JULIETTE BENZONI

A TEMPLOMOSOK KINCSE

Előszó

VALCROZE ÚRNŐ

Sancie a csillagot nézte.

Az öt ezüstös ág az ég kékje előtt felragyogott a napfényben a hosszú láncon függve, melyet elszánt férfiak feszítettek ki a két ujjként Moustiers városkája fölé meredő két ikercsúcs között. Ez a fantasztikus hitvallás, mely nyakláncként díszítette a hegyet Szűz Mária tiszteletére, Guillaume de Blacas lovag műve volt, aki a manszurai börtönben álmodta meg. Nyomorúsága mélyén megfogadta Máriának, hogy fogolyláncaiból és pajzsa csillagából ragyogó és időtlen tiszteletadást készít, mely évszázadokon át hirdeti majd Krisztus anyjának dicsőségét. Sancie szerette a csillagot, melynek felhelyezését ő is látta, és szerette a hegyi Miasszonyunk-kápolnát is, ahová többször elment, hogy letegye terhét és segítséget kérjen, mert a hagyomány és a néphit nagy hatalmat tulajdonított a csodálatosan feldíszített szentélynek. Azt beszélték, még a halva született gyermekek is visszakaphatják az életüket…

Sancie soha nem kért ilyesmit. Szerényebbek voltak az imái, és talán éppen ezért gyakran meghallgatásra találtak. Minden látogatására sértetlen reménnyel érkezett, bár elismerte, hogy ez alkalommal nagy jóindulatra lesz szüksége Szűz Mária részéről.

A csillagról visszaverődő napsütés hamar elviselhetetlen lett a fáradt szemnek, és Sancie keresztet vetett, majd belépett a kápolnába. Az alacsony román boltívek alatt a vastag falak hűvös és homályos teret eredményeztek, melyben hamarosan eloszlott a piros folt, melyet a különös csillag ragyogása égetett szemébe.

Az oltár elé, mely felett egy régi, egyszerű, de megindító Szűz Mária-szobor uralkodott, letette a rekettyecsokrot. A ragyogó sárga virágok azonnal beragyogták a kis szentélyt, melyben egyetlen nagy gyertya égett: minden reggel a bencés szerzetesek gyújtották meg, akik az V. századtól terjedtek el a Saint-Honoraten-Lérins kolostorból, és akiknek perjelsége köré a falu épült. Ma reggel Sancie egyedül volt, ami ritkaságnak számított, hisz a kápolna fontos zarándokhely volt, de előző éjjel vihar tombolt a hegyekben, és a rossz idő távol tartotta az utazókat. Valcroze asszony távoltartásához azonban ennél több kellett volna. Ausbert testvér, az aznap a zarándokok fogadására kirendelt szerzetes, aki jól ismerte a hölgyet és nagylelkűségét, melegen fogadta, és tudva, hogy Sancie hálás lesz egy percnyi magányért, egy kacsintással és a kor előrehaladtával megritkult fogsorát elrejtő, zárt szájas mosollyal visszahúzódott. Előtte azonban odahozta a gyertyát, melyet a hölgy mindig kért.

Magára maradva Sancie elrendezte a virágokat az erre a célra kitett edényekben, meggyújtotta a hosszú gyertyát, és úgy állította, hogy megvilágítsa Mária arcát, térdre ereszkedett, összekulcsolta a kezét, és imádkozni kezdett… Először a megszokott imákat, az Ave Mariát és az utániakat, de nehéz volt a kérése.

Talán még nehezebb, mint egy halva született gyermek visszatérése. Milyen szavakat használjon, menynyi könnyet hullasson, hogy Isten anyja meghatódjon és hajlandó legyen elűzni Olivier gondolataiból a félelmetes vágyat, hogy templomosnak álljon? Hogyan fogadtassa el Máriával, hogy az alázatos Sancie megtagadná tőle az adományt, hogy a fia Jézusnak szentelje életét? Mindezt ráadásul a legjobb körülmények között, hisz nem arról volt szó, hogy Olivier eltemetkezne valamelyik kolostor csendje és csuhája alatt, hanem lovagi páncélzatban, nyíltan harcolna Isten dicsőségéért, ott, ahová szólítják.

Továbbra is a Szentföldhöz kötődve, ahol ekkoriban, 1288-ban a félelmetes Bajbarsz szultán tizenkét évvel azelőtt bekövetkezett halála nyomán a templomosok fellélegezhettek kissé megmaradt állásaikban, ahogyan az ispotályosok és a teuton lovagok is, és kiterjesztették parancsnokságaik hálózatát egész Nyugat-Európára.

Gazdagok voltak, hisz másfél évszázad alatt nagyon sok adományt és javat kaptak ajándékba, s Nyugat-Európa első számú bankárai lettek, akik annál is nagyobb hatalommal bírtak, mert ők kölcsönöztek a királyoknak is. Gőgösek voltak és büszkék a néhány ritka kivételtől eltekintve soha meg nem kérdőjelezett vitézségükre, és az általuk nyújtott kép joggal indíthatott álmodozásra egy fiatal fiút. Ezt Sancie készséggel elismerte, de szíve mélyén ott őrizte egy máglya borzalmas emlékét, melyet a Tibériás-tótól nem messze gyújtottak: jól emlékezett a férfira, aki belevetette magát és átkot szórt a templomosokra. Megátkozta a Templomot: el fog veszni, és egy olyan király rombolja le, akinek szeme sosem csukódik le.

Három éve pedig IX. Lajos1 unokája ült a francia trónon. IV. Fülöp húszéves volt, és kamaszkora óta Szépnek nevezték. Nála szebb nagyurat senki sem látott… sem hidegebbet és titokzatosabbat Azt beszélték, hogy jeges kék szeme pillantását nehéz állni, mert lehetetlen megfejteni, és sosem pislog. Olyannyira nem, hogy a környezete kezdte azt találgatni, vajon éjszaka, alváshoz becsukja-e egyáltalán a szemét. Ráadásul az aggastyán azt jósolta, hogy fél évszázaddal később a Templom a vesztébe rohan.

Harminchét év telt el azóta. És Sancie de Courtenay, Valcroze úrnője azért könyörgött Szűz Máriához, hogy terelje el fiát a baljóslatú tervtől, mely rettegéssel töltötte el.

Annál is inkább, mert lelke mélyén kételkedett az elhivatottság őszinteségében, mely kissé hirtelen került napvilágra, éppen azon a napon, amikor a bájos Agnès de Barjols eljegyezte magát egy Esparronnal. Amikor azonban az édesanyja gyengéden kifaggatta, Olivier tagadta, hogy valaha is gondolt volna arra, hogy feleségül veszi a lányt, és Olivier sosem hazudott: túlságosan büszke volt hozzá. Sancie nem makacskodott, úgy gondolta, hogy a fia talán nincs is tudatában legrejtettebb érzelmeinek…

Olivier!… Sancie annál is jobban szerette, mert sosem hitte volna, hogy egy napon a világra jön. Számára és a férje, Renaud számára maga volt a csoda…

* * *

Amikor Akrát elhagyták éjszakai esküvőjük után – melyet IX. Lajos rendelt el számukra, aki így akart megszabadulni a férfitól, aki iránt sejtése szerint a felesége, 1

1297-ben avatják szentté

Marguerite de Provence túlságosan gyengéd érzelmeket táplált –, Sancie de Signes, Valcroze úrnője tudta, hogy sietős hajóra szállásuknak Marseille felé nem a boldogság az úti célja, bár az első állomás Ciprus szigete volt. Tizenkét éves kora óta teljes szívéből szerette Renaud-t, azzal a szerelemmel, mely ellenállt a házasságnak – mely, igaz, fehér maradt – az öreg, de imádnivaló Adhemar de Valcroze-zal, aki boldoggá tudta tenni, anélkül, hogy valaha is asszonnyá tette volna. Renaud azonban Marguerite királynét szerette attól a perctől kezdve, hogy először hajtott térdet előtte. Sancie tudta ezt, és bár meggyőződése volt, hogy érzelmei sosem nyernek viszonzást, hajlandó volt hozzámenni, mert szeretett keresztanyja, Marguerite könyörögve kérte rá. Ez volt az egyetlen módja, hogy megmentsék a hóhértól a túlságosan vonzó Courtenay-t, akit a király a felesége hálószobájában talált. Igaz, drámai, de azért kellően ellentmondásos körülmények között ahhoz, hogy felébresszék a király féltékenységét, akiről mindenki érezte, hogy egy nap az egyház szentjei közé emelik majd. Talán éppen ezért – Lajos most fedezte fel magában, hogy képes ennyire állatiasan emberi érzésekre, és mélységesen megalázva érzi magát – a király haragjában süket maradt minden magyarázatra. A házasságot megkötötték, de Sancie csak még élesebb fájdalmat érzett.

Ez a frigy is, mint az első, fehér maradt, de most az ő akaratából. Még ha Renaud egy nap kérné is, szenvedélye ellenére sem engedne sem neki, sem saját magának. Úgy érezte, nem méltó rá a teste, hogy a régóta szeretett férfinak adja, azóta, hogy bemocskolta egy hitetlen herceg, aki csellel férkőzött hozzá… és nyomot hagyott benne…

Ciprus után, ahol nem időztek sokáig, borzalmas lett az utazás. Mintha a Földközi-tenger összes vihara a hajó útvonalán adott volna találkát egymásnak, s az utasokra, akik egyszerre szenvedtek a szűkös tértől és a környezet bizonytalanságától, hihetetlen hányinger és szédülés várt. Kétségbeesetten imádkoztak két hányás között, mely bűzössé tette a levegőt. Amikor pedig a betegség pihenőt fújt, vagy sikerült valamelyest hozzászokni, minden energiájukat az kötötte le, hogy belekapaszkodjanak bármibe, ami stabilnak és megbízhatónak látszott, ha nem akartak átrepülni a korláton vagy nekicsapódni a felépítményeknek, amikor egy kis friss levegőre vágytak a fedélzeten.

