag azonban túlságosan elgyötörtnek, szomjasnak, kiéhezettnek és fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy kérdései legyenek. Evett, ivott, levetette mosdatástól vizes ingét, beleburkolózott a takaróba, és lefeküdt a kötélágyra, mely a kényelem netovábbjának tetszett.

Nem volt semmiféle eszköze ahhoz, hogy mérje az időt, így nem tudta, hány órán át volt öntudatlan, de még mindig nappal volt, amikor a kulcsok és zárak zaja felébresztette. Az a férfi lépett be, aki megmosta az arcát, de ez alkalommal egy kis fehér kecskeszakállas, csíkos ruhás, fehér turbános alak is kísérte egy íróeszközökkel teli ládával. Hozzá intézett egy rövid mondatot a tiszt, melyet az írnok azonnal lefordított a fogolynak:

– Ki vagy?

– Egy frank lovag, akit egy honfitársa árult el.

– Nem erre kíváncsi az itt megjelent nagyhatalmú Sawan emír. Megismétlem: ki vagy? A neved!

– Nem értem, mennyiben érdekelhetné, de nem titok: a nevem Renaud de Courtenay, és Lajos, Isten kegyelméből Franciaország királya fegyvernöke vagyok.

– Ki volt az apád?

– Az emír túl fiatal ahhoz, hogy ismerhette volna: Jeruzsálemi Balduin, a leprás király hűséges lovagja és gyermekkori barátja volt… Thibaut de Courtenay-nak hívták.

– És az anyád?

– Az anyám? Miért érdekli? – kiáltotta Renaud egyenesen az emírhez fordulva. –

Inkább azt mondják meg, mit csináltak a hölggyel, akit velem együtt raboltak el!

– Nem a te dolgod. Felelj! Ki volt az anyád?

– Nem tudom. A címeremen ott a fattyúságot jelző bal kanyar…

– Jól van, de attól még hazudhatsz!

Renaud azonnal feldühödött:

– Lovag nem tűrheti ezt a szót. Mondd meg az uradnak, hogy öljön meg, hisz hatalmában áll, de ne sértegessen!

Ez alkalommal az írnoknak nem kellett fordítania. Az emír csitítóan kinyújtotta kezét a fogoly felé, majd mondott néhány szót, melyet azonnal fordítottak:

– Megesküszöl istened keresztjére, hogy nem tudod a nevét?

– Soha!

– Akkor beszélned kell! A nagyhatalmú emír így akarja!

– Én viszont nem akarom.

– Akkor sem, ha azt mondjuk, hogy az anyád neve segíthet az ifjú hölgyön, akiért aggódsz?

– Segíthet? Mit csinálnak vele? Miféle veszély fenyegeti?

Sawan emír megismételte csillapító intését, s még halvány mosollyal is kísérte.

Renaud legalábbis így látta, de szeme jéghideg maradt. Az írnok folytatta:

– Semmilyen. Nagyon tetszik az urunknak, al-Nazir Juszufnak, Damaszkusz és Aleppó szultánjának, így jól bánnak vele. Te ellenben…

– Meg akarnak kínozni, hogy kiszedjék belőlem az anyám nevét? Igazán nem értem, miért, de egyre inkább elszánt vagyok, hogy hallgassak, mert nem tudom, hogy életben van-e még, és semmiképpen sem szeretném, ha a legkisebb baj érné is…

– Mi baj érhetne egy frank hölgyet, ha a Próféta – örökké áldott legyen a neve –

birodalmának egyik emírje megtudja a nevét?

– Remélem, semmi, mégsem mondok többet!

– Majd meglátjuk!

Ezzel Sawan és tolmácsa szó nélkül elhagyták a cellát. Nem tértek vissza. Teltek a napok…

Olyan egyhangúságban és csöndben, hogy Renaud szinte sajnálni kezdte, hogy nem faggatják ismét, hogy legalább beszélhessen, és leginkább megpróbálhasson híreket szerezni Sancie-ról, akiért egyre jobban aggódott. Megtud róla még valamit valaha? Viszontlátja, akár egy pillanatra is? Valószínűtlen volt, ha hinni lehet a szóbeszédnek, mely szerint, ha egy nő bekerül a hárembe, sosem jön ki onnan.

Különösen nem, ha egy szultánról van szó, hisz nagyon úgy tűnt, hogy mindketten ilyen illusztris kezekben vannak.

Rájött, hogy egyre elviselhetetlenebb számára a hárem gondolata. Ahogyan mostani sorsa is, hisz a fekete foglár mindennapos látogatása nélkül, amikor ételt hozott, azt hihette volna, egészen megfeledkeztek róla. Azt sem tudta, hol van!

Megpróbálta számolni a napokat, de már az elején elvesztette a fonalat, hisz nem tudta, mennyi ideig állt a bódító szer hatása alatt.

Azonban egy reggel, azután, hogy egy láthatatlan müezzin imára szólította a híveket, két őr vezette ki a cellájából, és felvitték a felszínre. A tétlenségben kissé elpuhultak izmai, de az egészséges tápláléknak köszönhetően, melyben sosem szenvedett hiányt, sokkal jobban érezte magát, mint ideérkezése napján. Ugyanakkor rémisztően piszkos volt, és bűz áradt belőle, mely saját magát is nagyon zavarta. Ha kivégezni visznek – gondolta magában –, megkérem, hogy a halál előtt adjanak egy keresztet… és egy fürdőt!

Azonban egy hammamba vezették, ahol két nagydarab, félmeztelen ördög, akik úgy festettek, akár a fekete párducok, megmosdatták, beszappanozták, lesikálták, letusolták, majd miután lefektették egy asztalra, bedörzsölték olajjal, megmasszírozták, meggyúrták, ismét megmosták, hogy eltávolítsák a felesleges olajat, ez alkalommal nem felejtve ki a fejét sem, melyre ámbraparfümöt öntöttek, amitől tüsszögni kezdett.

Végül megnyírták a haját, a szakállát és a bajuszát, majd finom vászoninget adtak rá, mely a bal vállán záródott egy kristálygombbal, s ugyanilyen alsónadrágot kapott hozzá ezüstzsinórral, fölé szűk, szép sötétzöld nadrággal, mely a bokájáig ért. Ezüsthímzéses ruhadarabot is adtak rá, melyet arannyal átszőtt fekete öv fogott össze. Fekete bőr, sarkas papucsba bújtatták a lábát, ahogyan fekete volt a nagy, bő ujjú, pompás köpeny is, mely teljessé tette öltözékét. Végül bojtos sapkát nyomtak a fejébe, melyre hófehér turbánt tekertek.

Renaud egyre kevésbé értette a helyzetet, de olyan jólesett neki a gondoskodás, melyben részesítették, hogy visszatért optimizmusa, s csak azt bánta, hogy pompás öltözéke mellé nem adtak fegyvert is. Miután elkészült, Sawan emír, most is őrei kíséretében, személyesen jött érte, hogy a legpazarabb terembe vezesse, melyet életében valaha is látott. Hatalmas volt, finom oszlopos árkádokkal nyílt egy tó kékjére, mennyezete pedig faragott cédrusból készült. Falait festmények és azúrkék-arany mozaikok díszítették. Boltíves fülkékben ezüst, arany, elefántcsont és metszett kristály tárgyakat helyeztek el. Vastag, selymes szőnyegek borították a padlót, melyen mindenfelé ezüstlámpások álltak, ügyesen tükrök elé rendezve, melyek megkettőzték a fényt. Végül a terem végében egy széles fapad állt, alig megemelve, vastag sárga szaténpárnákkal, melyek némelyike ülőhelyül szolgált, a többi pedig oldalt támlaként segítette a kényelmet. Keresztbe tett lábbal egy bíbor ruhás férfi ült ott fején turbánnal, melynek aranydíszére valamit véstek. Egyedül volt a pompa közepén, őrök és tanácsadók nélkül, de ez a magány nagyobb fenséget kölcsönzött neki, mintha térden csúszó szolgák sokasága nyüzsgött volna körülötte. A herceg volt, akinek Renaud és Sancie foglyai lettek.

A lovag az emír irányításával feléje indult, egészen a végeérhetetlen szőnyeg széléig. Ott udvariasan meghajolt, de nem hajtott térdet, ahogyan egy keresztény király előtt tette volna, és felegyenesedve az uralkodó arcába nézett. Al-Nazir Juszuf harminc körül járhatott. Kétcsúcsú szakálla megnyújtotta ovális arcát, szögletes szemöldöke alatt mélyen ült sötét szeme. Felhúzott térdére támasztotta egyik könyökét, állát kezébe helyezte, és tűnődve nézte a keresztény lovagot, akivel oly különösen bánt.

Renaud tekintetével a tolmácsot kereste, de a maliknak nem volt szüksége rá:

– Hűséges Sawan emírem feltett neked egy kérdést, melyre nem válaszoltál. Azt kérdezte: ki vagy?

– Rosszul informált. Válaszoltam.

– Nem teljesen, és hamisan. Az apád neve nem pontos, az édesanyádét pedig nem mondtad meg. Sőt, azt állítottad, nem tudod.

– Talán, de bár minden hatalmad megvan az életem felett, nincs hatalmad az emlékeim és a származásom felett. A hallgatás a fogoly utolsó kincse!

– Szép szavak! Abu Szaid, aki nagy bölcs és nagy költő volt, azt írta: „Csak a csönd erős, minden más gyöngeség.” De azt is mondta: „Tartsd vissza szavaid mindenki előtt, kivéve a barátot!”

– Barát? Nagyon megtisztelsz, felség. Szeretném tudni, miért gondolod, hogy barátok vagyunk?

Válasz helyett Al-Nazir Juszuf háromszor tapsolt, és Sawan odalépett az egyik ajtóhoz, melyen egy öregasszony lépett be mankóra támaszkodva. Talpig feketében volt, fején az iszlám hölgyeire jellemző opálos fátylat viselte, de nem keleti volt…

Sápadt, fájdalmas ráncok barázdálta arcában megfakult szeme valaha kék lehetett: még őrizte visszfényét. Lénye mégis energiát árasztott, amikor a herceg köszöntése után Renaud felé lépett, aki előtt megállt, két kézzel mankójára támaszkodott, és szinte falta a szemével.

– Még mindig nem hajlandó megmondani, kicsoda – szólalt meg a malik. – Te elmondanád neki, ki vagy?

Az öregasszony a felindulástól remegő hangon, szemét továbbra sem véve le Renaud-ról, – kijelentette:

– Amena a nevem, és ciprusi vagyok. 1204-ben a karomba vettem és tejemmel tápláltam az utolsó leányt, akit Isabelle királynő a világra hozott. Melisande Jeruzsálem-Lusignan volt, és soha többé nem váltam el tőle. Követtem Antiochiába, amikor hozzáment Félszemű Bohemundhoz… és később, amikor titokban életet adott egy kisfiúnak, akit el kellett rejteni…

Nagy felindulásában felzokogott, de Renaud, ahogy meghallotta a nevét, már megértette, hogy az az asszony áll előtte, aki megmentette a csecsemőt a félszemű

dühétől, és élete kockáztatásával elvitte Tortosába egy Thibaut de Courtenay nevű

templomosnak. Nem törődött vele, hogy a malik nézi, karjaiba kapta az öregasszonyt, és együtt sírt vele…

Túlságosan erősek voltak az érzelmek ahhoz, hogy megszólalhassanak ebben a pillanatban, amikor helyére került a hiányzó láncszem. Hosszú percek teltek el, mire Renaud megkérdezte:

– Az édesanyám…? Él még?

– Sajnos nem, pedig ez a pillanat sok szenvedésért kárpótolta volna. Nem tudom, hogyan, de a félszemű megtudta, mi történt. Amikor visszatértem, megkínoztatott, hogy bevalljam, és ő, szeretett úrnőm mentett meg azzal, hogy elmondott neki mindent, amit hallani akart. Azután megölte… a tulajdon kezével. Melisande-nak sikerült engem elszöktetnie a törött lábam ellenére, és Aleppóban találtam menedéket annál a férfinál, akit úgy szeretett…

– Az apámnál, al-Aziz Mohamednél… aki a te apád is! – szólt közbe komolyan a malik. – Köszönöm, Amena. Most menj, pihenj egy kicsit a hosszú út után. Te pedig, fivérem, ülj ide mellém, és beszélgessünk!

– Csak még egy percet, kérlek – könyörgött Renaud. – Szeretném tudni, él-e még a félszemű?

Sawan már kifelé kísérte Amenát, és al-Nazir Juszuf válaszolt helyette:

– Él, nem éppen dicsőségére. A mongolok lakája lett. Hulagu kán az igazi ura.

Hagyd meg a szégyenében, higgy nekem! A vére beszennyezné a legtisztább pengét is…

Gyere, és hagyj időt magadnak a felépülésre.

Az átéltekbe beleszédülve Renaud végre csatlakozott a váratlan testvérhez a sárga párnákon, melyek előtt a herceg egyetlen tapsára tucatnyi szolga kezdett nagy ezüsttálakon ételeket felszolgálni. Renaud megvárta, míg szertartásosan kezet mosnak illatos vízben, s mindenki távozik, csak azután kérdezte meg:

– Hogyan találtad ki, ki vagyok?

– Sawan ismert fel. Természetesen nem tudod, de a hajadat leszámítva az apánk pontos mása vagy. Sawan elmondta, és amikor megtudtuk a nevedet, Aleppóba küldettem Amenáért. Most együnk! Azután beszélgethetünk!

Csöndben ettek, megtisztelve az ételt, hisz nem illendő tele szájjal beszélni…

Renaud kihasználta a hallgatást, és igyekezett végiggondolni, milyen problémákat vet föl új helyzete. Az, hogy hasonló vér csörgedez az ereikben al-Nazir Juszuffal, és hogy a férfi rendkívüli jóindulattal fogadta, nem enyhíti az áthághatatlan szakadékot, mely egy keresztényt és egy muzulmánt elválaszt. Sancie megmentése érdekében azonban muszáj lesz fenntartani a kedvező hangulatot.

Amikor ahogy illett, minden ételt megkóstolt, selyemszalvétába törölte a kezét, köszönetet mondott vendéglátójának, és várt. Eltartott egy ideig a várakozás. A malik félig lehunyt szemmel, bajszát simogatva gondolataiba merült.

– A múltat, mely hirtelen megnyílt előttünk – szólalt meg végül –, ismét be kell zárnunk, vagy fennmaradhat?

– Hogy érted?

– Hogy előttünk áll a jövő. Hogyan látod a tiédet?

– Nagyon rövidnek, vagy hosszabbnak, attól függően, ahogy határozol. A foglyod vagyok.

– Csak tőled függ, hisz biztosan tudjuk, hogy egy apától születtünk. Mostantól minden remény megnyílik előtted… még az is, hogy egy nap uralkodj Jeruzsálem fölött… ha beleegyezel, hogy a Törvényt hirdeted, és meghajolsz a Próféta előtt, örökké áldott legyen a neve!

– Próbáld egy pillanatra elképzelni, nagy király, hogy a helyemben vagy. Mit tennél? Megtagadnád az eddigi életed, a királyod, a hitedet, istenedet?

– Nekünk is egy istenünk van, mint nektek. Ami a királyt illeti… épp most mondtam, hogy az lehetsz. És abban a városban, mely mindennél kedvesebb lehet számodra.

– Miért lenne kedves akkor, ha megtagadnám Krisztust, akit ott fektettek sírba?

Nagylelkű vagy, és nemesebb a szíved, mint a legtöbb királynak, akiket a vérségi kapcsolatok nem érdekelnek, és akik a lehető leggyorsabban megszabadultak volna egy hozzám hasonló testvértől. De te muzulmán hercegnőtől születtél…

– Az anyám türkmén rabszolga volt, ami nem sokat számít: egyedül az apa a fontos!

– Nekem nem! És úgy gondolom, egyáltalán nem azért, mert az anyám hercegnő

volt. Szenvedett, sőt bele is halt ebbe a szerelembe. Azt hiszem, el kell felejtenünk, ami összeköt minket, és vissza kell térnünk a kiindulóponthoz.

Al-Nazir Juszuf szeme elkerekedett:

– Újra a foglyom akarsz lenni? Bolond vagy?

– Az szeretnék lenni: a dolgok, az emberek, az ég színei mind elveszítenék jelentőségüket, de nem utasítom vissza a szabadságot, ha meg akarsz ajándékozni vele… Vagyis nem! Ha azt akarod, hogy utolsó leheletemig áldjalak, verj vasra… és add vissza a szabadságát a nemes hölgynek, akit a templomos kiszolgáltatott neked. Azután hívhatod a hóhért!

A herceg kinyújtotta a kezét egy alabástromtálért, melyet otthagytak a vacsora után, hogy kivegyen egy aszalt szilvát, de mozdulata félbeszakadt, és mereven visszahúzta a kezét:

– Annyira kedves neked az a nő?

– Nagyon ragaszkodom hozzá – felelte Renaud, egy percig habozva a megfelelő

kifejezésen.

A királyné iránti szerelme nem engedte, hogy szíve hölgyének mondja Sancie-t.

– Özvegy – tette hozzá azonnal –, egyedül van a világban, és minden igaz lovag felesküszik az özvegyek, az árvák és minden bajbajutott védelmére…

– Azt mondod, elveszítette a férjét?

– Igen. Nem tudom pontosan, mikor. Azt mondta, sokkal idősebb volt nála, de szerette.

– Így kellett lennie, ha meghagyta egy ilyen szépséges nő szüzességét!

A beállt csöndben Renaud próbálta fölfogni a hallottakat:

– Azt mondtad: szűz…? Honnan tudod?

A malik minden szónál többet elárulva széttárta a karját. Ugyanakkor halkan hozzátette:

– Attól tartok, nem értheted. Tűzszínű haja felszította vágyamat. Mindig is ilyen hajú nőről álmodtam. Az apámnak egykor volt egy ilyen rabszolgája, de nem volt ilyen szép, mert neki nem smaragd szeme volt. Mégis annyira vágytam rá, hogy talán nem is fogtam volna vissza magam, de a lány elárulta az urát, és halálra korbácsolták! Amikor az apám örökébe léptem, mindenfelé kerestettem azt a nőt, aki valóra váltja az álmomat. És megtaláltam… Ha helye van a szívedben, sajnálom, de ne kérd, hogy bánjam meg! Ó, nem. A teste a paradicsomból való gyönyörök virága. – Ebben a pillanatban nem Renaud-hoz beszélt, hanem önmagához, és szeme elködösült az emlék alatt. Ajka kéjesre húzódott, és végigsimította nyelvével, mint egy torkos macska. A lovag legszívesebben megfojtotta volna véletlenül megtalált testvérét.

– Megerőszakoltad, és még be is vallod? – állt föl, s meg sem próbálta visszafogni haragját.

Al-Nazir Juszuf mosolyogva fordult felé, s félig hunyt szemhéja alatt fekete villám cikázott:

– Micsoda hangnem! Nem tudom, elég régóta testvérem vagy-e ahhoz, hogy megengedhesd magadnak? Ráadásul már mondtam, hogy sajnálom miattad… De szívesen válaszolok: nem erőszakot tettem a zöld szemű oroszlánhölgyön. A nők, akik körülveszik, királynőként bánnak vele… és tudnak olyan édességeket, nektárokat készíteni, melyek eltompítják a jellemet és a nemkívánatos reakciókat…

– Más szóval eszméletlenül szolgáltatták ki neked? Az még rosszabb! Ha az ember szeret egy nőt, megpróbálja megszelídíteni, megnyerni.

– Ki beszél szerelemről? Csodálatosan felszítja az érzékeimet, és éppen ezt akarom!

Lehet, hogy feleségül veszem! Különösen, ha fiút szül nekem! És megígérem, hogy boldog lesz. Nincs messze az idő, amikor önként jön majd simogatásaim elébe.

– Soha! Soha nem éred el, hogy megalázkodjon, mint egy rabszolga… Túl büszke, túl előkelő hölgy!

– Mindenekelőtt nő! Bimbózó rózsa volt. Pompás virággá teljesedik majd ki! Gyere, nézd meg!

Átvezette Renaud-t a teremmel szomszédos kis fülkébe. Szűk, vörös damaszttal kárpitozott kis szoba volt, melynek ráccsal védett ablakát függöny zárta el.

– A hárem hammamjára néz – mondta a herceg. – Azért, mert a fivérem vagy, rendkívüli kegyben részesítelek, de meg fog győzni, hogy ne akard elvenni tőlem a legdrágább kincsemet. Nézd!

Egy emelettel lejjebb egy fehér márvánnyal és kék mozaikkal kirakott medence nyílt, selyempárnákkal és matracokkal övezve. Csak három nő volt ott: Sancie és két fekete szolgáló, akik éppen besegítették a vízbe, két oldalról fogva a karját. Erősen tartották, mert úgy tűnt, a lány alig áll a lábán, és szeme is szinte csukva van. Renaud-nak agyába tolult a vér: a három nő meztelen volt, és a sötét, csillogó bőrök kiemelték Sancie hamvas rózsaszínét. Kibontott, vállára és hátára omló hajába aranyszalagokat és drágaköveket fontak: rubintokat és topázokat, melyek csillogó köpenyként vették körül. Mint egy csodálatos oroszlánsörény, úgy terült szét haja a vízben, amikor belemerült, így elrejtve a világ legcsodálatosabb testét a két férfi mohó pillantása elől, hisz Renaud ugyanúgy falta a gyönyörű látványt. Hamuízű harag áradt szét a lovagban, és legszívesebben megölte volna a férfit, aki megszegte fajtája törvényeit a hárem titkaira vonatkozólag, hogy egy pillanatra kiélvezhesse aljas győzelmét. Látta, hogy a szolgálók is bemennek Sancie-val a vízbe, és támogatják: teljesen tudattalannak tűnt, bár nyitva volt a szeme. Azután visszahullott a függöny.

– Megértetted? – szólalt meg Juszuf rekedtesen. – Soha nem adom vissza neked!

– Akkor verekedjünk meg. Legyen a győztesé!

A malik elnevette magát:

– Gondolkozz egy kicsit! Ha véletlenül sikerülne legyőznöd és megölnöd – nálunk az a tréfa, amit ti lovagi tornának neveztek, nem létezik –, nem éled meg a nap végét, és nagyon kellemetlen helyzetbe kerülsz: a szolgáim karóba húznának, és az oroszlánhölgy a kéjüket szolgálná, mielőtt eladják rabszolgának, vagy éppen kivégeznék. Bele kell törődnöd, testvérem!

– Látni akarom!

– Eleget láttad, és hatalmas kegyet gyakoroltam veled, hogy megcsodálhattad a leendő feleségem szépségét! Most már azt hiszem, nincs több mondanivalónk egymás számára… hacsak nem térsz át az iszlámra, és költözöl ide mellém…

– Tudod a válaszom.

– Akkor menj el! Szabadon és békében! Sawan emír elkísér a frank földek határára.

Sajnálom… de talán jobb így mindkettőnknek! Bizonyára soha többé nem találkozunk.

– Miért ne találkozhatnánk egy csatamezőn?

– Ez előfordulhat, ha a királyod mindent összezavar ebben az országban, ahol Egyiptom iránti gyűlöletünkben, mely meg merészelte gyilkolni a nagybátyámat, Turan-Sahot, egészen elfogadható megértésre jutottunk a templomosokkal, akik a ti hagyományos védőitek. Néhányuk nagyra értékeli a kultúránkat és nyitott szellemünket. Az eredmény: béke van. De a te királyod nem hasonlít rám, mert én nem szeretem a háborút. Mennyivel részegítőbb belélegezni egy rózsa illatát vagy egy nő

titkos parfümjét! Szeretném, ha jobb belátásra térítenéd. Végezze el a zarándoklatát, és menjen haza!

Minden további búcsúzás nélkül eltűnt egy kárpit mögött. Renaud követte Sawant, aki visszaadta a ruháit és a lovát, csak a fegyvereit tartotta magánál. Bizonyára akkor adja majd oda, ha elválnak.

Az erődöt elhagyva Renaud látta, hogy egy tó mellé épült, melynek mocsaras partjai a Nílusra emlékeztettek, hisz itt is burjánzottak a papirusznak nevezett nagy nádszálak. Rengeteg madár élt itt, és a táj kissé melankolikus, de bájos, békés képet nyújtott. Renaud szerette volna tudni, hol van, de Sawan – meglepetésére – úgy döntött, hogy bár állig felfegyverkezve, de egyedül és tolmács nélkül kíséri el, így nehéz lett volna a beszélgetés.

Csöndben haladtak körülbelül fél mérföldet dél felé a part mentén, mindössze egykét halászfaluval találkozva. Elég széles volt az út, ami valójában nem volt más, mint a Damaszkuszt Egyiptommal összekötő karavánút, most azonban egyetlen menet sem látszott. Amikor maguk mögött hagyták a tavat, egy örvénylő folyó mellett haladtak tovább, mely sziklafokokon zubogott alá. Renaud látta, hogy a folyó túlpartján, ahová egy gázlón, nagy lapos köveken át lehet eljutni, impozáns romok emelkednek. Sawan megállt a partnál, és a társához fordult:

– Ezt a folyót a frankok Jordánnak nevezik. Az egyik királyod erődöt építtetett Szaladin ellen…

– No de… beszéled a nyelvünket?

– Mint hallhatod.

– Akkor miért hoztál tolmácsot a cellámba?

– Mert senkinek nem kell tudnia. Jó, ha ismerjük az ellenség nyelvét, de az még jobb, ha ezt nem tudja senki…

– Nekem miért árulod el?

– Mert te siratott uram, al-Aziz Mohamed malik fia vagy, aki a barátom volt Ez nem jelenti azt, hogy ugyanúgy érzek irántad, de vitéz vagy, és a nagy szultán vére folyik ereidben… talán tisztábban, mint al-Nazir Juszuféban. Most figyelj ide! Átkelsz a folyón, és elrejtőzöl a romok között. Addig vársz, amíg csak kell: egy vagy két éjszakát, míg háromszor meg nem hallod a sólyom rikoltását. Elhozom neked a frank nőt.

– Miért tennéd? Juszuf meg fog ölni!

– Ha nem adom át neked, a nőt ölik meg. Nem tudhatod, de Juszuf mostanáig a nagyanyja, a félelmetes Dharta-Katum gyámsága alatt élt. Ő volt a nagybátyja, Turan-Sah nagyanyja is, akit nemrég meggyilkoltak a mamelukok. Az öreg királynő ettől csak még féltékenyebb a hatalmára. Al-Nazir Juszuf pedig kicsúszott a kezéből. Tudom, hogy útnak indult, hogy visszavigye unokáját Damaszkuszba… es észre térítse.

– És Juszuf hagyni fogja?

– Kénytelen lesz: a nagyanyja csak a hatalom illúzióját hagyja meg neki, de az sem rossz. Gyenge és szeszélyes gyerekből Juszuf nagylelkű férfivá érett, de határozatlan és gyenge akaratú, kivéve talán a nők kérdésében, akikért rajong. Dharta-Katum ebben nem látott kivetnivalót, amíg sok szeretője volt, de az, hogy egyetlenegybe beleszeressen, és feleségül akarja venni, s ez az egy ráadásul frank, már elviselhetetlen számára. Tudom, hogy útban van ide. Ha megtalálja az oroszlánhölgyet, kivégezteti.