A legénység – és ki tudja, miért, Renaud, öreg fegyvernöke, Gilles Pernon, fiatal kísérője, Basile és az elnyűhetetlen Honorine, Sancie szolgálója – kivételével mindenki beteg volt a fedélzeten, de leginkább Sancie. Különösen egy bizonyos éjszakán, amikor, miután leesett a lakrésze lépcsőjén, órákon át kínlódott, egy törölközőbe mélyesztve fogait, hogy elfojtsa sikoltásait, miközben elveszítette a hulehi tó partján fogant gyűlölt gyümölcsöt. Honorine olyan nyugodtan segédkezett körülötte, mintha csak egy békés hálószobában lennének, nem pedig egy vitustáncot járó hajón. Sikerült távol tartania úrnőjétől az – igaz, ritka – kíváncsi pillantásokat, és amikor felkelt a nap, az esemény nyomai eltűntek a habokban, miközben Sancie kimerülten álomba zuhant. A kényelem és az illem érdekében a férfiak és a nők külön laktak a hajón, és Renaud semmiről sem tudott.

Amikor Marseille-be értek, a furcsa házaspár, akik mindössze néhány jelentéktelen szót váltottak, azt is csak a látszat kedvéért, különvált. A fiatalasszony méltóságának védelmére, és hogy hihetővé tegye a sietős távozást, a király egy levelet bízott Courtenay lovagra – akit megajándékozott nevelőszülei, a Courtils-ok földjeivel és udvarházával –, az édesanyja, a régens számára, akinek egészségi állapota nyugtalanította. Egy levelet, melyre a választ egy másik hírvivő viszi majd el, Renaud pedig szabadon azt tehet, amit akar. Sancie-nak a legkevésbé sem volt kedve viszontlátni Párizst, a Cité-beli palotát és főként Kasztíliai Blankát, akit egykor zavarba ejtő könnyedséggel „öregasszonynak” hívott. Ráadásul kimerítette az utazás, és pihenésre vágyott.

Úgy döntött, megáll a Saint-Victor-i Bernát-rendieknél, akiknek perjelsége a közelben emelkedett. A házaspár az apátság küszöbén búcsúzott egymástól. Sancie tettetett könnyedséggel, melyet távolról sem érzett, Renaud azonban nem titkolt aggodalommal:

– Kimerült. Legalább azt engedje meg, hogy a birtokára elkísérjem. Ha jól értettem, hosszú út áll ön előtt.

– Nem holnap indulok, nyugodjon meg. Kis szakaszokban haladok majd, és megállok például Signes-ben, a rokonaimnál…

– Olyan biztonságosak az utak Provence-ban, hogy egyedül Honorine kíséretében nekiindulna? Engedje, hogy itt hagyjam magának Pernont… és Basile-t. Még csak tizenkét éves, de ügyes…

– Egyikük sem szeretne elválni magától. Maga nélkül elveszettek lennének ezen a számukra ismeretlen vidéken.

– Nem akar elfogadni tőlem semmit, igaz?

– Nem erről van szó, és komolyan gondolom minden szavam. Ami nem jelenti azt, hogy Valcroze kapui zárva lennének előttük. Ahogyan ön előtt sem – tette hozzá enyhe habozás után. – Maga siet, én pedig a legkevésbé sem. Békésen hazamegyek. Biztos vagyok benne, hogy elegendő lesz a kíséret, melyet Catherine unokatestvéremtől kapok. A küldetése teljesítése után, ha kívánja, csatlakozhat hozzám. A házasságunk révén Valcroze ura lett…

– Biztos benne, hogy szeretné? Idővel talán igen. De a közeljövőben meglepne.

Ugyanakkor mivel azzal, hogy hajlandó volt hozzám jönni, megmentette az életem, kedve szerint rendelkezhet felette…

A mélyfekete szempár, melyet Sancie úgy szeretett – szaracén szemek, szaracén bőr keretében, mely szerencsés kontrasztot alkot a szőke hajjal! –, válaszra várt, a hang azonban érzelemmentes volt, és Sancie azt hitte, Renaud szavaiban csak a kötelezőnek érzett hála tükröződik. Megkeményítette a szívét, és ellenállt a vágynak, hogy azt felelje: a legnagyobb boldogság lenne számára, ha Renaud csatlakozna hozzá. Ezzel elárulta volna, milyen nagy szüksége van a jelenlétére. Elfordította a fejét:

– Én nem így látom. Ha kivégezte volna egy olyan bűnért, melyben ártatlan, Lajos király hatalmas igazságtalanságot követett volna el. Én csak segítettem elkerülni, és az élete csakis a magáé… mint a múltban. Olyan szabad, amennyire csak kívánja!

Az elkövetkező napokban Sancie sokszor megbánta szavai akaratlagos ridegségét.

Sőt, amint kimondta, máris megbánta, hisz Renaud elsápadt, mögötte pedig Gilles Pernon, az egykori coucyi fegyvermester, aki fegyvernöke lett, bánatosan lehajtotta a fejét, nem vonhatta azonban vissza őket. A gondolat, hogy Renaud-t Marguerite, szeretett keresztanyja szobájában találták, megmérgezte a lelkét. Ráadásul mélységesen szenvedett a szultán okozta mocsoktól, bár Renaud nem ismerte a következményeket. Ilyen körülmények között jobb volt, ha a férfi a távolban marad.

Legalábbis egy időre! Sancie-nak időre volt szüksége, hogy mindez elhalványuljon, és visszanyerje lelki békéjét. Egyedül Valcroze gyönyörű környezete, félúton az ég és a föld között, hozhatja meg talán számára a derűt. Mégis fájdalmasan elszorult a szíve, ahogy látta, hogy vágtatva távolodik tőle a magas, büszke alak, akinek most már nevét viseli.

Nem sokáig maradt Marseille-ben. A zajos város nemrég szenvedte el Charles d'Anjou, a francia király öccsének ostromát, aki előtt nem volt hajlandó megnyílni.

Legyőzötten sebeit nyalogatta, s haragja sokat rontott szépséges képén. Még a Bernát-rendieknél is sokat siránkoztak, és bár kénytelenek voltak imádkozni az új úrért, csak foghegyről tették. Sancie-nak békésebb hangulatra volt szüksége, így alig egy hétig maradt, és hűséges Honorine-ja kíséretében, aki egyfolytában panaszkodott a kényelmetlenségek miatt, útnak indult.

Madártávlatban a távolság Marseille és a Verdon mély völgyei között, melyek bejáratánál Valcroze utazónak több mint a kétszerese, mert bár gyönyörű volt az út, és számos emléket felébresztett a lányban, kanyargósán és veszedelmesen vezetett. Sancie még hosszabbra nyújtotta, mert ragaszkodott hozzá, hogy Saint-Baume mellett haladjanak el, Mária Magdolna barlangjánál – a bűnös asszony, aki Krisztust szerette, itt élt és halt meg teljes nincstelenségben –, bár eddig nem zarándokolt el hozzá. Az egykori Sancie de Signes mindig is különös tisztelettel övezte Magdolnát, bár nem volt védőszentje. Gyermekkorában azonban faluja minden asszonya osztozott ebben a tiszteletben, mert azt remélték, hogy a bűnbánó kurtizán megadja a házasságot a lányoknak, és a termékenységet azoknak, akik már férjhez mentek. Ez alkalommal felkapaszkodva a nehéz ösvényen a sűrű bükk-, juhar-, hárs-, fehér tölgy-, fenyő-, nyárfa-, szikomor- és tiszafaerdőn át, majd a kecskecsapáson, mely egy lépcsőféleségen vezetett a hegyfok függőleges lejtőjének közepéig, ahol a nyirkos, egész évben vizes barlang nyílt, Sancie egészen más szándékot táplált, mint eddig: az ő testét is bemocskolták, mint Magdolnáét, aki a szentség glóriáját kereste ezen a helyen. Arra kérte a szentet, hogy segítsen neki elviselni szégyenét és a Renaud iránti szerelem égető fájdalmát.

Hosszan imádkozott, alamizsnát hagyott az aprócska szentélyben, melyet nemrég emeltek a hegyoldal aljában, és folytatta tovább útját az otthona felé, melyet, ebben biztos volt, ugyanúgy talál, ahogyan hagyta. Hisz unokabátyjára, Clément de Salernes-re bízta az igazgatását, akinek Saint-Mayme-de-Trigance-i parancsnoksága a közelben állt. Megbízott a Templom tisztségviselőjében, és még a Hattin-szarvnál megélt borzalmas jelenet ellenére sem bánta meg döntését egy percre sem, hisz nagyon szerette Clément testvért, és nem volt olyan ostoba, hogy úgy gondolja, minden templomos olyan romlott, mint Roncelin.

A Valcroze kastély egy magaslaton állt, nem messze Castellane városától, ahonnan szabad kilátás nyílt a fantasztikus, erdős hegyoldalakkal teli tájra, melyek mélyén egy smaragdzöld, megközelíthetetlen zuhatag zubogott alá. Szőke és okker kövei ellenére ugyanolyan ijesztő hatást, keltett, mint a többi, a XI. század folyamán épült erődtársa.

A fa kiszögellésekkel védett, kerek tornyokat magas falak kötötték össze. Donzsonja nem volt, de az enyhén emelkedő tágas belső udvarban – lesimították a hegyoldalt az építkezéshez – egy nagy lakóépület állt, melynek szigorát néhány oszlopos ablak enyhítette. Valcroze építéséhez visszaszorították a sűrű erdőt a hegyoldalban, mely meredekre váltva kanyargós és veszélyes fallá alakult a nyugtalanító, titokzatos völgyek felett, melyekben a Verdon vize kanyargott. Lovak, erős férfiak és jól megépített szekerek kellettek az oda vezető úthoz, de az apró, illatos növények, mint a kakukkfű, a majoránna, a liliom, a vad bazsarózsa, felkapaszkodtak egészen a kastélyig. Felette a sziklás kőcsipkék fenyőbe, zöld tölgybe, nyírfába és szilfába öltöztek, s az erdők bőséges vadállománynak adtak otthont a környék lakóinak örömére, mely egyébként is gazdag volt bárány- és kecskenyájakban, melyeket a fennsíkokra hajtottak ki legelni, távol a szédítő völgykatlanoktól. A falu a zuhatag egyik kanyarulatában emelkedett. A kastély mosónői oda hordták a szennyest, hisz nem volt hosszú az út, és ha veszély fenyegetett volna, a parasztok gyorsan védelmet találtak javaikkal együtt.