Ezért felajánlom, hogy biztonságba viszem…

– Hinni fog neked?

– Soha nem adtam okot rá, hogy ne higgyen nekem.

Renaud leszállt a nyeregből, és lovát kantáron vezetve a folyóhoz tartott.

– Még egy szót, kérlek! Miért törődsz egy nővel, különösen egy frankkal? A frank nőket még jobban megveted, nem igaz?

– Ez a nő, mivel közel áll az uralkodóidhoz, veszedelmes. A királyod biztosan tudja, hogy köztünk, Szaladin szíriai leszármazottai és az egyiptomi csürhe között nem éppen az egyetértés uralkodik. Ráadásul a nyakunkon vannak a mongolok is. Nem hiányzik, hogy a francia király is ránk rontson, hogy megbosszulja ezt a nőt. Eleget beszéltünk! Vissza kell mennem!

– Sértene, ha azt mondom, imádkozni fogok Istenhez, hogy legyen veled?

– Bármilyen néven is nevezik, Allah mindig Allah. Az ima sosem árthat!

Az öreg katona megfordította lovát, megsarkantyúzta, és eltűnt egy sűrű bozót mögött az út kanyarulatában. Óvatosan, de tisztelettel a szívében Renaud lement a Jordán partjára. A keresztények szent folyójánál állt, melyben János megkeresztelte Jézust, melyről a hagyomány úgy tartja, hogy meggyógyítja a betegeket, még a leprásokat is, s mely mégsem gyógyította meg a fiatal, mártír királyt, aki mindenkinél jobban megérdemelte volna. Isten útjai azonban kifürkészhetetlenek: Balduin életben maradt, s lóháton élte agóniáját…

Mielőtt bevette volna magát a faragott kövek közé, melyek még a tűz nyomát őrizték, ami lerombolta a szép várat, Renaud megitatta a lovát, és maga is hosszan kortyolt a hűs vízből. A nyeregre akasztott zsákban zabot küldtek a lónak, s egy másik, kisebb zsákban datolyát a férfinak. Csak alvóhelyet kellett keresnie. Meg is találta a nagy omladék mellett, egy kanyarulatban, a pincében, melyen keresztül talán egykor Szaladin utászai aknázták alá a kastélyt. A nap, melyet szinte egész nap sűrű felhők fedtek el, lebukott. Megkezdődött az első éjszaka.

Tudva, hogy Sawan nem bukkan fel egyhamar, Renaud pihenésre fordította az időt, ám másnap, ahogy felkelt a nap, megkezdődött a várakozás, aggodalmak és hol ésszerű, hol őrült szorongások közepette. A lovag rejtekétől nem messze, egy szikla árnyékában helyezkedett el, ahonnan rálátott a gázlóra, és megfogadta, hogy el sem mozdul többé.

Eltelt a nap, leszállt a következő éjszaka. Sosem érezte még hosszabbnak, bizonytalanabbnak az órákat. Annyi minden történhetett! Annyi homok kerülhetett a terv fogaskerekei közé, annyi helyrehozhatatlan esemény adódhatott! Renaud egyetlen elfoglaltságként a lova ápolását engedélyezte magának. Kihalt volt a környék, és a madarak kivételével semmi sem mutatkozott. Ahogy beesteledett, elszunnyadt kissé.

Hosszabban, mint szerette volna, mert magasan járt a hold, amikor a sólyom rikoltása felébresztette, és a gázlóhoz szólította, melynek túloldalán két mozdulatlan, szellemszerű lovas szobor állt… Az egyik egy sűrűn lefátyolozott nő volt. Sawan állta a szavát.

Renaud a nyaktörést is kockáztatva, hallatlan örömmel ugrált egyik csúszós kőről a másikra, ám ahogy elérte a túlpartot, látta, hogy a női alak egyedül van. Az öreg katona máris távozott. Döngött a föld lova vágtató patája alatt.

– Madame! – ujjongott a lovag. – Végre itt van! Én…

– Menjünk, kérem! Leszálljak?

A hang, melyet talán a fátyol fojtott el, tompa, kifejezéstelen volt. Hideg zuhanyként hatott a fiatalember lelkesedésére, aki megfogta a ló kantárát, hogy a vízhez vezesse.

– Nem, nem! Ön nem nehéz, és könnyű az átkelés.

Valóban, néhány pillanat múlva a túlparton voltak. Amikor azonban le akarta segíteni Sancie-t a nyeregből, hogy pihenjen egy keveset a rejtekhelyen, a lány visszautasította:

– Minek? Nincs vesztegetni való időnk!

– Nem olyan nagy a veszély. Most már keresztény földön vagyunk.

Sancie a galileai hegyek fekete halmai felé mutatott.

– Azt hiszi? Az ott Safed, a templomosok sasfészke. Az öreg katona azt mondta, hogy még napkelte előtt el kell hagynunk… Vagy inkább elfeledkezik az árulóról, aki eladott minket?

A még mindig színtelen, de hirtelen kőkemény hang haragra lobbantotta a lovagot, és olyan nagy csalódást okozott, hogy kis híján szitkozódni kezdett. Mit gondol ez a nő, miféle fából faragták őt? Inkább nem válaszolt, elment a lováért, majd szó nélkül nyeregbe szállt. Lassanként elhalt mögöttük a Jordán vizének halk morajlása.

Úgy húsz mérföld választotta el a Jákob-gázlót és Akrát, de nagyon nehéz volt az út a magas galileai hegyekben, különösen úgy, hogy el kellett kerülniük Safedet: gyakran csak lépésben haladhattak, és ami sima úton alig kétnapnyi járás lett volna, most három napig is eltartott, míg gyorsabb ütemre válthattak.

Különös utazás volt, mely tartós keserűséget hagyott Renaud-ban! Mintha egy árnyékkal lovagolt volna, olyan hallgatag volt társnője. Mintha ott sem lenne! Lélek nélküli test, mely engedelmesen követi útmutatásait, de egyetlen kérdésre sem válaszol, és elvág minden beszélgetési kísérletet. A férfi nem merte megtörni az önkéntes hallgatást, hisz félt, hogy egy kitörés megsebezné a lányt. Az arcát is alig pillanthatta meg, csak amikor vizet, kenyeret vagy datolyát kínált neki. Sancie éppen csak félrehúzta a nagy füstszínű fátylat, melyet elrablásakor is viselt. Kerülte a keze érintését is, szikár mozdulattal távol tartotta, amikor le vagy fel akarta segíteni a nyeregből. Egyébként olyan ügyes és ruganyos volt, akár egy fiatal lovag.

Renaud azt sem tudta, mit gondoljon erről a viselkedésről, melyet nem sikerült megfejtenie. Nem tett semmit, amivel kiérdemelte volna a neheztelést, és a merev fantommal szemben azt is megtiltotta magának, hogy gondolatban felidézze a csodálatos látványt az aranyrácsok mögött. Félt, hogy a lány olvashat a gondolataiban.

Ezzel kapcsolatban csak azon tűnődött, vajon a kábítószerek, melyeket kapott, meghagytak-e bármiféle emléket is Sancie-ban arról, amit a tóparti kastélyban elszenvedett. Lehetséges lenne, hogy teljesen öntudatlanul élte végig a malik közeledését? Ha emlékszik rá, biztosan szégyenletesnek, nyomorultnak érzi magát!

Vagy talán az, amit beadtak neki, helyrehozhatatlanul megtörte, őrültséghez vezető, kitörölhetetlen nyomokat hagyva? Ez a gondolat különösen elviselhetetlen volt, és Renaud csak egyre vágyott: megérkezni Akrába, és Hersende gondjaira bízni Sancie-t.

Ő, egyedül ő biztosan tudja, mi a teendő…!

Amikor végre az utolsó domb tetejéről megpillantották a várost – hófehéren terült el a kék tengernél –, képtelen volt magába fojtani örömteli kiáltását, és vágtára fogta a lovát, melybe Sancie-é is bekapcsolódott. A kapukhoz közeledve, ahol mint mindig, most is sokan tolongtak, piacra igyekvő parasztok, katonák, szerzetesek, koldusok, akik között néha felhangzott egy-egy leprás csengettyűje, kénytelenek voltak lassítani.

Ahogy a falakon belülre kerültek, a társnője azonnal megállította:

– Nagyuram!

Renaud előtte haladt, s most visszafordult:

– Madame?

– Itt elválunk. Maga a palotába megy, gondolom.

– Ez természetesnek tűnik. Az ön számára nem?

– Nem. Én a klarisszák kolostorába megyek. Mondja meg a királynénak, hogy könyörögve kérem bocsánatát, de nem térhetek vissza hozzá. És kérje meg, hogy küldje el nekem Honorine-t.

– Apácának akar állni? – nyögte elképedten Renaud.

– Csak védelmet akarok keresni, míg elindul a következő hajó Marseille-be. Ne kísérjen el! Tudom, hol van a kolostor…

– Sancie, ez őrültség! A királyné nem érdemli meg, hogy kész tények elé állítsa. Azt sem fogja megérteni, hogy nem ő a legjobb menedék a maga számára.

– A királyné jámbor, aki bizonyára megérti, hogy Isten urunk és a Szűzanya megelőzik őt. Menjen, Renaud lovag, és isten óvja!

Ezzel Sancie szó nélkül megfordította a lovát egy utca felé, melynek a végén magas falak emelkedtek egy kápolna harangtornya mellett. Renaud nem is próbálta visszatartani, mindössze tekintetével követte a karcsú, szürke sziluettet, mely hajlíthatatlanul, szálfaegyenesen indult Isten felé. Miért tagadja meg tőle a bizalmát, melyről Renaud úgy érezte, kiérdemelte? Nem fogadott el mindent, még az Igazi Kereszt végleges elvesztését is, csak hogy rajta segítsen? A lány most mégis, ha nem is ellenségként, de közönyösen viselkedik! Mintha csak egyszerű kísérő lovag lenne!

Semmi több! A csalódást harag váltotta fel:

– Menjen a pokolba! – vetette oda minden logikát nélkülözve, mielőtt elindult volna a királyi lak felé. A kitörés nagyon kis megkönnyebbülést hozott.

Majdnem ugyanolyan dühös volt magára, mint Sancie-ra. Úgy viselkedett, akár egy idióta. Ahelyett, hogy tiszteletben tartja a makacs hallgatást, melybe a lány burkolózott, segítenie kellett volna, ha kell, akár durván is, hogy kihúzza belőle, ami a szívét és a gondolatait nyomasztja. Akár vállalva azt is, hogy a végeérhetetlen utazás hosszú szócsatává alakul át. Mindketten jobban lettek volna tőle! Elsősorban ő, Renaud, hisz most kénytelen lesz egyedül elmagyarázni, mi történt Valcroze asszony elrablása óta, amennyire csak lehet, kímélve a szemérmét. Először is bocsánatot kell kérnie a királytól, amiért az engedélye nélkül elhagyta Akrát. Tudta, hogy Lajos nagyon szigorú a pontos kötelességteljesítés és az engedelmesség kérdéseiben. Különösen mióta elérték a Szentföldet. Mielőtt bezárkózik a kolostorba, Sancie legalább elkísérhette volna az uralkodó elé. Hisz elrabolták, a mindenségit! Az mégsem olyan, mintha megszökött volna! Elmesélhette volna, amiről azt akarja, hogy tudják, elmondhatta volna, miről hallgassanak, most azonban Renaud nyakába szakadt minden: bonyodalmak sokaságát látta maga előtt a horizonton. Kezdve az Igazi Kereszt történetével! A szent király biztosan a lehető legrosszabbul fogadja majd, hogy titokban tartotta előtte, és őt teszi felelőssé az értékes ereklye pusztulásáért. Mivel itt voltak a helyszínen, mennyivel könnyebb lett volna nagy csapattal, erős fegyverzettel elmenni, és felásni a földet az akácia körül: ezzel megakadályozhatták volna a végső

drámát és Sancie balsorsát. Renaud nem volt biztos benne, hogy elég lesz felidéznie Robert d'Artois, a szeretett öcs emlékét, hogy elkerülje a királyi harag kínos következményeit… nem is beszélve Fos lovag ügyéről, melyet szintén rendezni kell. A szürke ködben az egyetlen reménysugarat az jelentette, hogy a gonosz templomos aligha térhet ki, ha nem is az övéi, de legalább Isten igazságszolgáltatása elől! És a halálig menő párbaj elől, melyet Renaud követel majd!

Mindez nem volt túl vidám! Mégis, ahogy a palota kapujához ért, Renaud halvány fénysugárra talált: a királynénak mesél el mindent, és átmenetileg megpróbálja elkerülni az összetűzést a férjével. Neki mindent őszintén elmondhat, és tekintete lágysága, mosolya gyógyír lesz sebeire…

Gondolataiba merülve csak az őrháznál vette észre, milyen nagy a csend. Máskor errefelé nyüzsgött a tömeg. Most senki, mindössze néhány ember jött kivagy befelé: csakis egyházi személyek és koldusok, akik mindig segítséget keresnek. Egyetlen ismerős arcot sem látott, az őrtiszt sem ismerte fel. Meg kellett neveznie magát, de így sem keltette a legkisebb érdeklődést sem. A férfi biztosan nem Franciaországban született. Ami a királyi fegyvernöki címet illette, az őr szerint ahhoz másfajta megjelenés illett volna.

– Sajnálom – jelentette ki Renaud-nak. – A király nincs Akrában, és ha maga az, aminek mondja magát, vele kellene lennie. Elvitte az egész háza népét!

– Meglehet, de én küldetést teljesítettem. Hol van a király?

– Én nem mondhatom meg…

– És a királyné? Ő is elment?