Ez a provence-i vidék lélegzetelállító, vad szépségével nem volt annyira nehezen élhető, mint látszott, és Valcroze urai pompában versenyre kelhettek a legelőkelőbb nemesekkel is, ahogyan azt a nagyterem kárpitjai és szőnyegei, az ezüst-, kristály- és aranykincsek alatt roskadozó tálalók, a szépen megmunkált ládák, a pazar fegyverek és a lakók gazdagságának egyéb jelei tanúsíthatták.

Félúton a nagy Riou-Lorgues és Draguignan parancsnokságok alá tartozó hatalmas templomos földek, melyek bástyái a völgyek déli részén álltak, és a nagy hatalmú szomszéd, Castellane között, a Valcroze birtok nem volt túl nagy, de azon túl, hogy gazdájának Bédarrides-ban, Avignontól északra is volt egy szép birtoka, Provence egyik leggazdagabb urának számított, mert a nyájakon, az erdőkön, a farmokon és a mészfennsíkokon túl azt suttogták, hogy Adhémar apja a keresztes hadjáratról kincseket hozott haza, melyeket az örököse féltve őriz, s amikor szükség mutatkozik, felhasznál, de mindig csak módjával. Bár nagyvonalú és gazdag életet éltek a kastélyban, sosem szórták a pénzt.

Sancie váratlan, békés, gyengéd és vidám boldogságra lelt itt egy idős férfi mellett, aki apaként tudta szeretni – sokkal jobban, mint saját, zsarnoki és gyakran érzéketlen apja. Megtanulta szeretni a hatalmas természetet, melyet a zubogó víz zajai töltenek be, melyről Adhémar azt állította, hogy pontosan olyan színe van, mint a szemének.

Ezért örömmel és megkönnyebbüléssel tért vissza, a ház a lehető legjobb menedéknek tűnt fájó szíve számára. Tudta, hogy sajnálták az elutazását, és néhai öreg férje jó szándékú árnya vár rá.

– Végre hazaértünk! – sóhajtott fel Honorine, amikor az egyik inas ismerős kürtjelére kitárult a súlyos vaspántokkal megerősített, nehéz tölgyfa kapu, és nyikorogva felemelkedett a félelmetes rács. A kis menetet már messziről észrevették, és a kastély úgy zsongott, akár egy méhkas. Egy feudális lak zárt világ, és Valcroze vára lármásan ébredt: összekeveredtek a lovászok kiáltásai, a cselédek nevetése, a konyhai személyzet ellentmondásos és rémült utasításai, a baromfiudvar kotkodácsolása, a falakon pedig egy üdvözletet zengő trombita hangjai. Valcroze úrnője hazatért. Annyi időt sem hagytak neki, hogy leszálljon a nyeregből, körülfogták, megéljenezték, felmelegítették a szívét. Szeretetre volt szüksége, és az itteni szeretet nagyon sokat ért.

Egyébként is olyan kék volt az ég, és úgy cikáztak a fecskék!

Rámosolygott Maximinre, az intézőre, Barbette-re, aki a cselédek kis hada felett uralkodott és az étkezéseket felügyelte. Néhányan, akiket kislányként ismert, megnőttek időközben, és most a szomszédos réten sietve összeszedett levendula- és rozmaringcsokrokkal fogadták. Azután előjött Clément testvér is, aki aznap éppen heti ellenőrző körútján járt. Sancie örömmel látta viszont, hisz őszintén kedvelte, és érintetlenül megmaradt benne ez a szeretet a piros keresztes templomos köpeny ellenére is, melyet most már mindig enyhe rossz érzéssel látott. Nem kételkedett benne, hogy ez a harmincöt körüli férfi, aki a páncél viselésére született, a rend kezdeti tisztaságát és tüzes hitét hordozza magában. Erőteljes, barna arcában, melyen idő előtt megjelentek a gond ráncai, gyengéd, szürke szempár ragyogott, igazi fényben és életörömben.

– Hogyan köszönjem meg mindazt, amit értem tett itt, Clément testvér? Semmi sem változott, mintha csak tegnap mentem volna el.

– Ez így természetes, hisz megígértem! Jöjjön be, Sancie úrnő, jöjjön be az otthonába! Türelmesen és derűsen várta, bizton tudva, hogy egy nap visszatér. Talán nem ilyen hamar! Lajos király hazatérne?

– Nem, én azonban házasan térek vissza. A király és saját akaratomból hozzámentem Renaud de Courtenay-hez, az egyik legvitézebb lovaghoz, aki most már uram.

– Csodálatos! – kiáltott fel széles mosollyal Clément testvér. – Remek hír, amiért hálát kell adnunk Istennek… De hogy lehet, hogy nincs itt magával?

– A király üzenetet bízott rá az édesanyja számára, én pedig nem vágytam viszontlátni Blanka királynét.

Clément testvér elnevette magát:

– Ahogy látom, most is ugyanúgy szereti? Nos, akkor megvárjuk a férje visszatértét, hogy megismerkedjünk vele.

– Lehet, hogy soká elmarad… és hogy továbbra is szükségem lesz a segítségére… és a tanácsaira a birtokaimhoz…

Hirtelen elveszettnek érezte magát, és a templomos egy csapásra megértette, hogy nincs minden rendben Valcroze asszony életében, és az új házasság talán nem hozott boldogságot számára. Gyerekkora óta ismerte azonban az unokahúgát, és tudta, hogy lehetetlenség szóra bírni, ha nem akar beszélni. Aznap mindössze kedélyesen megállapította:

– Majd együtt várjuk. Pontosan tudja, drága Sancie, hogy sosem hagynám cserben.

Jó érzés volt, hogy számíthatott rá, és Sancie egy pillanatra kísértést érzett, hogy mindent elmondjon, de félt, hogy a valóságtól távol eső” képet festene a férjéről, ezért inkább hallgatott.

Egy nap mégis napvilágra került az igazság, amikor egyértelművé vált, hogy Valcroze egyhamar nem látja meg új urát. Miután átadta az üzenetet a beteg Kasztíliai Blankának, aki ágyban fogadta és kérdésekkel halmozta el, melyek mind az aggodalommal vegyes vágy körül forogtak, hogy mikor tér már vissza a fia, majd elbocsátotta anélkül, hogy megkérdezte volna, hogy van, Renaud Courtenay-be ment, ahonnan Marié, Konstantinápoly császárnéja ki sem mozdult. Guillain d'Aulnay-t akarta látni, az egyetlen barátját a világon, és imádkozni akart a kastély kápolnájában a kőlap előtt, mely alatt a nagyapja, Thibaut nyugodott. Ott tudta meg – többé-kevésbé erre is számított –, hogy részben elhagyatott palotájában Balduin császár továbbra is hadakozik a krónikussá vált pénzhiányból és elégtelen haderejéből fakadó nehézségekkel. Visszagondolva rá, hogy a többi kereszteshez hasonlóan ő is megesküdött, hogy a keresztes hadjárat után segítségére siet Balduinnak, Renaud egyszerűen úgy határozott, hogy a herceg szolgálatába állítja kardját, akinek sokat köszönhet, és akit őszintén szeret. Visszatért tehát Marseille-be, ahol hajóra kívánt szállni. Innen küldött szándékát közlő levelet a feleségének. Gilles Pernon vitte el Valcroze-ba. Nem minden tiltakozás nélkül, de a Szentföldről való visszatérés óta az öreg fegyvernöknek megromlott az egészsége. Tagjait eltorzító reuma gyötörte, nehezen viselte a hosszas lovaglásokat, és asztmás rohamok törtek rá. Provence napsütése és száraz klímája hasznos lehetett számára, és Renaud végül jobb belátásra bírta. Egyedül indult Konstantinápolyba…

A levelet olvasva Sancie elsírta magát. Meggyőződése volt, hogy sosem látja viszont a férjét, aki szemmel láthatólag nem kér belőle, és aznap este elmesélte Clément testvérnek, hogyan köttetett a házasságuk. Pattanásig feszültek az idegei, és nem titkolt kétségbeesése láttán á testvérnek nehezére esett, hogy ne szegje meg a rend törvényét, mely megtiltja a nők minden érintését: szívesen kínálta volna vállát könnyei menedékéül. A kezét mégis megfogta:

– Nem tudom, mit mondjak, gyermekem, a szenvedése láttán, mely elszomorít. De azt hiszem – folytatta hirtelen, maga sem tudta, honnan támadt bizonyossággal –, hogy egy nap véget érnek a szenvedései… és a férje visszatér magához!

– Kedves, hogy ezt mondja. Annál is inkább, mert úgy látom, hisz is benne. Eljön, azt mondja? De mikor?

– Csak Isten a megmondhatója!

Tíz évet kellett várnia.

Tízévnyi magány várt rá, távol a világ zajától, melyről néha azért kapott híreket templomos lovagok közvetítésével, vagy trubadúrokéval, akik szívesen felkeresték a kisembereket szívélyesen fogadó kastélyt, ahol a fiatal, kissé komoly, mégis kecses úrnő

mosolyogva hallgatta és nagylelkű vendéglátásban részesítette őket. Kezdtek legendák keringeni Sancie-ról, akinek távolra utazott férje sosem tér vissza, ő azonban mégis örökké várja, kedvét szegve a környékbeli nemeseknek, akik elég merészek voltak ahhoz, hogy a kezére pályázzanak, vagy egyszerűen csak felkínálják vigasztalásukat. Így tudta meg Kasztillai Blanka halálát, majd két évvel később a fia visszatérését is. Egy szép napon egy testvér látogatta meg, hogy megnézze, hogy van, s elmesélte Sancie-nak – a testvér Párizsból jött –, hogy a királyságába visszatérve Lajos, akit még mélyen átjárt a Szentföld ájtatos levegője, s ráadásul porig sújtott anyja halála, komolyan arra gondolt, hogy szerzetesnek áll. Erre a felesége, Marguerite szokatlan dühkitöréssel azt felelte, hogy ebben az esetben visszamegy Provence-ba, és boldoguljon a királyság, ahogy akar. Többé nem esett szó kolostorról: Lajos tovább folytatta uralkodását, mely kivívta alattvalói és a többi nyugati király csodálatát.