– Nem, de az a parancsom, hogy senkit ne engedjek be, aki nem az ő szolgálója.

– Mit jelentsen ez? Beszélnem kell vele! Nagyon fontos! Figyeljen ide – támadt hirtelen jó ötlete Renaud-nak –, ismeri d'Escayrac urat?

– Természetesen! Éppen ő adta ki a parancsot, hogy zárják be a palota kapuit…

– Nos, küldessen érte! Legalább vele beszélek!

Mivel a tiszt szemmel láthatólag habozott, Renaud hozzátette:

– Mondja meg neki, hogy nem tágítok innen, míg nem beszéltünk! És ne felejtse el a nevem: Courtenay!

A parancsoló hang végre eredményt hozott. Egy másik őr elindult, hogy megkeresse az öreg lovagot, de a zavarkeltő vendéget nem hívták be, hogy menedéket leljen a tűző nap ellen az őrházban. Be kellett érnie a kapu boltívével, melynek így is elég volt az árnyéka. Hosszú percekig várt ott, míg megcsördült a kövezeten a fegyveres d'Escayrac emelkedett lépteinek zaja, aki tetőtől talpig páncélban, lassan közeledett. Nem örült, hogy zavarják, s még kevésbé annak, hogy éppen Renaud – akit gyűlölt –, mégis gond nélkül felismerte, bármennyire piszkos volt is a lovag. Röviden üdvözölték egymást. Amennyire csak tőle telt, Renaud udvariasan fordult a szikár, magas alakhoz, aki bizalmatlanul méregette, és megkérte, hogy vezesse a királynéhoz.

– Az lehetetlen! Senki nem láthatja! Madame Marguerite beteg…

– Beteg? Mi baja?

– Nem tudom! Fáradt… Mióta felségünk elutazott, egyre gyengül. Ami nem szerencsés az ő állapotában…

– Az állapotában? Úgy érti, megint…

– Terhes? Igen… nemrég derült ki… Az ég újabb áldása! – fordította lelkesen az ég felé tekintetét Escayrac, kitárva enyhén remegő karját. – Ismét engem ért a kiváltság, hogy vigyázzak a hasra a király távollétében. Az első – és oly megható – rosszullétek miatt nem tartott a férjével…

– És hol van a király?

Lelkesedésből d'Escayrac elragadtatásra váltott. Már csak a fénykoszorú hiányzott volna…

– A mi urunk, Jézus Krisztus nyomdokaiba lépett, ahogyan azt a keresztet felöltve megfogadta. Elment a szent helyekre, ahol alázatosan, mezítláb és ingben jár majd…

– Bocsásson meg, de nem tudom, hol vannak a szent helyek… Jeruzsálemen kívül, mely igencsak délre van, és tudomásom szerint nem foglaltuk vissza.

– Igaz, igaz, és nagy kár! Hála a Mindenhatónak a kezünkben maradt még néhány, mint Názáret, ahol Isten fia felnövekedett, és más helyszínek Galileá-ban.

– Galileában? Tudja véletlenül, hogy Názáret messze van-e Safedtől?

– Szavamra, nem tudok többet, mint maga. Mintha azonban azt hallottam volna, hogy… szomszédosak. Most kérem, engedje, hogy visszamenjek a királyné lakosztályába. Nincs egyedül, természetesen, és Elvira…

– Elvira? És Hersende asszony?

– Nos, őszintén szólva két napja nem tudjuk, hova lett. Kezdek nyugtalankodni…

Renaud úgy érezte, az ég szakad rá:

– Azt akarja mondani, hogy Hersende asszony nincs Madame Marguerite mellett, amikor neki szüksége lenne rá?

– Pontosan, és gondolhatja, hogy nyugtalanít…

– No de ki van mellette? A húga, Madame d'Anjou? Madame de Poitiers?

– Ó, nem! A király öccsei visszatértek Franciaországba úgy… egy hete a burgundi herceggel és más nagyurakkal. Itt maradt azonban Montfort asszony, aki a kis hercegre vigyáz, és Sergine úrhölgy… bár nincs éppen jól mostanában. Azután Adéle és Honorine, a szegény Valcroze asszony szolgálója, de ő megállás nélkül sír.

– Irgalom!

Még rosszabb volt a helyzet, mint Renaud gondolta. Marguerite szinte védelem nélkül maradt Elvira machinációival szemben. Hersende távolléte nagyon sokat elárult, és bármelyik pillanatban tragédia történhetett. Valamit tenni kell, méghozzá gyorsan!

– Menjen vissza a királynéhoz – parancsolta –, és nagyon ügyeljen Fos kisasszonyra! A legkisebb gyanús mozdulatra habozás nélkül fogja le… vagy akár ölje meg!

– Én? Hogy én… No de én nem lépek be a hálószobába!

Ha lehetséges, még inkább elsápadt, és Renaud látta a tekintetén, hogy habozik.

– A kisasszonynak – dadogta az öreg – rossz szándékai lennének? Honnan veszi?

– Esküdni merek rá. Vigyázzon, amennyire csak tud. Megpróbálok erősítést küldeni…

Kissé megkönnyebbülve a tudattól, hogy megosztotta aggodalmait az öreg lovaggal, Renaud újra nyeregbe szállt, és visszafelé indult. Néhány perccel később meghúzta a kolostor csengőjét, ahová Sancie menekült.

Nem volt könnyű meggyőznie a kapus nővért, hogy beengedje a szent házba. Az apáca azt elismerte, hogy egy fiatal hölgy érkezett nemrég, de az, hogy alig néhány percre rá egy lovag jelentkezik a nyomában, igencsak üldözésre emlékeztetett. Annál is inkább, mert az új jövevény piszkos külseje ellenére távolról sem volt visszataszító.

Renaud, aki aggodalmában elvesztette nyugalmát, kénytelen volt lefékezni a felháborodáshoz közelítő türelmetlenségét a kémlelő rácsa mögött megjelent arccal szemben, mely jelentéktelen lett volna, ha nem színezi határozottan taszítóvá a bizalmatlanság és a makacsság. Valcroze asszony menedéket kért, ami azt jelenti, hogy senkit sem vezethetnek hozzá. Ebből nem engedhet.

– Rendkívüli esetről van szó, nővér! Biztosíthatom, hogy semmiféle szemrehányás nem fogja érni – kérlelte Renaud. – Beszélnem kell vele…

– A hölgy nagyon elszánt. Még a rendfőnök anya sem tudná meglágyítani. Menjen békével!

– Békével…? Kérje meg a főnök anyát, hogy fogadjon! Nem lehetetlen, remélem?

– Most? A nővérek a kápolnában imádkoznak.

– Akkor várok. De tudja meg, hogy nem mozdulok innen, amíg legalább a főnök anyával nem beszéltem! És minden percben meghúzom ezt a csengőt, míg meg nem hallgatnak!

Szavait tett követte, és erősen megrángatta a csengőt az apáca rémült pillantásától kísérve, aki sietve keresztet vetett, de végre hajlandó volt kinyitni a kaput.

Odabent egy terem nyílt, melynek alacsony boltíveit vastag oszlopok tartották. A mélyéről egy kerengővel övezett kert meleg sárga fénye szűrődött elő, melynek nyitva hagyták az ajtaját. A kert és a látogató között azonban ott állt a kapus nővér alacsony, fehér alakja. Megparancsolta a lovagnak, hogy ne mozduljon, de amikor az ajtóhoz ért, Renaud utána szólt:

– Mondja meg, hogy a királyné életéről van szó!

Egy perccel később az apáca visszajött, hogy a kihalt kerengőn át egy csupasz helyiségbe vezesse, ahol egyetlen bronzkereszt függött a falon. Ott találta Sancie-t.

A kereszt előtt térdelt, imádkozott, kezébe temetve az arcát. Renaud először föl sem ismerte, hisz a fehér ruhában, a főkötőben és a fátyolban pontosan ugyanolyan volt, mint a többi apáca. Éppen nyitotta a száját, hogy „tisztelendő anyámként” megszólítsa, amikor a lány felállt, és szembefordult vele. Most már kivehette arcát a vékony fátyol alatt. Könnyek nyomát és mélységes szomorúságot látott, de az egykori harcos kedv még mindig ott ragyogott a gyönyörű smaragd szempárban. A hangja sem remegett, ahogy nekitámadt:

– A királyné élete! Mást nem tudott kitalálni?

– Csak nem képzeli, hogy kitaláltam? A palotából jövök. Madame Marguerite, aki ismét terhes, beteg, ráadásul egyedül van Fos kisasszonnyal. A húga és a sógornője tengerre szálltak Franciaország felé, Hersende asszony pedig két napja eltűnt. Nem tudják, hol van. Az öreg d'Escayrac lovag, akire ismét rábízták a has felügyeletét, azt sem tudja, mit tegyen. Ezért jöttem magáért.

– Azt hiszem, megmondtam, hogy nincs többé helyem abban a világban. Még itt sem, mert túl közel vagyok az udvarhoz…

– Az udvarhoz? Honnan veszi, hogy van még udvar? Épp most mondtam, hogy a királyné egyedül van…

– Az öreg kamarásával, a szolgálatára rendelt hölgyekkel, kedvenc énekesnőjével.

Csak nem azért lenne halálos veszélyben, mert eltűnt az orvosnője? A nők betegek a terhesség kezdetén! Ne legyen nevetséges!

– Mi van magával, Sancie de Signes?

– Madame de Valcroze vagyok!

– Nekem nem! Hol a lélekjelenléte, a kifinomult gondolkodása, az intelligenciája?

Az, amin keresztülment, elfeledtette magával a keresztanyja iránti szeretetét?

– Nem! De nem értem, miért ilyen izgatott! Még egyszer mondom, Madame Marguerite-nek nincs szüksége rám. Indulás előtt elköszönök tőle… levélben!

Határozottan hallani sem akart semmiről, és Renaud nem tudta, milyen húrt pengessen meg, hogy visszhangra találjon a szívben, mely mintha nem is létezne már.

Hirtelen eszébe jutott valami:

– Mondja, Madame de Valcroze, tudja, hogy hívják az aljas templomost, aki elrabolta és kiszolgáltatta magát?

– Nem volt olyan udvarias, hogy bemutatkozzon.

– Sejtettem. Roncelin de Fos a neve, és annak az Elvirának a bátyja, aki zenéjével és énekével elvarázsolja a királynét… míg meg nem öli! Semmit sem hallott abból, amit Safedben és a Hattin-szarvnál beszéltünk? Hogy bosszút álljon a szerelméért, Fos el akar pusztítani mindent, amit a király szeret, és amihez ragaszkodik: az Igazi Keresztet, hogy a védelme sose boruljon fölé, most a feleségét, aztán biztosan az újszülött gyermeket… míg őt magát le nem győzi! Semmi sem tarthatja vissza! Még Isten sem, sőt, legkevésbé Isten, akit nem fél többé! A húga pedig a cinkosa.

Egyetlenegy okból került a királyné mellé…

– Hallgasson!

Renaud megértette, hogy elérte a lány szívét. Olyan hófehér lett, akár apácaruhája:

– Az a szörnyeteg soha nem válaszolt egyetlen kérdésemre se – suttogta. – És semmit sem hallottam abból, amit beszéltek.

– Nos, most már tudja! Könyörgök, Sancie, segítsen megmenteni a királynét és a gyermekét!

Hosszú csend támadt. A lány azonban nem fordult el, éppen ellenkezőleg: rászegezte szeme zöld lángját, mely a tekintetén át mintha a lelkét fürkészte volna.

Végül megszólalt, és hangjában akaratlan, de mélységes szomorúság tükröződött:

– Még mindig szereti, igaz? Talán még jobban is, mint egykor, hisz gyerek volt még! Most már férfiként szereti.

Nem igazán kérdezett: magától értetődő kijelentést tett, és Renaud-nak semmi oka nem volt rá, hogy hazudjon neki. Inkább halványan elmosolyodott:

– Mint Hersende asszony, maga is olvas a lelkek mélyén, s felesleges tagadnom…

hazudnék, ahhoz pedig nem értek. Különösen nem magával szemben!

– Ezt úgy kell értenem, hogy sosem hazudott, és nem is fog sosem?

– Felesleges megesküdnöm rá. Közöttünk ez lehetetlen lenne…

– Beérem ennyivel!

Sancie ismét a kereszt felé fordult, megcsókolta Krisztus lábát, és nem is nézett Renaud-ra:

– Elmehet! Néhány perc múlva elhagyom a kolostort.

– A palotába megy?

– A palotába! Ne várjon meg! Egyedül akarok odamenni…

– Köszönöm! – suttogta Renaud meghatottan.

Őszinte tisztelettel hajolt meg, de a lány nem látta. Ahogyan Renaud sem látta, hogy ismét csurogni kezdtek a könnyei.

XV. fejezet

Az utolsó felvonás

Renaud kissé megnyugodva indult a szállására. Nagy szüksége volt fürdőre és tiszta ruhára. Szüksége volt arra is, hogy viszontlássa azokat, akik várták: Gilles Pernont, akinek tanácsait nagyra becsülte, és a kis Basile-t, akit őszintén megszeretett. A Szent Mihály-templom előtt elhaladva látta, hogy temetést tartanak. A szilaj torkokból erőteljesen felszálló Miserere tisztán elért hozzá az ablakokon át, és akaratlanul is elmosolyodott Joinville haragjára gondolva, akinek a szobája szomszédos volt a szentéllyel, és aki megállás nélkül panaszkodott a gyakori temetésekre, különösen az éjszakaiakra, melyek nem hagyták aludni. Ez alkalommal a champagne-i udvarnagy nem fog panaszkodni: valahol Galileában lehet, s maga is zsoltárokat és hálaadásokat zeng Lajos kíséretében. Renaud nem számított rá, hogy összetalálkozhat vele. Azonban miután gondoskodott a lováról, és Gilles és Basile nevét kiáltva belépett a házba, senki sem felelt. Még a cselédlány sem, akit a tulajdonosnő rendelt a szolgálatukra.