Clément testvértől, akit nagyon ritkán láttak, mert magas tisztsége messzire szólította Trigance-tól, az úrnő megtanulta birtoka igazgatásának művészetét. A hűséges Maximin volt segítségére, valamint Gilles Pernon, akit a szép napsütés, a kakukkfű, a rozmaring és a fokhagyma mindennapos fogyasztása megfiatalított, és aki mindenhová követte. Sok dolguk volt: Charles d'Anjou-nak éveken át kellett harcolnia, hogy városról városra visszafoglalja provence-i grófságát az anyósától, az özvegy Beatrix de Savoie-tól.

A háború elől sokan menekültek a Verdon völgyének magaslataira. Néhányan olyan jól érezték magukat, hogy most, hogy megtörtént a békekötés, úgy döntöttek, végleg itt telepszenek le, felduzzasztva a lakosságot és felvirágoztatva a környéket. Egy fazekascsalád, mely megőrizte a görög hagyományokat, s először Marseille-ből, majd Brignoles-ból menekült, Moustiers-ban telepedett le, ahol nem hiányzott sem az agyag, sem a víz, sem a tűzifa. Ott is maradtak, megalapozva a városka hírnevét2, melyet eddig is sok zarándok látogatott.

Azután eljött az a karácsony éjjel, melynek emlékére Sancie-n most is remegés futott végig…

Hideg volt aznap este. Az Alpok felől fújó szél söpörte a vidéket, a legmélyebb völgyekbe is elvíve a parasztokat éjféli misére szólító harangok csengését. A csillagoktól ragyogó ég királyi palástként borult a jóemberekre, akik lámpásokkal és fáklyákkal felszerelkezve igyekeztek az ünnepre a templomokba és kápolnákba.

Valcroze harangja a többihez hasonlóan zúgott, hogy irányt mutasson a falubelieknek – mintegy húsz lámpásnak – a kastélyig, ahol várták őket. Az udvar bejáratánál felragyogtak az arcok, ahogy megérezték a konyha felől áradó ínycsiklandozó illatokat, hisz tudták, hogy a mise után ott a helyük a nagyteremben, ahol úrnőjük megosztja velük a finomságokat.

Sancie a kivilágított kis szentély bejáratánál fogadta őket. Szeme színével 2 A híres porcelán csak a XVII. században született meg.

harmonizáló, arannyal hímzett szép zöld ruhát viselt, hermelinszegélyes köpennyel, ugyanilyen színű fátyol keretezte arcát és nyakát egy kis hímzett kalapka alatt: szép volt, akár egy angyal a kissé hosszú orra ellenére is, mely mindig elkeserítette.

Mindenkit kecses mosollyal fogadott, mellyel megnyerte a jóemberek szívét, akiknek társaságában szívesebben töltötte a karácsonyt, mint illusztrisabb vendégkörben.

Hálásak voltak ezért, és most már Valcroze-ban egész évben várták a karácsonyt. Ez volt a fény, mely felé mentek, ahogy a három királyok követték a betlehemi csillagot.

Sancie mellett, de valamivel hátrébb ott állt Honorine sötétvörösbe öltözve, és Gilles Pernon legjobb szarvasbőr zekéjében. Ott volt a kövér Barbette is, Maximin felesége és a családja legszebb ruhájában, szemmel láthatóan büszkén rá, hogy milyen közel állnak az úrnőhöz.

Pernon hirtelen megérintette Sancie karját:

– Madame! – suttogta örömtől elcsukló hangon –, nézze, ki jön ott!

A meredek hegyoldal miatt lovát kantáron vezetve egy lovas lépte át a kastély küszöbét. Nagyon magas volt, kissé görnyedten járt, bizonyára elfáradt a hosszú úton.

A bő köpeny alatt páncél csillogott, a vállára hátraengedett sisak azonban szőke hajat, kemény, szép, napbarnított arcot fedett fel, mélyfekete szempárral, melynek oldalán a szépséget nem csorbítva hosszú heg futott a halántéktól a száj sarkáig.

Sancie úgy érezte, elakad a szívverése. Falta szemével a lovagot, aki felé tartott, szemében még sosem látott tűzzel. Odafutott hozzá, és megtartotta állva, amikor a férfi térdet akart hajtani, hogy jobban megnézhesse.

– Renaud! Tényleg maga az?

– Ami maradt belőlem! Alig mertem remélni, hogy felismer… szívem hölgye!

– A sebesülés miatt? Nem sokat számít, hisz alig változott!

–Ó, nagyon is megváltoztam. Ön azonban csodálatosan szép. Pont olyan, amilyennek régóta álmodom!

– Rólam álmodott? Ha így van, tényleg sokat változott… de jöjjön! Kezdődik a mise, és már csak ránk várnak! A végén bemutatom az embereknek az urukat, akinek visszatértében ugyanúgy bíztak, mint én is.

– Ez azt jelenti, hogy elfogad… a hosszú távollét után is?

– Marseille-ben azt mondtam, hogy akkor jön, amikor akar. Itt van! Minden rendben. Jöjjön – fogta kézen.

Együtt léptek a kápolnába, ahol éljenzés fogadta I őket. Az örömkönnyeket hullató Pernon nem várta meg a felbukkanásukat, s hamarabb bejelentette a várúr érkezését.

Ebből kisebb rendetlenség kerekedett, melynek a ministráns megrázta csengő hangja vetett véget. Belépett a pap, a kastély káplánja ünnepi díszben.

Az alacsony boltíveivel és vaskos oszlopaival szerény kis kápolnában, melyben fenyő és a környék minden illatos növényének füstje keveredett a tömjénnel, nagyon szép misét tartottak. Sok további követte még az elkövetkező napokban, de ez az egy örökre Sancie szívébe vésődött. Mert megtörtént a hihetetlen, mert a tekintetből, mely rá szegeződött, a kéz szorításából, mely egy percre sem hagyta el az övét, megértette, hogy Renaud szereti. Talán ugyanannyira, amennyire a királynét szerette, sőt jobban is, hisz harmincöt évesen most már érett férfi volt, aki biztos választásában és érzelmeiben.

Amikor pedig az éjjeli étkezés végeztével kettesben maradtak a nagy hálószobában melybe, mint nászszobába vezették őket, Sancie elfeledkezve aggodalmairól, fenntartásairól, melyeket a régi erőszak hagyott benne, hagyta, hogy Renaud kioldja inge szalagját, és átadta magát a szenvedélynek, melyről most már tudta, hogy nem egyedül érzi át, s mely minden reményüket felülmúlón boldoggá tette őket…

Csak másnap kezdtek beszélgetni.

Renaud többet mesélt természetesen. Annyi mondanivalója volt! Először az élete Konstantinápolyban, a veszedelmekkel telivé vált városban a nélkülöző császár mellett, aki amennyire tőle telt, dacolt Paleologos Mihállyal, a görög trónkövetelővel. Gyilkos összecsapások, egyre kalandosabb hadjáratok, cserbenhagyások, egészen az éjszakáig, amikor a város egyik lakója egy földalatti járaton át beengedte az ellenséget, anélkül, hogy a császár, aki nyugodtan aludt a palotájában, bármit is sejtett volna. A görögök visszafoglalták városukat, és többé nem eresztették. Menekülni kellett. II. Balduinnak néhány hűséges kard védelmében sikerült hajóra szállnia, miután útközben eldobta a diadémját, bíbor köpenyét és császári méltósága minden jelképét. A latin császárság, melyet egy vallásos céljától elterelt keresztes hadjárat hozott létre, ötvenhét évnyi létezés után összeomlott.

– Negrepont-ba3 mentünk, aztán Szicíliába, végül Nápolyba, aztán hosszú út vezetett Courtenay-ba, ahol betegen, illúzióitól megfosztva a császár végre csatlakozott a feleségéhez, Marie-hoz… ahogyan én is visszatértem önhöz, ugyanolyan dicstelenül!

– De jó egészségben, amiért sosem lehetek elég hálás az égnek! Tehát azok közül, akik Cipruson megesküdtek, hogy a szerencsétlen uralkodó segítségére sietnek, maga volt az egyetlen, aki állta a szavát?

–Nagyjából igen, de gondoljon bele, hogy a többiek közül sokan meghaltak, mások pedig kiszabadulva kemény egyiptomi fogságukból csak arra vágytak, hogy végre hazatérhessenek. A király is hazajött, és a sikertelen keresztes hadjáratban elszegényedett kincstár ellenére visszatért bölcs uralkodásához, mely kivívta számára az alattvalói szeretetét és a szomszédai csodálatát. A Szentföldön egyébként több városban is helyreállíttatta a védelmi rendszereket, erődítményeket hozatott rendbe, és nyugalomban hagyta ott az országot…

– De kijelölt király nélkül, helyreállított hadsereg nélkül, valódi hatalom nélkül, miközben egyik oldalról a mongolok, a másikról a kegyetlen Bajbarsz ácsingózik a frank birodalom maradványaira!

A felségünk talán békét teremtett a lelkében azzal, hogy elvégezte a zarándoklatot, melyről álmodott, de szerintem jobban tette volna, ha itthon marad…

Renaud elnevette magát:

– Úgy látom, nem változtak az érzelmei a királyi családdal szemben! Most is 3 Euboia szigete

ugyanolyan szigorú!

– Nem mindenkivel szemben. Madame Marguerite-et sajnálom… és egy pillanatra sem szűntem meg szeretni. És maga?