Végigfutott a szobákon, a belső udvarokon, de egy teremtett lélekkel sem találkozott.

Megnyugodott azonban, ahogy látta, minden rendben van, a konyhában ragu fő a tűzön. Erről eszébe jutott, hogy éhes. Kenyeret, sajtot, gyümölcsöt keresett – és talált –, fejtett egy kis bort a hordóból, majd leült a nagy festett táblás ablakokkal az udvarra néző szobája küszöbére, hogy kényelmesen megvárja a többiek hazaérkezését. Az étkezés felénél tartott, amikor megjött a cselédlány. Az asszony élesen kiabálni kezdett, ahogy észrevette, hogy megdézsmálták a készleteit. Renaud felállt, és odament hozzá:

– Ne kiabáljon így, Perpétue! Senki sem lopta meg. Én szolgáltam ki magam.

Ahogy megpillantotta, a cseléd ismét felkiáltott, elengedte a tejesköcsögöt, és sietve háromszor-négyszer keresztet vetett.

– Nem hittem volna, hogy ennyire megijesztem! – szedte össze a lovag az eltört agyagcserepeket. – Mi történt? Hol van Pernon mester és Basile?

– Horgásznak!

Mivel a férfi értetlenül bámult rá, Perpétue visszanyerte magabiztosságát, és miközben egy ronggyal feltörölte a tejet, kijelentette:

– Igen, horgásznak! Mi mást csinálhatnának, mióta azt mondták nekik, hogy maga meghalt? A horgászat csak jobb, mint a kikötői kocsmák látogatása, és legalább hoz valamit ahelyett, hogy vinné a pénzt.

– No de ez nevetséges! Ki mondta, hogy meghaltam? Az asszonynak nem maradt ideje válaszra: örömteli kiabálással Basile rontott a konyhába, és ledobva a kezében hozott kosarat egyszerre sírva és nevetve belecsimpaszkodott Renaud lábába:

– Renaud nagyúr – dadogta. – Tényleg maga az? Ó, hála legyen az égnek!

Ezzel sírni kezdett, tovább szorítva a lovag lábát, aki leguggolt mellé. Meghatotta a gyermek felindulása, de nem volt a heves érzelemnyilvánítások híve. Két kezébe fogta Basile arcát, megcsókolta a homlokát, majd talpra állította, miközben maga is felegyenesedett.

– Ugyan, nyugodj meg! Látod, hogy élek. Ez a lényeg, nem? Ki mondta, hogy meghaltam?

Pernon is megérkezett, de ő a kis görögnél jobban uralkodott izgalmán, s beérte egy széles mosollyal ura felé:

– Nocsak, itt van! Tudtam, hogy nem halt meg! A fiú nem akart hinni nekem! Igaz, még mindig nehezen értjük egymást. Bár minden nappal fejlődik…

– Megmondja végre valaki, honnan jött a halálhírem?

– A templomosoktól! Elmondom, amit tudok, de először segítek megmosakodni.

Ijesztően piszkos, Renaud nagyúr! És, már megbocsásson, de nem éppen rózsaillatú!

Néhány perc alatt az udvarra húzott egy nagy fadézsát, félig megtöltötte langyos vízzel, majd beleültette Renaud-t, azután egy erős olívaolaj-illatot árasztó, zöldes szappannal alaposan végigdörzsölte:

– Arra a napra emlékeztet, amikor megérkezett a Coucy-palotába, és a mosdóhelyiségben lefürdették szegény Flore d'Ercri kíváncsi pillantásai alatt. Pedig akkoriban csak kis tejfölösszájú volt, de az a lány tudta, mit néz! Mit szólna ma!

– Elég ebből! Azt meséld, amit tudni akarok. Az fontosabb, mint az emlékeid!

– Jól van! Először is tudnia kell, hogy az elutazása után Joinville úr elvonszolt a királyhoz, aki nagyon haragudott, és higgyen nekem, bármennyire szent is, nem túl megnyugtató a közelébe kerülni, amikor ebben a hangulatban van. Ó, persze nem káromkodik, mint d'Artois nagyúr tette. Az egész lénye hideg, mint a jég, miközben az orrlyukain is haragot fújtat…

– Miért haragudott? Mert elmentem az engedélye nélkül?

– Pontosan! Nem viseli el, ha megszegik a parancsait. De volt más is: levelet kapott… méghozzá nem jót!

– Kitől?

– Titok! Csak egy homályos macskakaparás volt az aláírás, és természetesen nem volt pecsét. Azt írták benne, hogy maga áll Sancie kisasszony elrablása mögött, és nem kell aggódni, mert azért tette, hogy rávegye, menjen feleségül magához…

A szappan, melyet Renaud gépiesen forgatott kezében, megcsúszott, elrepült, és egy nagy, rózsás edénynek csapódott.

– És a király elhitte, hogy ilyen eszközöket alkalmaznék, hogy feleségül vegyem Madame de Valcroze-t? A királyné is elhitte?

– Őt nem tudom, de Lajos király igen.

– És miért akarnám feleségül venni?

– Nagyon gazdag, és maga Valcroze báró lehetne ahelyett, hogy nincstelen lovag!

Ne idegeskedjen! Csak magyarázok. És elmondom azt is, hogy Joinville úr bátran védelmezte, és nem hitte el, hogy képes ilyen aljasságra. Ő javasolta, hogy jöjjenek el értem, hogy elmondjam, amit az üzenetről tudok, melyet kapott. Tudom, megtiltotta, hogy beszéljek róla, de nem hagyhattam, hogy vádolják. Elmondtam tehát, amit tudtam.

– Nem hibáztathatlak érte. Mit szólt a király?

– Nagyon keveset, hacsak nem annyit, nyomozni kell az ügyben, hogy kiderüljön az igazság… Azt mindenesetre elismerte, hogy Keleten nem mindig úgy mennek a dolgok, mint nálunk…

– Kedves tőle! És a halálhírem?

– Máris rátérek. Álljon föl, hogy lesikáljam! Elmesélte, hogy Basile követte Renaud-t, amikor elhagyta a házat, egészen a Galilea-kapuig, ahol tanúja volt találkozásának Alival. Azután az üzenethozó fiú mellé szegődött, aki alig volt idősebb nála. Gyerekek között könnyű az ismerkedés. Basile meg akarta tudni a lovas nevét, aki Renaud-t vezette.

– Természetesen – folytatta Pernon – nem tehette föl egyenesen a kérdést, és időbe tellett. A fiú, akit Thomasnak hívnak, egy alsóvárosi halász fia, aki régóta látja el hallal a templomos rendházat.

– Ezért kezdtél horgászni? – jegyezte meg Renaud vidám villanással tekintetében.

– Nem vagyok éppen ügyetlen hozzá, bár azelőtt csak a coucyi tavaknál próbáltam.

Mindegy, sikerült megnyernem a bizalmát, ahogyan Basile-nak Thomasét. Így tudtuk meg végül, hogy a lovas a templomosok egyik turkopolja. Egy bizonyos Ali, aki a keresztségben a Leon nevet kapta…

– Roncelin de Fos elkötelezett híve! – egészítette ki Renaud.

– Ó! Ezt nem tudtam… De azért sejtettem! Amint képbe került a Templom, nem meglepő, hogy Roncelin benne volt.

– Nem is tudod, mennyire! Majd elmesélem, de előbb tisztázzuk a halálomat!

– Ó, az egyszerű! A nemes hölgy története kapcsán, akit elraboltak, hogy egy emírhez vigyék, a király kikérte a nagymester véleményét, hisz nála jobban senki sem mondhatja meg, mi zajlik a határ túloldalán. A nagymester jóindulatúan vállalta, hogy segít. És úgy tíz nappal ezelőtt ő jelentette be, hogy megtalálták egy önre megszólalásig hasonlító fiatal frank lovag holttestét a Tibériás-tó partján, olyan rossz állapotban, hogy a nagy hőség miatt ott helyben eltemették. A király elmondta Joinville úrnak, aki tudatta velünk is. Kemény csapás volt, tudja! Különösen a kölyöknek! Éjszakákon át sírt… nappal pedig horgászni mentünk. Muszáj volt elfoglalnunk magunkat… Most maga meséljen!

– Fejezzük be a tisztálkodásom. Mindahhoz, amit el kell mondanom, jobb a nyugalom… sőt, a magunkba fordulás! Nagyon súlyos dologról van szó! És nagyon szomorúról! Leginkább Madame Marguerite-ért aggódom. Terhes… már megint! A mindenségit! – tört ki Renaud. – A király semmi mást nem tud, amikor együtt vannak, mint gyereket csinálni neki?!

– Hm… általában ez a férjek szokása – próbálkozott Pernon.

– Milyen szomorú! Éljenek akkor a szeretők! Egy ilyen csodálatos nő nem azt érdemelné, hogy hosszan imádják, a legritkább illatokat égessék érte, simogatásokkal, szerelmes szavakkal, szépségét dicsőítő versekkel, dalokkal halmozzák el…? Ehelyett anélkül, hogy akár lélegzetvételnyi ideje is maradna, két ima között teherbe ejtik, hónapokig tartó rosszullétre, végül a szülés kínjára kényszerítve. Ráadásul a királyné éppen akkor beteg, amikor Hersende asszony megmagyarázhatatlanul eltűnik.

– Eltűnt?

– A vén ostoba d'Escayrac azt állítja, hogy két napja nem látta. Istenem… mindent megadnék, ha tudhatnám, hol van!

– Meg lehet próbálni – merült gondolataiba Pernon.

Sikerrel járt. Még aznap este fény derült a titokra, és semmi különleges nem történt: Hersende asszony a világ legtermészetesebb módján Ciprusra utazott, hogy megvizsgálja a nyugtalanítóan betegeskedő Stfánia királynét. Magának Marguerite-nek kegyes engedélyével, aki hálás volt a kedves fogadtatásért, melyben a szigeti teleléskor részesültek. Szerette a gyengéd és félénk örmény királynét, és szívesen kölcsönadta –

mindössze néhány napra! – híres orvosát.

– Ahhoz képest, hogy bizalmi ember, úgy tűnik, d'Escayrac lovag nem túl tájékozott – jegyezte meg Renaud. – Érthetetlen!

– Nem annyira. Adéle szerint egy hangyányit fecsegő. Ráadásul annyira komolyan veszi védelmezői szerepét, hogy egészen kimeríti a királynét, aki rosszmájú örömét leli abban, hogy eltitkol előle néhány dolgot, mint például Hersende távozásának okát.

Amíg aggódik, legalább nem marad ott állandóan, alig háromlépésnyire a karszékétől, rászegezve nagy halszemeit, és ellenséget kutatva minden sarokban.

– Nem óvatlanság ez?

– Adéle szerint nem, és benne megbízhatunk. Azt mondja, nem is olyan beteg a királyné. Csak attól szenved, amit mindketten jól ismernek: a terhesség kezdeti kellemetlenségeitől. Hersende asszony pedig még a király előtt visszatér. Úgyhogy felesleges aggódnia!

– Annál jobb! Csakhogy így nevetségessé tettem magam, hogy a királynét fenyegető veszélyre hivatkozva kiszakítottam Madame de Valcroze-t a kolostorából.

Nem fogja megbocsátani!

– Azok után, amiket maga vállalt és elszenvedett érte, ez az igazságtalanság és a hálátlanság netovábbja lenne… Tudom – tette hozzá az öreg fegyvernök kiábrándult vállrándítással –, hogy a nők soha nem úgy látják a dolgokat, mint mi, de egyelőre próbálja elfelejteni, hisz elhárult a veszély!

– Amíg Elvira de Fos mellette van, a veszély sosem hárul el.

– Talán így van, de maradjon nyugton a király visszatértéig. Akkor nagy nyilvánosság előtt, az előkelőségek gyülekezetében tárhatja fel, micsoda aljas gazember az a Roncelin! És Madame Sancie ott lesz tanúnak… Akkor a húg is eltűnik a fivérrel együtt!

– Így fogok tenni! Imádkozzunk, hogy hamar visszatérjen a király!

Nem tette hozzá, hogy addig nem lesz egészen nyugodt: nem akart bánatot okozni a férfinak, aki sokkal inkább barátja, mint szolgálója volt…

Két nappal később levél érkezett, mely darabokra törte Pernon meggyőződését és Renaud viszonylagos nyugalmát. Sancie írta, és az állt benne:

„Igaza volt.

Nagy veszély fenyeget, és maga az egyetlen, aki el tudja oszlatni. Beszélni kívánnak magával, hogy küldetéssel bízzák meg. Legyen ma éjfélkor a Velence piacon, az átjáró alatt, mely a palota régi bejárati tornyára nyílik. Egy nő várja ott. Ne szóljon hozzá.

Minden zajt kerülni kell. Viselje, amit küldök, de ne felejtse el a kardját.

Sancie”

Egy vászonzsák kísérte az üzenetet, benne egy fekete szerzetescsuhával. Perpétue-nek adta át egy egyszerű parasztasszony, akinek nem volt más ismertetőjele, mint a szamara, melyen két tökkel, káposztával, póréval és más zöldségekkel teli kosár között ült.

– Nos? – nyújtotta Pernonnak a levelet Renaud. – Nem volt igazam?

A férfi ősz bajszát rágcsálva bólintott, ahogyan mindig szokta, amikor nyugtalanítja valami:

– Úgy tűnik, de kíváncsi vagyok, miféle küldetést akar magára bízni. Az egyetlen bölcs dolog szerintem az lenne, ha a király után siet, és megkéri, hogy térjen vissza, amilyen gyorsan csak lehet. Ehhez pedig nem kell titkos találkozó: elég lett volna megírni.

– Ez csak azt bizonyítja, hogy más feladatról van szó.

– És különben is nagyon örül, hogy Sancie asszony hívja! Látja, hogy nem haragszik magára…

* * *

Valamivel éjfél előtt Renaud szinte láthatatlanul fekete csuhájában, melynek csuklyája elrejtette az arcát, megérkezett a térre, melyet részben lezárt a velencei fondaco, melynek bejáratát két lámpás jelezte. Bors, gyömbér, fahéj és szerecsendió csípős illata áradt a bezárt boltokból, melyhez egy nyereg- , csizma- és lószerszámkészítő műhelyének keserű bőrszaga keveredett. Feje fölött az eget felhők lepték el, még inkább elnehezítve a nyári éjszaka hőségét. Balra kirajzolódott a sötétben a megadott átjáró. Renaud elnézte egy pillanatig, csak azután indult el…

Látta, hogy egy alak válik ki az árnyékból, és felé tart. Ő volt a vezetője. A nő szó nélkül megragadta a karját, és bevezette a magas, csipkés oromzatú toronyhoz. Renaud ismerte a helyet, mely a kikötőhöz közel emelkedve Akra fontos pontja volt. Tudta, hogy a torony lábánál van egy alacsony, vasakkal és hatalmas szögekkel megerősített ajtó, mely minden faltörő kosnak ellenáll. Egyetlen őr elégségesen védelmezhette, és nagyon kényelmes volt a palotabeliek számára, hisz közvetlenül a kereskedelmi negyedre nyílt… A nő bizonyára nem zárta be, amikor kijött: keze alatt könnyedén kinyílt. Súgott valamit az őrnek, és megindult a kő csigalépcsőn, mely a torony közepén húzódott.

Végeérhetetlennek tűnt az emelkedés a lovag számára, akiben keveredett az öröm, hogy viszontláthatja a szeretett hölgyet, és a homályos aggodalom. Végre elértek egy folyosót, melyet itt-ott fáklyák világítottak meg, s mely a fal mentén kanyargott.

Megindultak, egészen addig, míg a nő felemelt egy kárpitot, fölfedve egy szerény méretű, de szőnyegekkel és selyemkárpitokkal pazarul berendezett helyiséget. Ebben a pillanatban lant hangja hallatszott, és Renaud szíve hevesen megdobbant.

A nő ujját szájára téve csöndre intette, s bevezette, ahol egy újabb kárpit mögött egy ajtó nyílt. Kinyitotta, és betolta rajta a lovagot, majd azonnal becsukta mögötte: Renaud Marguerite hálószobájába lépett…

Semmit sem látott a környezetből: csakis őt látta! A legkevésbé sem látszott betegnek. Félig feküdt egy törökös díványon, számtalan párna között, s ő maga zenélt.

Bő, aranyhímzésekkel borított, mélyen kivágott ruhát viselt, melyet Cipruson szeretett meg. Álmodozott, miközben ujjai könnyedén simogatták a húrokat. Sötét, ragyogó haját vállára hulló, vaskos fonalba fogta össze. Sosem volt még szebb, és az elragadtatott Renaud-nak uralkodnia kellett magán, hogy ne omoljon a lába elé, mely meztelenül simult az aranyszín szandálba.

Marguerite nem hallotta belépni, ezért a lovag megajándékozta magát az édes örömmel, hogy hosszan elnézi, közben azonban dühödt féltékenység tört rá a férfi iránt, aki ezt a varázslatos asszonyt birtokolja. Nem tudhatta, hogy Marguerite csak a férje távollétében viseli ezt a ruhát – Stfánia királyné ajándékát –, mert Lajos túlságosan illetlennek találta még a házastársi meghittségben is. A királyné csakis saját örömére vette fel, de a tény, hogy ebben fogadta a lovagot, szédítő perspektívákat nyitott meg…

Renaud kénytelen volt megmutatkozni. Két lépést előrelépett, hátravetette csuklyáját, és térdre ereszkedett:

– Itt vagyok felséged szolgálatára! Végtelen öröm, hogy szüksége van rám.

Marguerite összerezzent, eltolta magától a lantot, kinyitotta a száját, majd becsukta, végül mégis megszólalt:

– Messire de Courtenay? Mit keres itt?

A férfi annyira meglepődött, hogy azt sem tudta, mit feleljen. A királyné türelmetlenül sürgette:

– Ugyan! Feleljen! Hogy kerül ide?

– Egy szolgáló vezetett ide, ahogy azt Valcroze asszony levele jelezte!

– Levél? Miféle levél?

– Ez itt.

Hogy elővegye a zubbonyából, Renaud felállt, és így jó egy fejjel Marguerite fölé magasodott. Bájosan tárult elé a dekoltázs szépsége, s megérezhette a királyné illatát.

– Sancie megőrült! – kiáltott fel Marguerite. – És először is hol van?

– No de… felséged mellett, ahogy azt három nappal ezelőtt megígérte nekem!

– Három nappal ezelőtt megígérte magának, hogy eljön hozzám? Hol tette ezt az ígéretet?

– A klarisszák kolostorában, ahová visszavonult, bizonyára azért, hogy kiheverje a damaszkuszi maliknál elszenvedetteket, ahonnan visszahoztam. Nem jött ide?

– Hetek óta nem láttam! – egyenesedett fel a királyné. – Bevallom, kezdtem azt hinni, hogy meghalt. Mint maga is egyébként… őrület!

Két keze közé fogta a fejét, és idegesen járkálni kezdett a szobában. Renaud merészen megfogta a karját, és megállította:

– Madame! Nyugodjon meg, könyörgök! Talán megpróbálhatjuk megfejteni…

– Igen… Igaza van. Magyarázza el!

A királyné kézen fogta, és megindult egy nagy elefántcsont berakásos, ébenfa karszék felé, mely az ablak mellett állt, szemközt egy edénnyel, melyben csodálatos bíborszín rózsa virított. Egy zsámolyra mutatott, a férfi azonban inkább térdre ereszkedett mellette, ő pedig nem ellenkezett:

– Mondjon el mindent, de gyorsan! Valahogy összeesküvést gyanítok!

Mégis rámosolygott: talán jobban örült a régóta vágyott jelenlétnek, mint akár önmagának is bevallotta volna. A láng, mely a szép lovag fekete szemében ragyogott, egyetlen nőt sem hagyott volna hidegen, a legkevésbé a királynét. Nem azt mondta Hersende, hogy a férfi szereti őt?

Renaud amennyire lehet, gyorsan és világosan elmesélte kalandjait Sancie-val, két tényt azonban kihagyott a barátnője erényét ért támadást és saját rokonságát Szaladin családjával. Sawan emír különös viselkedését a veszéllyel magyarázta, melyet egy frank szultána jelentett volna az aleppói és damaszkuszi királyságra!

– Inkább megszöktetett mindkettőnket, mielőtt Dharta-Katum megérkezett volna.

Néha a hitetlenek katonái bölcsek és nagylelkűek lehetnek.

– Szerencséjük volt, hála legyen az égnek! Milyen hihetetlen történet! Sancie… az én Sancie-m, amint vad szenvedélyt ébreszt egy szultánban!

– Egyikünk sem… védett az érzelmekkel szemben, melyek átcsapnak felettünk. A szerelem nem ismer sem vallást, sem háborút… sem felséget Csak a lány van, akinek az életünket szenteljük, a szívünket adjuk… minden gondolatunkkal, minden vágyunkkal…

Csönd telepedett közéjük. Marguerite Renaud szemébe mélyesztette tekintetét, az édesen égető lángot fürkészve. Megfogta a kezét, hozzá hajolt, ellenállhatatlanul vonzotta a túlságosan sokáig visszafojtott szenvedély. Az arcához egészen közel azt suttogta:

– Renaud! Szeret engem?

– Halálosan, madame…

Ekkor a királyné ajkához érintette az ajkát. Végtelenül gyengéd és könnyed volt a csók, akár egy virág és egy pillangó találkozása, egybefonódó szájuk azonban igazi hús volt, s felforrósodott a vérük. Egyre mélyült a csók, amikor azonban Renaud mindenről megfeledkezve a karjába akarta venni az asszonyt, az eltolta magától, felállt, és az ágy kék és arany függönyéhez hátrált, melybe belerejtette arcát:

– Én is szeretem – szólalt meg rekedten. – De be kell érnie ezzel a tudattal…

Különben elvesztünk… maga és én! Talán máris elvesztünk… Ez a különös levél! A felbukkanása a szobámban, anélkül, hogy tudnánk, ki szervezte!

– Egy vipera él a környezetében, madame! A húg a bátyja eszköze, és Roncelin de Fos felesküdött a…

– Elvira! Igaza lehet! Valaki megszervezte mindezt, és csakis ő lehetett!

Marguerite felvett egy kis ezüstcsengőt egy asztalról, és megrázta. Nem érkezett válasz. Ekkor az ajtóhoz futott, de nem tudta kinyitni, bármennyire erőlködött is.

Renaud-nak sem sikerült.

– Bezártak! – nyögte a királyné. – Istenem! Mit jelentsen ez… Nem találkozott senkivel idefelé?

– Senkivel, hacsak a boltív alatti kapu őrével nem.

– Egyetlen udvarhölgyemmel sem? Adéle-lel sem? Vagy d'Escayrac úrral? Ő vajon hol lehet?

– Valami történhetett az őrkutyájával. Nem az a férfi, aki elhagyja a posztját…

Mennem kell, felség… méghozzá gyorsan! Húzódjon félre! Megpróbálom betörni az ajtót!

Lendületet vett, de csak magának sikerült fájdalmat okoznia.

– Egy királyné hálószobaajtaja mindig erős – jegyezte meg szomorúan Marguerite.

– Az enyém bronzveretes, vastag tölgy.

Renaud ekkor az ablakhoz futott, hisz ez maradt az egyetlen kijárat, Marguerite azonban visszahívta:

– Nézze! Ott!

Az ajtó alatt fekete füst kígyózott, s lángoló olaj folyt befelé.

– Tűz van! – sikoltotta a királyné. – Tűz van odakint! Istenem!

Kiabálni kezdett, hölgyeit szólította, dörömbölt az ajtó fáján, de nem kapott választ. Mintha minden teremtett lélek eltűnt volna a palotából, és rémisztő volt a helyzet, hisz az együtt töltött magány pillanata – az első ilyené –, mely oly édesnek tűnt, hirtelen rémálommá vált.

– Csapdát állítottak nekünk! – jelentette ki Renaud. – Meg kell próbálnunk kiszabadulni belőle. Húzódjon hátrébb az ajtótól, madame. Hiába dörömböl, és a lángok könnyen belekaphatnak a ruhájába!

Visszament az ablakhoz, a magas boltíves nyíláshoz, melyet középen kis oszlop választott ketté, de elég széles maradt így is a rés, hogy egy ember átférhessen rajta.

Renaud kihajolt. Egy sötét kútféleséget látott, mely bizonyára belső udvar volt, közepén a megszokott szökőkúttal, melynek vize egy medencébe hullik alá, de egy magas és sima fal választotta el tőle.

– Lejutok! – jelentette ki a lovag megszabadulva szerzetescsuhájától, hogy könnyebben kiugorhasson.

Az ágyhoz lépett, hogy levegye a lepedőket, és kötelet fonjon belőlük, de valami a füle felé süvített, s éppen annyi ideje maradt, hogy hátraugorjon: ki tudja, honnan, egy égő hegyű nyílvessző fúródott az ágy baldachinját tartó keretbe. A kárpit azonnal lángra kapott, a tűz átterjedt a mellette lévőre is, közben pedig szikrák és égő

anyagdarabok váltak le róla. Egyre nőtt és sűrűsödött a füst. Renaud hallotta, hogy Marguerite köhög, miközben a párnák segítségével megpróbálta eloltani a lángoló ágyat. Ahogy serénykedett, megpillantotta a ragyogó alakot, aki segítségért kiabálva menedéket keresett a keskeny kápolnában, mely az ággyal szemben, a szoba végében nyílt.

– Ha van másik ruhája – kiáltotta felé Renaud –, valami kevésbé bő és kényelmesebb, vegye fel.

Nagyon finom volt az aranyozott kelme: a legapróbb szikra is lángoló fáklyává változtathatta. Látta, hogy Marguerite egy ládához lép, kivesz egy sötét színű, hosszú ruhát, és ledobja magáról a régit… Renaud elfordult, és leszaggatta az ágy lángoló függönyeit, hogy kidobja őket, megtagadva magától a csodálatos test látványát, mely pillanatok alatt eltűnt egy szűk kék ruhában, melynek zsinórjait a királyné azonnal bekötötte. Ebben a pillanatban Renaud-nak sikerült levennie az ágyról a még érintetlen lepedőket, és összecsavarta őket. Úgy gondolta, a klasszikus módon engedi le a királynét az udvarba. Kérdés, hogy ott van-e még a titokzatos nyilazó, mert ha igen, jobb, ha együtt ereszkednek le, hogy testével védhesse Marguerite-et.

Eközben odakint valaki észrevehette a tüzet. Hangzavar támadt, kiáltások, hívószavak harsantak.

Még mindig emelkedett a füst az ajtószárny alatt, mely nem engedett, és hallották, ahogy odakint ropog a tűz. Marguerite megállás nélkül kiabált a köhögőrohamok között. Ellenállt, amikor Renaud az ablakhoz akarta húzni, ahová erősen rögzítette az összekötözött lepedőket.

– Nem, az ajtón akarok kimenni…

– Az lehetetlen! Legyen belátó!

– A fiam! A fiamat akarom!

– Hol van?