Az amilyen egyenes, olyan váratlan kérdést előreszegezve Sancie érezte, hogy egy pillanatra elakad a szívverése. A férje arcáról azonban nem hervadt le az öröm. Nem válaszolt azonnal, de a karjába vette a feleségét, és belecsókolt a hajába. Végül felsóhajtott:

– Az a tűz már régen kihunyt. A hihetetlen hasonlóságból született, mely a királyné és a nagyanyám, Jeruzsálemi Isabelle között mutatkozott, akibe, azt hiszem, beleszerettem egy kicsit, amikor megláttam a portréját, hisz sosem láttam még elragadóbb arcot. A képzelet megtette a többit, de az esküvőnk után, az utazás alatt, amikor oly távol tartott magától, aztán az elválásunkkor… és végül a sok-sok év alatt, melyet a minden eddiginél bizáncibb földön töltöttem, ahol nem értettem semmit, ahol nagyon idegennek éreztem magam a császár barátsága ellenére, másképp láttam a dolgokat, és lassanként befészkelte magát a szívembe a bánat, amiért elvesztettem magát, anélkül, hogy valaha is megnyertem volna. Maga csak Istent akarta, és a királyné iránti szeretetből volt hajlandó hozzám jönni…

– Honnan verte, hogy a királyné iránti szeretetből? A király, akár tudatában volt, akár nem, belebetegedett a féltékenységbe. A fejét akarta… én pedig belehaltam volna a bánatba, ha megöli magát. Többé semmi okom sincs rá, hogy titkoljam, édes uram.

Azért lettem a felesége, mert szerettem. Ez az egyetlen oka! A hatalmas szégyennel azonban, hogy a szultán mocskát viselem magamon… a következményével együtt.

– Gyermeke született… tőle?

– Isten megkönyörült rajtam: elvesztettem a hajón, a nagy vihar alatt. Csak Honorine tudta. Én inkább elvágtam volna a torkom, semhogy eláruljam magának…

– Ne gondoljon rá többet, szívem, lesz még gyermekünk. Nekünk kettőnknek!

– Nincs még túl késő? Harmincéves vagyok.

– Én meg harminchat! Távolról sem vagyunk vénségek.

– Igaz, ha már gyerekekről van szó, mi lett a kis Basile-lal? Annyira örültem, hogy magát viszontlátom, hogy rá nem is gondoltam, de remélem, nem történt vele… semmi rossz?

– Nem! Egyszerűen megnősült. Bizáncban, ahol találkozott egy görög posztókereskedő elragadó lányával. Szerelemre lobbantak, és Melissa szülei, akiket meglágyított a hozomány, mellyel a császár ruházta fel őket, tárt karokkal fogadták.

Basile visszatért az ősei foglalkozásához. Boldog… és máris két fia született. Bevallom, irigyeltem. Nagyon szeretném, szerelmem, ha apává tenne…

– Természetesen maga is fiúkat akar!

– Semmi kifogásom a lányok ellen, ha magára hasonlítanak!

Sajnos sokáig kellett várniuk. Sancie négyszer is teherbe esett, de a gyerekek holtan születtek, vagy alig néhány órát éltek, szüleik kétségbeesésére. Sancie többször is elzarándokolt Saint-Baume-ba, ami hosszú és gyakran nehéz utazást jelentett, de végül letett róla, férje kitartó kérésére, akinek sosem engedte, hogy elkísérje. Egy nap Renaud vitte el Moustiers-ba, miután kijelentette, hogy jobb egyenesen Istenhez fordulni, mint szentjeihez, és Szűz Mária alkalmasabbnak tűnik a gyermekkérdés megoldására, mint Magdolna, aki gyermektelen volt. Teljesült a vágyuk: 1270 karácsonyának éjszakáján, miközben egymásnak felelgettek Provence harangjai az ugyanolyan csillagos és tiszta éjszakában, mint az volt, melyen Renaud hazatért, felharsant Olivier első sírása.

Távolról sem az utolsó volt, hisz úgy tűnt, az egész környék legerősebb tüdejével áldották meg.

Utána a házaspárnak, akinek szerelme nem fakult az évek során, nem született több gyermeke, de úgy tűnt, ez az egy különben is magának követel minden helyet.

Apjától örökölte szőke haját, anyjától szép zöld szemét, melybe szürke árnyalat keveredett, s az évek múlásával elgondolkodóvá tette tekintetét. Örökölte mindkettőjük egyenes, határozott és bátor természetét. Ügyesen bánt a karddal, melynek forgatására élemedett kora ellenére Pernon tanította meg. Imádták a kastélyban. Édesapja és édesanyja mégis gyengeség és túlzott kényeztetés nélkül nevelte. Talán akaratlanul, de még valaki szerepet játszott a fiú formálásában: Clément testvér, aki többéves távollét után visszatért a környékre.

Most már a rend magas méltósága volt. Miután hosszasan időzött az északi templomosoknál, ahol Guillaume de Beaujeu, a nagymester mellett tevékenykedett, vele együtt elutazott Akrába.

Guillaume testvér a király rokona volt, igazi nagyúr, szilárd erkölcsi tartással és rendkívüli ügyességgel, és sikerült a Szentföldön visszaadnia a Templom ragyogását és gyakran fenyegetett glóriáját. Bármenynyire sajnálta is, hogy meg kell válnia jobb kezétől, akit különösen szeretett, visszaküldte Clément testvért Provence-ba, ahol Charles d'Anjou herceg, most már Nápoly és Szicília királya elvárásai és a városok zúgolódása között, melyek közül többen Marseille-hez hasonló kiváltságokat követeltek, a templomos házak nem voltak könnyű helyzetben.

Clément testvér hazatért tehát, de Marseille-t hátrahagyva inkább a jelentős ruou-i parancsnokságon rendezkedett be, ami lehetővé tette, hogy szülőföldjére visszatérve kiterjessze befolyását a vidéken és az emberek fejében, távol a város nyüzsgésétől.

Természetesen újra felvette a kapcsolatot a valcroze-iakkal is. Barátság szövődött közte és Renaud között. A kis Olivier csodálattal figyelte őket. Lassanként a templomos nagy hatalmú személyisége, példás hite és szerzetesi tisztasága annyira átjárta a fiút, hogy végül arkangyalféleséget látott benne, aki leszállt a földre, hogy megváltsa a szegény halandókat.

Elsőként Sancie, a figyelmes anya vette észre a rajongást, de nem aggasztotta, hisz arra gondolt, hogy a kamaszkorral fia vágyai majd inkább a lányok, mint a Templom szigora felé fordulnak. Tudta, milyen nagy volt férje testi étvágya, legnagyobb örömére, és nem minden ok nélkül abban bízott, hogy az alma nem esik messze a fájától. Olivier azonban, bár szerette a lovakat, a fegyvereket, a vadászatot és a trubadúrdalokat, melyek a hőstetteket és a hölgyek szerelmét dicsőítették, egyetlen lány iránt sem érdeklődött különösebben, inkább hosszú beszélgetéseket folytatott Anselme káplánnal, a művelt és gyengéd pappal, aki megtanította olvasni, és nagyjából mindenre, amit tudott. A szülők végül aggódni kezdtek.

– Csak nem kéri egy nap az engedélyünk, hogy szerzetesnek álljon? – tört ki Renaud félrevonva Anselme atyát, hogy megkérje, terelgesse egy szem fiát Isten királyságánál kevésbé éteri világok felé.

A pap azt felelte, hogy nem ő terelgeti, de a kamasz emelkedett lélek, aki nem érheti be túlságosan földhözragadt hétköznapokkal.

– Ugyanakkor – tette hozzá –, azt hiszem, nem kell tartania sem a papságtól, sem a bencés, ferences vagy másmilyen csuhától. Olivier túlságosan szereti a fegyvereket, a nagy tetteket, a szép harci történeteket. Hitvallásként várja a lovaggá ütést, mely igazi elkötelezettség lesz számára a gyengék, a sebesültek, az áldozatok védelmében, mint Isten szolgálatának legjobb módja.

– Maga a gyóntatója: nem lakozik női arc a szíve mélyén? Nem arra kérem, hogy árulja el a gyónási titkot. Nem kérek nevet…

– Melyet amúgy sem adna ki nekem, Renaud nagyúr, maga ugyanolyan jól tudja, mint én. A szerelem sosem volt bűn, melyért megbocsátást kell kérni, ha nem sért egyetlen isteni parancsolatot sem!

– Igaza van. Bocsásson meg. Talán még túl fiatal…

Renaud megnyugtatóan akart fellépni, amikor elmesélte a beszélgetést Sancie-nak, de asszonyi és anyai érzékenységében a felesége tisztánlátóbbnak bizonyult:

– És maga beérte ennyivel? Túl fiatal, azt mondja? Gyerekként is lehet valaki szerelmes teljes szívéből. Nem érti, miféle sorsot jósolt Anselme atya? Templomosit!

Elfelejti, hogy a rokonunk, Clément testvér maga mellett, s talán még magánál is jobban, a hőse, a modellje?

– Nem, nem felejtem el – felelte hirtelen elkomorulva Renaud, és végül kitört. – Az ég összes szentjére, nem csak a Templom létezik! Az ispotályosok is lovagok, és ugyanolyan jól harcolnak, mint a… riválisaik, hisz mindig is azok voltak!

– Ne próbáljon félrevezetni. Az nem ugyanaz, és maga is tudja, hogy igazam van…

Igen, Renaud tudta, és maga sem hitte igazán azt, amivel nyugtatni próbálta a lelküket. Mivel ez az egyetlen gyermekük volt, minden áldozatra késznek érezték magukat, hogy eltereljék az útról, mely a dicstelen pusztuláshoz vezet, melyről tudták, hogy elkerülhetetlen. Renaud dühödten arra gondolt, hogy ha Isten megengedte volna, hogy megtalálja Roncelint, és megfizettessen vele a bűneiért, Aymar de Rayaq, a Hattin-szarvnál remeteként élő öreg templomos lelke, aki a máglyahalált választotta, hogy megpróbálja megmenteni az igazi keresztet, talán megnyugodhatott volna, és visszavonja átkát. Az a démon azonban úgy eltűnt, hogy Courtenay végül arra gondolt

– s a gondolatát Sancie-val is megosztotta –, hogy talán nem is igazi ember volt, hanem a Sátán egyik szolgája, akinek az a feladata, hogy elveszejtse a tiszta lelkeket: annak a Templomnak a híveit, melyet egykor Szent Bernát áldott meg, s mely oly hatalmas volt szegénységében, míg halmozni nem kezdte a kincseket…

Egy időre Olivier szülei újra reménykedni kezdtek. A pünkösdi tornán Boniface de Castellane-nál, ahol a környék teljes nemessége ott tolongott, úgy tűnt, hogy egy lány magára vonja Olivier figyelmét. Agnès de Barjols-nak hívták, tizennégy éves volt, és egy személyben megtestesítette a tavasz összes virágát dús hajzuhataga alatt, melynek aranyszínét a nap is megirigyelhette. Olivier tizenöt éves volt, de korához képest magas, és jogosan volt büszke rá az édesanyja. Természetesen sokan sürgölődtek Agnès, a ragyogó csillag körül: csikók, lovagok, sőt bárók is, de a szép gyermek mintha Olivier-t választotta volna, és szemmel láthatólag nagyon sajnálta, hogy a fiú nem viselheti a jelvényeit a tornán, hisz még nem ütötték lovaggá. Amennyire csak az illem engedte, együtt látták őket. Ami nem volt sok, de anélkül, hogy a fia megvallotta volna neki, Sancie a fiú tekintetében felragyogó újfajta láng láttán megesküdött volna, hogy végre megszólalt a szíve. Olivier egyébként hirtelen sürgetni kezdte, hogy végre lovag lehessen.