– A másik szobában, mely a teremből nyílik…

A királyné ismét az ajtóhoz akart futni, mely mögül hatalmas robaj hallatszott.

Renaud erővel visszatartotta.

– Ne maradjon ott! Hallgassa csak! Úgy hallom, a segítségünkre sietnek.

Valóban, a zajt az ajtónak csapódó balták okozták, s a fa lassan hasadozni kezdett, de az ablak felől beáramló levegő magához vonzotta a lángokat, melyek a bejáratot nyaldosták.

– Segítség! – üvöltötte Marguerite. – Segítség! Itt vagyok!

Renaud hirtelen ráébredt, hogy bárhogyan is, de el kell tűnnie, hisz egyedül Isten a megmondhatója, hogyan hatna a belépőkre az, hogy az éjszaka közepén itt van, a királyné hálószobájában. Marguerite belé csimpaszkodott, ő pedig a kápolnarészbe akarta vinni, hogy megvédje a lángoktól, mielőtt az ablakon át elmenekül, akár a nyaktörést kockáztatva. Hirtelen azonban apokaliptikus lármával kidőlt a nagy ajtó, felszabadítva néhány lángot, de leginkább sűrű fekete füstöt, melyből… a király rajzolódott ki,

Joinville-lel a nyomában. Mindketten baltával a kezükben. Mögöttük férfiak serénykedtek vödrökkel és vizes lepedőkkel.

Marguerite zokogva a férje karjába omlott. A király gépies mozdulattal magához ölelte, de kék, jéghideg tekintete Renaud-ra szegeződött, aki beletörődő sóhajjal térdet hajtott előtte.

– Azt hiszem, magyarázattal tartozik! De később! Joinville!

– Felség?

– Fogja le ezt a férfit, és vigye a börtönbe. Felmérve, hogy a Marguerite-nek és neki állított csapda tökéletesen működött, és a harag, melyet a király tekintetéből kiolvasott, bizonyosan a halálba vezeti, Renaud magyarázkodni próbált:

– Felség – mondta –, a látszat ellenem szól, de…

– Azt mondtam, a börtönbe! Örüljön, hogy nem öltem meg a tulajdon kezemmel…

Veszélyes lett volna bármit is felelnie. Renaud felállt, és követte a szemmel láthatólag ellentmondásos érzésekkel küzdő Joinville-t, aki azt sem tudta, mit mondhatna. A termet átszelve, melyből a hölgyek szobái nyíltak, megállapíthatta, hogy a tűz, melyet egy ki tudja, honnan odakerült, feldöntött parázstartó okozott, elégette a kárpitokat és a szőnyegeket, de hatástalan maradt a falakra. Őrmesterek oltották éppen. Vitathatatlanul nagyobb volt az ijedség, mint a baj, és mielőtt eltűnt volna a lépcsőn, Renaud még éppen láthatta Marguerite-et, amint a fia szobájába fut, ahonnan a kócos Adéle szalad elő azt kiabálva, hogy bezárták őket, őt magát, Madame de Montfort-t és a kisbabát…

A most már nyüzsgéssel teli udvart átszelve a bejárati torony irányába, mely börtönként szolgált, Joinville képtelen volt tovább magában tartani az ajkát égető

kérdést:

– Régóta részesíti kegyeiben a királyné?

– Soha nem részesített kegyeiben. Ma éjjel egy hazug levél hívott hozzá… meg is mutatom… Ó, istenem, a szerzetescsuhában hagytam, melyben ideérkeztem.

– Szerzetescsuhában? Még mit talált ki? És először is hogy lehet, hogy mindenki halottnak hitte, s most az éjszaka közepén a királynénál találjuk, micsoda helyzetben…

Istenem! Micsoda botrány!

– Nem lesz botrány! Ami a királynénál tett látogatásomat illeti, majd magyarázattal szolgálok a királynak… ha egyáltalán meghallgat, mielőtt lecsapatja a fejem. Addig is –

és ebben aggodalmam teljes súlyával könyörgök önnek – mondja meg neki, hogy fogassa le Fos kisasszonyt. Biztos vagyok benne, hogy ő állította ezt a csapdát.

Mindenképpen el kell távolítani Madame Marguerite mellől. Meg akarja ölni, őt is és a kis herceget is, mert a bátyjával megesküdtek, hogy tönkretesznek mindent, ami a királyunk szívének kedves! Joinville, könyörgök, tegye meg! Ha értem nem is, de a királynéért.

A hirtelen nagyon komolyra váltó udvarnagy mélyen a foglya szemébe nézett:

– Megteszem! A becsületemre esküszöm! Soha nem kedveltem azt a nőt.

– Köszönöm.

Elérték az őrházat, ahol az emeleten két vagy három börtöncellát alakítottak ki azok számára, akik a palotában elkövettek valamit. Az igazi akrai börtön a fellegvárban volt, melyet az ispotályos lovagok irányítottak, de ha oda küldik Renaud-t, azzal túl nagy visszhangot adnak a kínos ügynek, melynek híre az egész városban elterjedne.

Renaud, miután átadták az ügyeletes tisztnek, megindult a nyomában, de hirtelen visszafordult Joinville-hez:

– Csak még valamit! Próbálja megtudni, mi lett Madame de Valcroze-zal.

– Megtalálta?

– Igen, és saját kérésére a klarisszák kolostorában hagytam, ahova, megtudva, hogy a királyné szinte egyedül van Elvira de Fos-val, visszamentem, hogy meggyőzzem, csatlakozzon Madame Marguerite-hez. Megígérte, mégsem érkezett meg soha a palotába…

Az udvarnagy égnek emelte a karját:

– Istenem! Micsoda ügy! Úgy tűnik, a távollétünkben mindenki megbolondult itt!

Épp ideje volt visszatérnünk. De nyugodtan halhat meg! Gondoskodom mindenről!

Igen, gondoskodom! Haladéktalanul!

Ezzel futva elhagyta az őrházat, miközben az egyik első emeleti cellában Renaud-t vasra verték, és magára hagyták gondolataival, melyekben keserűség keveredett végtelen gyengédséggel és a pillanat varázslatával, amikor Marguerite azt mondta, szereti. Soha nem remélte ezeket a szavakat, mégis elhangzottak, bár a királyné hozzátette, hogy ennél többet nem várhat tőle. Ez lesz tehát az útravalója arra a néhány órára, mely még elválasztja a haláltól. Hisz nem táplált illúziókat: a hóhérra bízza majd a király, hogy megszabaduljon a férfitól, akit a felesége hálószobájában talált.

Kevesebb mint hét év alatt harmadszor volt börtönben, hisz megszabadult a manszuraiból is. Negyedik alkalom nem lesz, és végül is jól van így: nem tudta, mi értelme lehetne még az életének. Balduin és Thibaut igazi keresztje megsemmisült, Robert d'Artois, akit oly nagy szeretettel szolgált, átlépett a hősök mennyországába, melyet Renaud nem volt biztos benne, hogy kiérdemelt. Igaz, ott volt a király, de a lovag a lelke mélyén tudta, hogy sohasem szerette. Talán, mert túl magasan helyezkedett el számára, a szerény halandó számára, túlságosan nagy, túlságosan nemes, túlságosan Isten felé forduló volt! A szentség, melyre Lajos törekedett – s melyet bizonyára el is ér! – túlságosan tiszta, túlságosan éteri környezetet teremtett körülötte a közönséges halandók számára. A kasztíliai asszony ilyennek nevelte, tökéletes acélból faragta, melynek ragyogása elkápráztatott, de élei sebeket ejtettek. S

ezeken az éleken Marguerite végül talán halálra sebzi magát! Marguerite! Egy pillanatra ajkaik egyesültek, lélegzetük egybefonódott. Egy ilyen pillanat megért egy életet, és a lovag – a király szemében gonosztevő – ezt viszi magával a földbe, mely hamarosan betemeti. Csak abban reménykedett, hogy gyors lesz a halál, és megkímélik a felségsértésért járó borzalmaktól. Nem azért, hogy elkerülhesse az utolsó sóhajt, mely csak hörgés lenne, hanem hogy Marguerite ne az akasztófán himbálózó, megtépázott, vérző test emlékét őrizze meg. Sancie-t – most már tudta, mennyire fontos neki a lány

– Joinville-re, Pernonra és Basile-ra bízza, és önmagával és a világgal megbékélve hal meg… Remélve, hogy Isten végtelen irgalmában befogadja félresiklott életét. Hosszan imádkozott, és kissé erőt merített belőle.

Eltelt a nap, és beesteledett, mire érte jöttek: két katona egy őrmester parancsnoksága alatt, akik nem az udvaron át, hanem elhagyatott folyosókon vezették egy kis kápolnába, melyet egykor Henri de Champagne építtetett a feleségének, Isabelle-nek. Ott várta személyesen a király, fehér alak az oltár előtt térdelve, melyet mindössze két piros gyertya világított meg. Annyira belemerült imájába, hogy úgy tűnt, nem is hallja az ajtó nyikordulását, az őrmester léptét, a fogoly láncainak fémes csörgését…

Egy végtelenségig tartó pillanat után Lajos felállt, egy intéssel kiküldte az őrmestert, majd bő ruhaujjába rejtette a kezét, és leült a magas, faragott padra az oltár bal oldalán. Végre megszólalt:

– Courtenay lovag, ön itt inkább Isten, mint az én színem előtt áll, hogy feleljen a tetteiért. Vagyis tilos hazudnia.

– Nincs okom hazudni. Tegnap azzal, hogy a királynéhoz mentem, nem volt más célom, mint hogy megmentsem!

– Mitől?

– A veszélytől, melyet Fos kisasszony jelenléte jelent számára. A fivére, Roncelin megesküdött, hogy látványos bosszút áll a királyon és az övéin. A húga az eszköze.

– Mit vétettünk ezen Roncelin ellen?

– A lány, akit szeretett, Montségur máglyáján halt meg. A várúr lánya volt, és követte az édesanyját a lángokba…

– Ó!

Csönd lett. A király gondolataiba merült. Renaud érezte, hogy a békés kápolna megtelik a hatalmas tűz ropogásával, az áldozatok kiáltásaival… Amikor Lajos megszólalt, inkább önmagához, mint megláncolt foglyához beszélt:

– Nem akartam! A törvény azonban törvény, és az eretnekséget – különösen az ilyet! – ki kell irtani. Azok a szerencsétlenek tagadták Krisztus istenségét, megosztották a világot egy fényisten és egy árnyékisten között, a földet rossznak tekintették és elítélték, mint az ördög művét. A földet! Franciaország, szép királyságom a sátán műve lenne? Ez az őrültség megbocsáthatatlan bűn. Foglyáról megfeledkezve szeme az oltár mögé festett nagy bizánci keresztre szegeződött, s arcán könnyek csorogtak végig.

– Ki ez a Roncelin de Fos? – kérdezte hirtelen.

– A Templom egyik tisztje…

A király azonnal kihúzta magát, öklével a szék karfájára támaszkodva.

– A templomosok! Már megint ők!

Felhorkanó haragja elfeledtette vele a hely szentségét, ezért gyors imára térdre ereszkedett, majd ahogy felállt, folytatta:

– Fos kisasszony meghalt. Messire d'Escayrac saját kezűleg ölte meg. Bezárta a lovagot egy szobába, ahonnan sikerült kiszabadulnia, és a fiam dajkájánál találta az énekesnőt, késsel a kezében, éppen abban a pillanatban, amikor meg akarta ölni őket.

D'Escayrac nem habozott: kardja csak egyszer csapott le! Ami a cinkosait illeti – hisz voltak cinkosai a palotában –, őket lefogták…

– Istennek legyen hála! – suttogta Renaud, s megkönnyebbülésében eszébe sem jutott, hogy jó szándéka utolsó bizonyítéka a lánnyal együtt eltűnt, hisz Sancie hamis levele elveszett, Elvira pedig nem vallhatja be többé, hogy ő állította a csapdát, melybe belesétált, és melybe – ebben Renaud egészen biztos volt – személyesen a lány vezette!

Csakis ő lehetett az elfátyolozott hölgy!

Ahogy rövid hálaadása után felemelte a fejét, szeme Lajoséval találkozott, aki őt figyelte, tekintetében semmi jót nem ígérő keménységgel.

– Ezzel együtt fennáll, hogy maga egy percnyi habozás nélkül elhitte, hogy a királyné képes titkos találkát adni magának a hálószobájában.

– Ha az ember aggódik, kész mindent elhinni!

– Talán, mert remélt egy hasonló hívást?

– Nem a királyné hívott. A levelet Madame de Valcroze írta alá, akiről azt hittem, Madame Marguerite mellett van…

– De nem volt. Nem hagyta el a klarisszák kolostorát, ahol meghallgattuk.

– Pedig megígérte! – kiáltott fel Renaud, aki kezdte elveszíteni lába alól a talajt most, hogy már a hű Sancie-nak sem hihetett.

– Állta volna a szavát, ha egy hirtelen rosszullét nem nyugtalanította volna komolyan a rendfőnök anyát és az apácákat. Mára azonban felépült annyira, hogy elmondja, mi történt vele az eltűnése óta, és milyen szerepet játszott maga. Az derült ki belőle, hogy ön dicséretet érdemel… ha pontos az elbeszélése.

– Miért ne lenne? Sancie asszony, ebben biztos vagyok, képtelen hazudni!

– Majd megítéljük. Mesélje el maga is, mi történt. És ne feledje, ki előtt vall! –

mutatott hosszú, sovány kezével Krisztusra.

Renaud a lehető legegyszerűbben, a lehető legőszintébben engedelmeskedett, csak a vérségi kapcsolatot hallgatta el, mely a szultánhoz fűzi, a király azonban nagyon erős érzelmi sokkot kapott, amikor felvázolta az Igazi Kereszt és öreg védelmezője tragikus végét. Miközben a szentségtörést felidézte, Lajos arca annyi szenvedést tükrözött, mintha keresztre feszítették volna.

– Miért… miért nem mondott semmit? – nyögött fájdalmasan.

– Hogy ne zavarjam meg felséged nagy terveit, aki mindent feladott volna, hogy a kereszthez siessen, így gondolta d'Artois nagyúr is, akinek álma lett, hogy elhozza az Igazi Keresztet szeretett fivérének.

– Robert! – suttogta Lajos hirtelen gyöngédséggel. – Ez illik hozzá…

Az elbeszélés hátralévő része kevésbé érdekelte. A király képtelen volt elszakítani gondolatait a tragikus epizódtól, bár felháborodott a tényen, hogy Sancie-t kiszolgáltatták egy muzulmán hercegnek. Renaud azt hitte, sikerült elkerülnie a születése titkát, ám egy hirtelen fordulat miatt kénytelen volt visszatérni hozzá.

– Nagy vágyában, hogy megmentse a királynét, nem lehet, hogy az a sötét gondolata támadt, a saját javára cselekszik?

– Nem értem, felség, mire gondol.

– Ugyan! Tagadni merné, hogy szerelmes a királynéba, és kívánja őt?

– Felség! – kiáltott fel Renaud elrémülve a durva hangtól. Mivel azonban kápolnában voltak, ahol Isten jelenléte igazságot követelt, kénytelen lesz bevallani szerelmét egy féltékenység gyötörte férjnek. A király azonban folytatta:

– Vallja be! Ha nem teszi, nemcsak hazudik, de tagadja a magától értetődőt! Vagy ez talán nem a magáé?

Ideges ujjai kitekerték a portrét, melyet Roncelin elvett. Renaud visszanyerte nyugalmát. Szilárd talajt érzett a lába alatt:

– Valóban az enyém ez a rajz, és bevallom, nem értem, hogy került felséged kezébe, amikor Roncelin de Fos rabolta el tőlem, amikor kényszerített, hogy a hattini akácia körül ássak…

– Túllépi a merészség elfogadható kereteit, ha a királyt merészeli faggatni. Nem tartozik magára, hogy honnan került hozzám. De bizonyítja a felségsértését, amint bevallja, hogy szerelmes abba, akinek a képét magánál hordja. Vallja be, mondom!

– Hogy szeretem és tisztelem ezt a szép képet? Teljes szívemből, de a felségsértés árnyéka nélkül. Nem a királynét ábrázolja… hanem a nagyanyámat: Jeruzsálemi Isabelle királynét, akinek az anyám, Mélisande de Jeruzsálem-Lusignan, Antiochia hercegnője a lánya volt: az egyetlen szerelmes éjszakából született, melyet az édesanyja és Thibaut de Courtenay együtt töltöttek.

– Az apja? Nem értem.

– Nem, felség, a nagyapám. Mivel most fel kell fednem a teljes igazságot a királynak, hozzáteszem, hogy… az egyház támogatásával… kívánt elismerni fiának, hogy viselhessem a Courtenay nevet. Szeretetből tette: az igazi apám neve halálra ítélt volna!

– Ki volt? Valaki… bevallhatatlan?

– Keresztény földön igen. Ítélje meg felséged: az apám Aleppó királya volt, al-Aziz Mohamed. A herceg, akinek kiszolgáltatták Sancie asszonyt, a féltestvérem. Igazi testvérként viselkedett, amikor visszaadta mindkettőnk szabadságát…

– Irgalom!

Egy perccel később az őrök visszavitték Renaud-t a börtönébe. A király ismét a tabernákulum elé térdelt…

Joinville kísérte Renaud-t a börtöntoronyba. Ő is jött érte két nappal később, a fogoly hatalmas megkönnyebbülésére. Annál is inkább, mert a champagne-i udvarnagynál mindössze egy tekercs volt, és nem kísérték őrök. Nem így jártak volna el, ha elítéltet visznek a vesztőhelyre. A nagyúr teljes biztonsággal megnyugtatta:

– Hazaviszem, hogy ott maradjon estig, amikor megint csak a kíséretemben a királyhoz megy, hogy meghallgassa a döntését magával kapcsolatban.

– Döntését… vagy ítéletét?

– Nem avatott be. Csak annyit vár el tőlem, hogy maga legyen megmosdatva, és legjobb megjelenését nyújtsa…

– Mit jelentsen ez?

– Ismétlem, nem tudom. Csak azt tudom, hogy a király elégedetlen és gondterhelt.

Óvatlan volt, barátom!

– Óvatlan! Maga mit tett volna a helyemben, ha levelet kap, melyben azt írják, hogy a királynét veszély fenyegeti a férje távollétében?

Joinville a fejét vakarta, majd nagyot sóhajtott:

– Ahogy magamat ismerem… ugyanazt tettem volna, mint ön… Csak annyit mondhatok, hogy maga mellett leszek, készen szót emelni az érdekében, ha szükség lenne rá. Egy ideje a felségünk szívesen beszélget velem.

– Nemsokára meglátjuk! Köszönöm a barátságát…

Képzelhető, milyen örömmel fogadta Gilles Pernon és Basile a visszatérő lovagot.

Joinville elmondta nekik, amit a tűz éjszakájáról tudott, és azt is, hogy kénytelen volt a palota börtönébe vezetni Renaud-t. Azóta Pernon amikor éppen nem dühöngött, imába merült, de a két dolog szinte ugyanaz volt, hisz dühödten fordult az összes általa ismert szenthez. Basile órákon át ült egy kövön a toronnyal szemben, ahová Renaud-t zárták…

Örömüket elfelhőzte, hogy nem tudták, mi vár rájuk a nap végén. Renaud azonban igyekezett tartani bennük a lelket. Bárhogyan döntsön is Lajos, az nem jelentheti a halálát, hisz különben még mindig a börtönben lenne…

Ahogy eljött az este, Renaud, miután gondosan megmosakodott, megborotválkozott, és haját illendően megnyírták, úgy döntött, harci öltözékét veszi fel: páncélt és acél lábvértet a zubbony alá, melyen Franciaország címere díszlett.

Joinville meglepetésére azt felelte:

– Egy lovagnak ez a legjobb megjelenése! És az ellenkező bizonyításáig még mindig a király fegyvernöke vagyok!

Ez alkalommal lovon és a főbejáraton át érték el a palotát. Renaud meglepetten látta, hogy kivilágították, mintha ünnepség készülne. Sokan voltak, és mindenki csodálatos öltözékeket viselt. Joinville maga is legszebb zöld brokátzekéjét vette fel és az ékszereket, melyeket azok helyett vásárolt, melyeket a Nílusba dobott, mielőtt elfogták a mamelukok, de ő sem tudta, mit ünnepelnek aznap este. Mindössze engedelmeskedett a parancsnak: arra utasították, hogy a királyhoz vezesse Renaud-t, ezért az emeletre kísérte. Ott azonban egy kamarás vette át tőle:

– Várnia kell egy percet, udvarnagy úr. A király tanúk nélkül kíván beszélgetni Courtenay lovaggal.

– No de azt mondta…

– Ez a parancs, udvarnagy úr. Várnia kell! Akrában a király szobája a Cité-beli palota híres zöld szobájának mása volt. A bútorok mások voltak kissé, de a kárpitok ugyanolyanok. Lajos egyedül volt, koronával a fején. Egy magas támlás széken ült egy nagy, fehér viaszgyertyákkal teli kandeláber mellett. Egyenes nyakkal nézte, ahogy Renaud hozzá lép és térdre ereszkedik előtte. Kék szeme nem pislogott, arca márványkemény volt.

– Azért hívattuk ide ma este, hogy tudassuk önnel az akaratunkat – szólalt meg lassan. – A legutóbbi események miatt az ön jelenléte ebben az országban, melyhez közelebb áll, mint gondoltuk, nemkívánatos többé. Holnap visszaindul Franciaországba.

– Felséged elűz? – suttogta Renaud szíven ütve.

– Nem. Nem űzzük el. A vitézségében sosem volt hiba. Egykor megmentette az életünket, és siratott d'Artois öcsénk szerette magát. Ugyanakkor mindaz, amit elmondott, és a rendkívüli összetűzése a templomos lovagokkal…

– Nem a templomos lovagokkal! Egyetleneggyel, és azért jöttem felséged színe elé harci öltözetben, hogy megkérjem, bármilyen sorsot szán is nekem, rendelje el a halálig tartó viadalt köztem és Roncelin de Fos között. Talán az életem vesztem, de őt nem hagyom életben, erre megesküszöm. Így felségednek nem kell hazaküldenie. A holtak nem zavarnak!

– Magunk is gondoltunk erre… de az a helyzet, hogy az a nyomorult már elmenekült a tengeren igazságszolgáltatásunk elől.

– Megint! Megint elszökött? Vissza kell hozni!

– Lehetetlen, ezt maga is tudja. A templomosok kizárólag a szentatya felügyelete alatt állnak. Még akkor is, ha szándékunkban áll éreztetni a nagymesterrel és a ma sállal, akik titkos kapcsolatokat merészelnek ápolni a damaszkuszi szultánnal, milyen súlya lehet a haragunknak. Roncelin de Fos-t nem tudjuk elérni… Adjuk Isten kezébe!

– Én megtalálom! Ha már nincs itt, nekem sem sokat számít, hogy itt maradjak! A király akarja őt, én pedig arra kérem, engedjen utána!

– Pontosan így gondoljuk mi is, de nem egyedül megy el. Madame Marguerite, szeretett feleségünk felfedte előttünk az ön igazi érzelmeit, melyekről egy pillanatra, természetesen adódó félreértéssel azt hittük, kilátástalan irányba mutatnak… Ön Valcroze asszonyt szereti, akiért nagy veszedelmeket vállalt. Ezért úgy döntöttünk, egyesítjük önöket. Még ma éjjel!

– Minket? Vegyem feleségül Sancie-t?

– Ha szereti… ahogyan azt a királyné állítja, ez csakis örömére szolgálhat – vetette oda Lajos, hangjában fenyegetés árnyával, mely nem kerülte el Renaud figyelmét.

A lovag azonnal megértette, hogy a férj kételyei még nem oszlottak el teljesen. A veszélyt megérezve összeszedte magát:

– Igen, felség, de nem fogadhatom el. Ő nagyon előkelő hölgy, én pedig nincstelen vagyok, és nincs más vagyonom, mint a lovagi kardom!

– Felelhetnénk azt, hogy Valcroze asszony elég gazdag kettőjüknek is, de maga megérdemli, hogy gondoskodjunk arról, emelt fővel vehesse el. Ellátjuk a kellő

vagyonnal.

– Valcroze asszony sosem egyezne bele! Apáca akar lenni…

– Beleegyezett. – Lajos élénken felállt székéről, átszelte a szobát, és maga nyitotta ki az ajtót, mely a hölgyek lakosztályai felé nyílt. Belépett a királyné, kézen fogva vezette Sancie-t, aki káprázatosan festett arannyal hímzett vörös menyasszonyi ruhájában. Bíbor ragyogású fátyla alatt, melyet egy rubin és igazgyöngy karika tartott, sápadt volt az arca, és lesütötte a szemét…

Marguerite tiszta hangja csendült:

– Íme a menyasszonya, Sir Renaud, és őszintén kívánom, hogy legyenek nagyon boldogok. Mert minden udvarhölgyem közül ő a legkedvesebb nekem…

Mosolygott a szeme. Renaud mégis hívást, szorongást olvasott ki belőle. Talán a királyné attól félt, hogy nemet mond? Visszamosolygott rá, és meghajolt, hogy fogadja a kis kezet, melyet Marguerite feléje tolt. Jeges volt ez a kéz, és remegett.

– Hálás köszönet, madame, a szép ajándékért, melyre méltatlannak érzem magam, de mindent meg fogok tenni, hogy idővel kiérdemeljem.

Egy órával később az akrai püspök megáldotta frigyüket a palota kápolnájában…

A hajó elérte a nyílt tengert.

Az ifjú házasok egymás mellett álltak a korlátnál, és nézték a zöld tájat, a fehér várost, ahogy lassanként beleolvad a kék horizontba. Egyetlen szót sem váltottak azóta, hogy elhagyták a király szobáját. Most már egy pár voltak, mégis úgy tűnt, mindketten a magányt választották, ahogy azt Gilles Pernon az árboc tövéből megállapította.

Sancie elfordult, hogy lemenjen a szobájába, melyen Honorine-nal és a cselédlányaival osztozott.

– Miért egyezett bele a házasságba, madame? – kérdezte Renaud. – Könnyű lett volna nemet mondania…

A lány ránézett, de Renaud semmit sem tudott kiolvasni hosszú szempillás, smaragdzöld szeméből:

– Azt hiszi? Akkor tudja meg, hogy ha visszautasítottam volna, lecsapják a fejét. A királynak meggyőződése volt, hogy szereti a királynét, és ő is szereti magát… Még egy szent is lehet féltékeny!

Saint-Mandé, 2002. december

Content

JULIETTE BENZONI
AZ ÁTOK

Első rész EGY NINCSTELEN CSÁSZÁR

I. fejezet A parancsnokság

II. fejezet Az apród

III. fejezet Két királyné

IV. fejezet A király lugasa

V. fejezet Egy pápa gondjai

VI. fejezet Pontoise lépcsőjén

VII. fejezet A király „orvosa”

Második rész A KERESZTES HADJÁRAT SZELE

VIII. fejezet A Montjoie fedélzetén

IX. fejezet Aphrodité szigete

X. fejezet Manszura

XI. fejezet A lonc dala

XII. fejezet Végre, a Szentföld!

XIII. fejezet A tűz

XIV. fejezet „Ki vagy?”

XV. fejezet Az utolsó felvonás