– Türelmetlenül várja, hogy csilloghasson a tornákon – magyarázta elragadtatva Renaud a feleségének. – És mivel minden tudása megvan hozzá, jövő pünkösdre meg is teheti. Nagy ünnepséget rendezünk…

Ez a perspektíva néhány hónapnyi vidám reménykedést hozott számukra. Ha megházasodik, Olivier megkapja a gazdag Bédarrides birtokot, amivel igen jelentős nagyúr lesz, s legalább a helyszínről irányítja az ügyeket, nem pedig a távolból, egy megbízott „várúron” keresztül, legyen az bármennyire elkötelezett is. Azután megérkezett a hír: Agnès de Barjols hozzámegy d'Esparron nagyúrhoz.

Ha Olivier-t lesújtotta a hír, nem mutatta. Természettől fogva hallgatag volt, aki kevéssé tárja fel érzelmeit. Folytatta felkészülését, mintha mi sem történt volna, és rendkívüli kitartásról tett tanúságot a bajvíváson, mely a lovaggá ütését követte egy emlékezetes ünnepségen, melyen az egész környék megjelent. Hatalmas sikert aratott a hölgyek és kisasszonyok körében. Sokan küldtek felé gyengéd pillantásokat, és remélték, hogy a lándzsája végéről megkaphatják a torna királynőjének járó koszorút.

Olivier azonban az egyszerre zavart és boldog édesanyja lábához tette le. Este mégis minden jelen lévő hölgyet megtáncoltatott, mintha nem is imádsággal és virrasztással töltötte volna az előző éjszakát.

Hat hónappal később engedélyt kért az apjától, hogy templomosnak álljon. Renaud nyugodt, de hajlíthatatlan nyugalommal feszült ellene.

– Istent akarom szolgálni a lelkemmel és a kardommal – magyarázta a fiú.

– Ehhez nem kell szerzetesnek állnod. Megteheted világiként is, úgy, hogy közben feleséged és gyermeked van!

– És kinek a szolgálatában harcolhatnék? A provence-i grófokéban, akik Nápoly királyává emelkedve alig emlékeznek már ránk, pedig a hűbéruraink? A francia király szinte nyílt harcban áll a pápával, és a rokonaink, a Courtenay császárok már csak egy fiatal lány képében léteznek, aki szintén Itáliában él, hisz az apja a néhai Charles d'Anjou, a nápolyi király lányát vette feleségül. Az ősi Courtenay birtok már egy oldalág kezében van, melyet nem is ismerünk. Már csak a templomosok harcolnak a Szentföldön. Ezért akarok csatlakozni hozzájuk. Ott biztos lehetek benne, hogy a kardom igazán Istent szolgálja!

Az édesanyjának, aki hősiesen visszatartott könnyeivel küszködve arról beszélt, hogy ha kitart elhatározása mellett, a nehezen megalapozott család kihal, és ő maga soha nem részesülhet az örömben, hogy magához ölelje az unokáit, javaik pedig belevesznek a Templom hatalmas vagyonába, azt válaszolta:

– A Templom mindenkinél jobban meg tudja őrizni és gyümölcsöztetni azt, amit rá bíznak. Ezt magának is tudnia kellene, édesanyám, magának, akinek birtokait Clément testvér oly remekül igazgatta a zarándoklata alatt. Maga részesült az örömben, hogy a Szentföldet taposhatta. Tőlem megtagadná ezt a boldogságot?

Erre nem volt mit felelni. Hacsak nem imádkozni. Sancie tehát Maximin kíséretében útnak indult, hogy a Szűzanya segítségét kérje a moustiers-i szentélyben…

* * *

Kissé elgémberedve a hosszas térdeplésben, melyben az imák után felszínre engedte érzelmeit, Sancie felállt, rámosolygott a szerzetesre, aki már aggódott, hogy ilyen hosszúra nyúlik a négyszemközti megbeszélés Isten anyjával, és lábujjhegyen beosont. Egy utolsó térdhajtás, és kifelé elhaladva mellette az asszony nagylelkű

alamizsnát csúsztatott a kezébe. Sancie valamivel nyugodtabbnak érezte magát, és átlépve a küszöböt, mely új volt, és még nem koptatták ki a zarándokok léptei, mélyet sóhajtott. A kérdés most már Szűz Mária és Isten fia kezében van…

A meredek emelkedő alján, ahol a kápolna állt, Maximin várta egy kis kőfalon ülve a lovak mellett, de nem volt egyedül: mellette egy magas férfi állt, akinek hosszú fekete köpenye aranysarkantyújáig lógott. Nyugodtan beszélgettek, és Sancie szíve hevesen megdobbant, mint mindig, amikor akár rövid távollét után is viszontlátta a férjét. A hatvan év nem érintette meg sem Renaud életerejét, sem tartását: mindössze helyenként megfakult szőke haja, és ráncok barázdálták az arcát, melyek kihangsúlyozták a sebhelyet, de nem csökkentették vonzerejét. Sancie arra gondolt, hogy még az élemedett kor sem fogja majd meggörnyeszteni az acélos gerincet: egyszerűen csak még inkább öreg oroszlánra hasonlít majd az ura, ez minden! Ahogy a férfi észrevette, elébe sietett, és nagy kezébe fogta felesége törékeny, kecses ujjait:

– Jól imádkozott, drágám?

– Teljes szívemből, tudhatja. De maga hogy kerül ide?

– Miután elment, úgy döntöttem, felkeresem Clément testvér parancsnokságát, hogy beszéljek vele. Azután gondoltam, csatlakozom magához, és Moustiers felé kerültem.

– Mit mondott Clément testvérnek?

– Mindent! Vagyis mindent, amit tudnia kell, kivéve, ami csak mi kettőnkre tartozik. Nem először beszéltünk Roncelinről, akiről úgy tűnik, senki sem tudja, mi lett vele, most azonban elmeséltem neki a hattini eseményeket is… a jóslatszerű átkot. Meg kellett magyaráznom, miért nem akarjuk, hogy Olivier belépjen a rendbe – tette hozzá bocsánatkérőn, de Sancie azonnal megnyugtatta:

– Nem tehetett mást. Mit felelt Clément testvér?

– Lehajtotta a fejét. Hosszú percekre a gondolataiba merült és hallgatott, én pedig nem mertem megzavarni. Aggasztott, hogy hirtelen olyan komornak látom. Végül megszólalt: „Tehát a maga véleménye szerint Fülöp király fog elpusztítani minket? A portré magáért beszél, és tudom, hogy nem szeret minket. Más részről azt is tudom, hogy furcsa eltévelyedések léteznek azok között, akik túl sokáig éltek Keleten, és túl sok kapcsolatuk volt a hitetlenekkel, de biztosíthatom, hogy a rend nagy többségében tiszta, és bár megvannak a magunk titkai, azok nem sértik Istent és szent parancsolatait. Én bízom az igazságtételében, a könyörületében, hogy elfordítja tőlünk az igazságtalan átkot! Olivier a csúcsra érhet közöttünk…” Hozzátette, hogy úgy szereti, mintha a saját fia lenne, és vigyázni fog rá. Mit felelhettem volna?

– Semmit, kedvesem! Gyerekkorom óta ismerem Clément de Salerne-t, a hitét és a kitartását. O maga a Templom megtestesülése, és még ha lelke legmélyén hitelt is ad annak, amit maga felfedett előtte, sosem ismeri el. De ha egy napon bekövetkezik a megjósolt katasztrófa, talán tudni fogja, mit tegyen, hogy enyhítse a bajt, és legalább néhány testvért megkíméljen! Jól tette, hogy beszélt vele, de azért teljes szívemből remélem, hogy Szűz Mária meghallgat és megsegít minket…

Renaud megfogta és gyengéden megcsókolta a felesége kezét.

– Azt hiszem – mondta –, Isten akaratára kell bíznunk magunkat. Valahol meg van írva a sorsunk, de imádsággal és azok felé fordulva, akik szükséget szenvednek, talán megváltoztathatjuk. Ön pedig a világ legnagylelkűbb hölgye…

Ó, milyen megnyugtató volt ez a csók, ez a hang, ez a gyengéd és mégis erős jelenlét! Sancie úgy érezte, könnyebbé válik a rá nehezedő teher. Már ez is hatalmas kegy volt, ez a tökéletes szerelem, mely összefűzte őket. A legjobb menedék, a legjobb védelem a közös útjukat szegélyező buktatók ellen. Sancie tudta, hogy további nehézségek is várnak rájuk. Mindig is lesznek nehézségek, hisz sima és egyenes út nem létezik.

Az első nehézség akkor érte utol őket, amikor megérkeztek Valcroze-ba: fél térdre ereszkedve, tekintetében ragyogó reménnyel Olivier a szülei engedélyét kérte, hogy felesküdjön. Könnyes szemmel, de a legkisebb ellenvetés nélkül megkapta.

Másnap Olivier elhagyta Valcroze-t, hátra sem fordult, indult sorsa felé. Hat hónappal később Marseille-ben felszállt a Templom hajójára Akra felé…

Három évig marad majd ott, az utolsó csatáig, mely annál is mesésebb lesz, mert teljesen reménytelen. A kirobbanó hőstettek és a nagymester, Guillaume de Beaujeu halála után a Templomnak örökre el kellett hagynia a Szentföldet, nem hagyva hátra mást, csak egy hosszú és emelkedett emberi kaland káprázatos emlékét.

Ciprusra vonultak vissza. 1292-ben itt választottak meg nagymesternek egy Franche-Comté-i lovagot, Jacques de Molay-t.

Első rész

A KIRÁLY NEVÉBEN

I. fejezet

Kripta a tó alatt

A kápolna egyik falába vájt lépcső egyenesen vezetett lefelé. A sok használatban elkopott fokai enyhén lejtettek a léptek alatt, ám mivel jól megvilágította a falon vaskarikában rögzített fáklya, és egyáltalán nem volt nedves, könnyű járást biztosított így volt természetes, hisz a nagy pincébe vezetett, ahol hordók, dézsák, sószsákok, olajosedények és egyéb élelmiszerek sorakoztak. Raoul testvér csak átszelte egy hatalmas hordó felé, mely a helyiség végében állt. Odaérve átadta Olivier-nak a fáklyát, melyet a falra rögzítetten gyújtott meg, és előrehajolt, hogy megnyomjon valamit, amit a társa nem láthatott. A hatalmas hordó döbbenetes könnyedséggel elfordult a faltól, felfedve a mögötte tátongó nyílást, melybe a testvér határozottan belépett:

– Jöjjenek – mondta –, és fegyverkezzenek fel türelemmel. Hosszú út áll előttünk…

Olivier és Hervé válasz helyett helyeslőn bólintott, ás követték a társukat. Először néhány lépcsőfokot

lefelé haladtak egy erős kőboltozattal ellátott föld alatti járathoz, melynek vége homályba burkolózott. Raoul testvér a társait is ellátta a sajátjához hasonló fáklyával, de nem gyújtotta meg őket. A látogatóknak végeérhetetlennek tűnt az idő, míg haladtak előre, valójában azonban csak öt perc lehetett. Különös volt, hogy egy olyan ház alatt, melyet tavakkal és mocsárral szabdalt erdő vesz körül, a hosszú folyosó falain nyoma sem volt nedvességnek. Ahogyan a teremben sem, ahová egy kanyar után kijutottak.

A helyiség üres volt. Nem volt benne semmi, kivéve egy terméskő gyűrűt a földön, melyhez közelebb lépve a két templomos látta, hogy kút, de nem közönséges kút.

Kövezett belseje, melyben nem volt víz, mintegy tizenöt láb mélyre nyúlt, és nem sokkal; a perem alatt két vaskapaszkodó látszott.

– Itt kell lemenni – mondta Raoul testvér.

Két társa kérdéseit meg sem várva az egyik sötét sarokból elővett egy kötéllétrát és egy gyertyás lámpást, melyet meggyújtott és a nyakába akasztott. A létra végén található karikát beakasztotta a vaskampókba, és máris megindult lefelé a két lovag nyugtalan pillantásától kísérve. A létra hosszabb volt, mint a kút mélysége, és a kötél odalent kis csomóba gyűlt.

– Mit fog ott csinálni? – suttogta Hervé d'Aulnay, mire Olivier könnyű

vállrándítással felelt – Ó, Istenem! – hallatszott hirtelen a társa döbbent hangja.

Ahogy Raoul testvér elérte a kút mélyét, és minden eddiginél erősebben megkapaszkodott létrájában, a kő megbillent a lába alatt, és ő eltűnt a sötétben, de közben egy mozdulattal megállította a kőlapot, mely olyan vastag volt, akár egy malomkő.

Nem ment túl messzire, és úgy látták, egy lépcsőféleségen áll.

– Most maguk jönnek! – kiáltotta. – Fogom a létrát…

– Tiéd az elsőbbség! – mosolygott Hervé félrehúzódva Olivier előtt, aki néhány másodperc alatt odalent volt és csatlakozott Raoulhoz a lépcsőn, melynek hosszát a lámpás gyenge fényében nem lehetett felbecsülni. A templomos ház vezetője megvárta, hogy Hervé is utolérje őket, majd utasította a fiatalokat, hogy ne mozduljanak onnan, ahol vannak, ő maga pedig megindult lefelé. Látták, hogy a lépcső aljára érve meggyújt három fáklyát a szemközti falon.

– Most jöjjenek, és nézzék! – mondta azután.

Ahogy leértek, arcukra kiült az elragadtatás, ajkuk áhítatos sóhajra nyílt. Amikor belekezdtek a rájuk bízott küldetés teljesítésébe, csak annyit tudtak, hogy egy szent tárgyat kell elhozniuk, de nem tudták pontosan, mit. Mesés volt az eléjük táruló látvány: egy faragott kőasztalon egy foglalatféleség állt, vagy inkább szarkofág, hisz az oldalai nem voltak átlátszóak, hanem fából, úgy mondták, cédrusból faragták és teljes egészében arannyal fedték őket. A láda négy sarkát hármas, kitárt szárnyú, mesterien kidolgozott karmú szeráfok őrizték. A fáklyák fényében felragyogtak a láda aranyába és az angyalok szárnyaiba foglalt drágakövek. Olivier azonnal tudta, mi tárul a szeme elé, hisz ez az idők kezdetéről származó kincs része volt családja hagyományainak.

– A frigyláda! – suttogta. – Tehát itt pihen!

– Igen, Adam Pellicorne testvér itt helyezte el, ebben a számára készített kriptában az egyik tó alatt.

Valóban kripta volt, erőteljes oszlopokkal, melyek a román építészet legtisztább hagyományait követték. A falakat élénk színű festések borították bibliai jelenetekkel, virágokkal és fantasztikus állatokkal, melyek az előző évszázad festőinek kedvenc motívumai voltak. A láda körül kovácsoltvas kandeláberekben nagy sárga viaszgyertyák álltak, melyeket Raoul testvér meggyújtott: Isten szavainak lakhelye felragyogott, és mintha lebegett volna állványa felett, mintha csak hirtelen hagyná, hogy a dicsőséges aranyfény magával ragadja egészen az ég isteni végtelenségébe. A lovagok elkápráztatva térdre ereszkedtek és imádkozni kezdtek. Hervé hangosan, Olivier némán, hisz természettől fogva hallgatag volt. Sokan félreértették. Arrogánsnak mondták, amikor csak komoly volt, számítónak, amikor megfontolt, megvetőnek azért, ahogy felvetette szépen metszett vonású, szőke fejét, világos szemében elmélkedő

tekintettel, melyben néha, ha a helyzet úgy hozta, vad villámok cikáztak. Bár csendben bírálták, hangosan senki sem merte volna kimondani előtte a kifogásokat, hisz tudták, hogy félelmetes a harcban, vékonysága ellenére erős a felépítése, és fáradhatatlan a kardforgatásban. Emellett pontos, de nem magamutogató volt vallásos kötelezettségeiben, szorgalmasan tanult, s a hosszas ciprusi tartózkodás alatt sok időt töltött egy nagyon emelkedett testvérrel, aminek hatására vonzani kezdte az emberi szenvedés enyhítésének művészete, így követte az időn át Thibaut ősét, a kitaszított templomost, az elfeledett torony remetéjét, akinek minden titkát felfedte az erdő. A nőkkel szemben bizalmatlan volt, egyiküket sem szerette – kivéve az édesanyját, akiért rajongott –, és hívásaikra szürkészöld szeme jéghideg, megvető pillantásával felelt…

Hervé d'Aulnay szöges ellentéte volt. Ugyanolyan magas volt, mint ő, de kétszer olyan széles erőteljes vállával és fatörzsnyi, csupa izom lábszárával. A grandmoulini Aulnay család legkisebb fia általános csodálatot keltett széles, finom vonású arcával és sűrű, gesztenyebarna hajával. Mogyorószín volt a szeme, s élénk, vidám lángok táncoltak benne, összhangban a nyájas arc megszokott kifejezésével, melyben azonban jobb volt nem feltétel nélkül megbízni, hisz előfordult, hogy a kedves Hervére hatalmas dühroham tört, melynek következményei katasztrofálisak lehettek. Általában gyengéd volt és jóságos, de a harc pillanatában szent düh vett erőt rajta, akár az egykori normannokon, a jeges északról érkezett tengeri királyokon, melyben intelligens hadigépezetté alakult, készen mindent elsöpörni útjából. Bármenynyire különbözőek voltak is, a két fiú barátságot kötött Marseille-ben, a Faucon nevű hajón, mely Akrába vitte őket.

Ugyanaz volt ugyanis az ideáljuk, mindketten kardjukat Isten dicsőségére előreszegezve kívánták járni útjukat, érte akartak élni és meghalni, akár egy csata viharában, akár egy erdő mélyén egy sírok szegélyezte zarándokúton… Egymásra találtak, felismerve, hogy mindig is egy nyelvet beszélnek majd, bár egyikük északról, másikuk délről érkezett. A Templom testvérisége még közelebb hozta őket egymáshoz.

Ekkoriban a lovagok már nem ketten ettek egy tálból és nem osztoztak ketten egy lovon, mint a kezdetekkor, a szent szegénység idejében, de továbbra is az volt a szabály, hogy kettesével kell járniuk. Testvérek lettek, jobban, mintha családi szálak fűzték volna össze őket, és különbözőségük tökéletesen kiegészítette egymást. Olivier, az egyedüli, tehát magányos gyermek számára rendkívüli volt ez a tapasztalat, szinte reveláció erejével hatott, s a maga zárkózott módján gyengéden szívébe rejtette.

A templomos házak kebelében, akár Akrában, akár a ciprusi Limassolban az utolsó csata után, most pedig Párizsban, ahol Clément de Salerne, aki a francia látogató lett, miközben megtartotta Provence felügyeletét, elhíresült félelmetes párosuk. Rájuk bízták a kényes küldetéseket, a nehéz kíséreteket, mert hacsak nem történik valami egészen rendkívüli, tudhatták, hogy jó véghez viszik.

Így kerültek ezen a csípős tavaszon, az 1307. évben ebbe a Nyugati erdő szívében elrejtőzve álló házba, hogy elhozzanak egy szent tárgyat, melyről eddig a pillanatig nem tudták, mi az: a legnagyobb titokban Provence-ba kellett vinni, egy olyan helyre, melynek hollétét majd később közlik velük. Idáig azonban nem volt könnyű az út: a Clément testvér megrajzolta aprólékos térkép nélkül bizonyára nem is értek volna célba. Hogyan igazodhattak volna el ebben a sűrű, elvarázsolt erdőben, melyet tucatnyi mocsaras peremű tó szabdalt, a fák és bokrok végtelenjében, ahol mindössze három út

– a troyes-i, a Belle Epine-i és a Fontaine aux Oiseaux-i – volt ismert? Balszerencse várt azokra a szerencsétlenekre, akik találomra megindultak valamelyik sehová, hacsak nem zsákutcákba vagy szakadékokba vezető ösvényen, különösen a nagy őszi és tavaszi esők idején: nem lehetett biztos, hogy élve visszatalálnak. Pedig ebben a titokzatos erdőben, mely a Troyes-ból Bárba vezető úttól északra terült el, Szent Bernát szerzetesei, akiknek clairvaux-i apátsága a szomszédban állt, kifinomult úthálózatot hoztak létre, melynek az volt a célja, hogy távol tartsa a kíváncsiskodókat és védelmezze a templomos házakat, melyeket összekötött, hisz ez az erdő volt maga a rend bölcsője. Hugues de Payns-nek, az alapítónak és első nagymesternek, aki egy nap Palesztinába utazott nyolc másik lovaggal, a családi birtoka itt állt az erdőszélen. Az a ház, melyhez a két barát érkezett, a sűrűben emelkedett: a Templom Erdei Háza volt a neve, de mindössze hét szerzetes élt itt horgászásból és vadászatból. Hét szigorúan tonzúrázott szerzetes, akiknek fekete csuhája favágásban és fegyverforgatásban edzett testet rejtett. Hét néma őrszem, Raoul testvér irányítása alatt.

Miután megérkeztek hozzá a kimerítően lassú lovaglás után, Olivier átnyújtott neki egy hét pecséttel lezárt levelet, melynek tartalmát nem ismerte. Raoul testvér térdre ereszkedett az átvételéhez, majd hátrébb húzódott, hogy elolvassa, a küldötteket pedig két testvérére bízta: kaptak enni és pihenhettek. A vendégek csak a kis kápolnában látták viszont az esti misén, és reggel vezette el őket a gondosan elrejtett kriptába…

Hosszan imádkoztak, megdermesztette őket a tisztelet és a homályos félelem az idők hajnaláról származó szent tárggyal szemben, melynek számára egykor mára elveszett templomokat emeltek, s melynek elvesztését még most is siratja a zsidó nép, hisz mindig is saját tulajdonának tekintette. Mintha Isten szava, Isten törvénye, melyet Isten láthatatlan keze írt, csak egyetlen néphez szólt volna, amikor az egész világ várt tőle segítséget és reményt.

Végül Hervé keresztet vetett, felállt és megszólalt. Kettőjük nevében, ahogyan gyakran tette, biztosan tudva, hogy Olivier nem veszi át a szót:

– Hatalmas megtiszteltetés számunkra – mondta –, hogy ránk bízzák a legnagyobb ereklyét, de nem látom, hogyan vihetnénk ki ebből a zárt kriptából. Azt sem értem, hogyan tudták behozni ide: olyan szűk a pincelejárat…

– A láda köré épült a helyiség, azután eltorlaszolták, de higgyék el nekem, ki lehet vinni anélkül, hogy sérülést szenvedne. Ugyanakkor engedjék meg, hogy ezt a titkot megtartsam. Elég, ha annyit tudnak, hogy holnap napkeltekor elviszem magukat arra a helyre, ahol magukhoz vehetik. Akkor kapnak újabb utasításokat is, de minden készen lesz, és csak indulniuk kell…

Olivier is felállt, és nyakát nyújtogatva a boltívet vizsgálgatta az egyik sarokban, ahol kerek mélyedés látszott.

– Ez mi? – kérdezte.

– Az utolsó menedék arra az esetre, ha valamiféle hatalmas veszedelem megfosztana minket a kincs védelmezésétől. Ez a kripta, ahogyan láthatják, agyagba vájódott, melyen nem hatol át a víz, de ha beindítom a vezérlő szerkezetet, ami valójában egy dugó, a tó vize beomlik ide, és mindent eláraszt.

– Úgy érti, a tó alatt vagyunk?

– Pontosan.

– Akkor nem értem, miért kell elvinni erről a remek rejtekhelyről a felbecsülhetetlen kincset, és kitenni az utak szeszélyének egészen Provence-ig, ha jól értettem?

A hallgatag Olivier régen nem tartott már ekkora beszédet, és Hervé félig meglepetten, félig szórakozva hallgatta. Igaz, a téma alkalmas volt rá, hogy bárkit izgalomra gyújtson. Kezét ruhaujjába rejtve Raoul testvér egy percig lehajtott fejjel hallgatott.

– Mert – szólalt meg végül – megváltoztak az idők. Előjelek és látomások törtek Clément testvérre, és tudja, hogy bármennyire sűrű is az erdőnk – a templom bölcsője!

–, módszeresen, aprólékosan átkutatják majd, és ha felfedezik a kincset, mielőtt időnk maradna beindítani a szerkezetet, nagy baj kerekedhet. Azzal vádolhatnak, hogy a judaizmushoz húzunk. Ami halálos lenne számunkra! Clément testvér úgy gondolja, addig kell cselekedni, amíg nem késő.

Olivier bólintott, bizonyára megelégedett a válasszal, Hervével azonban más volt a helyzet, ő tovább kérdezett:

– Hogy lehet, hogy Clément testvér, bármennyire magas posztot tölt is be a rendben, meghoz egy ilyen horderejű döntést, amikor tudja, hogy a nagymester, Jacques de Molay majdnem egy éve elhagyta Ciprust és Franciaországba tart, hogy találkozzon Fülöp királyunkkal és őszentsége Kelemen pápával?

– Éppen ezért. A nagymester Limassolban él, és nem sokat törődik a franciaországi templommal, hacsak azért nem, hogy a lehető legtöbb segítséget megszerezze tőle egy újabb keresztes hadjárathoz.

A királyságban Clément testvérnek nagyobb a szava. Ő az, aki mindent tud!

– No de miért éppen Provence? Miért olyan messze?

– Ebben a kérdésben nem kaptam magyarázatot – felelte szárazon az „őrző”. – Csak parancsokat, mint maguk is, és teljesítem őket. Holnap megtudják, ha nem is pontos úti céljukat, legalább azt, merre menjenek.

A témát ezzel lezárva felfelé indultak. Ideje volt a kápolnába vonulni, ahol kezdődött az egyik nappali mise… Fejük felett törékeny hangon zúgott egy harang, és mivel Raoul testvér magára hagyta a két barátot, hogy felöltse templomi ruháját, Hervé odasúgta Olivier-nak:

– No de mégis miért éppen Provence, és nem az egyik erődünk a tengerparton?

Olivier feléje forduló tekintetében vidámság csillogott:

– Provence-nak is vannak tengerpartjai, barátom, és komoly erődjei. Nem tudtad?

– Nem igazán…

– Ráadásul II. Nápolyi Károly király birtoka, aki egyben Anjou hercege… és Jeruzsálem királya, ahonnan a frigyláda származik. Bár közel áll a francia koronához, kesztyűs kézzel illik bánni vele. Most imádkozzunk!

Most az egyszer azonban Olivier nem találta meg az imában kételyei megnyugtatását és megszokott áhítatát Isten felé. Bármennyire mélyen vallásos volt is, a rá váró feladat lesújtotta. Hogyan szelje át Franciaországot, Burgundiát, a pápai államokat és Provence-t – vajon meddig kell mennie? –, a két angyal őrizte ládával anélkül, hogy figyelmet keltene, és főleg felélesztené az emberek fanatizmusát? A frigyláda a Bibliából ered, de nem az Evangéliumokból. Ez drámai kavarodást és veszedelmes mozgolódást kelthet. Az emberek biztosan látni, sőt talán érinteni akarnák a kőtáblákat, melyeket Mózes hozott le a Sínai-hegyről. Saját magán is felmérhette a hatást, hisz égett a vágytól, hogy szemügyre vegye, megérintse Isten írását! Megszokta, hogy uralkodik magán, és abban a gondolatban keresett vigasztalást, hogy Szent Bernát kilenc templomosának is sikerült titokban tartania az ereklyét, később pedig Adam Pellicorne gyakorlatilag egyedül hozta el Jeruzsálemből. A táblákat a római háborúk idején a főpap elővigyázatosságból kivette a ládából. Megnyugtató volt a tudat. A csitító gondolatok ellenére aznap éjjel nem sikerült elaludnia. Aulnay-nak sem. Csak elbóbiskoltak kissé, s a hajnali misére szólító harangra máris kiugrottak az ágyukból: akár utaznak, akár a saját parancsnokságukon vannak, a rend szabályzata áthághatatlanul vonatkozik minden fiára.

A hajnali mise után Raoul testvér a szobájába hívta őket.

– Minden készen áll – jelentette ki –, és elvezetem magukat oda, ahol a szekér és a rakománya várakozik.

Hervé szájából azonnal felszakadt a kérdés:

– Kihozta a ládát? Hogyan?

A testvér fáradt arcát röpke mosoly ragyogta be:

– Engedje meg, hogy legalább ezt az egy titkot megőrizzem! Most hallgassák meg a mondandómat: a magukra váró szekér, melyet két erős ló vontat, egyik testvérünk koporsóját viszi Digne-be. Martin de Fenstrelét, aki nemrég halt meg a bonlieu-i parancsnokságon, de provence-i származású, és mivel a szentatya jó barátja volt, különös kegyként a szülőföldjén nyugodhat.

A szerény, nyers fa asztalhoz fordult, melyen a rendház számításait végezte, és felvett egy kis tekercset:

– Ez egy igazolás Etienne testvér, a parancsnokunk aláírásával, aki magukra bízza a holttestet és az alkimistaeszközeit. Martin testvér, aki igen öreg volt, már régóta a Nagy Művön dolgozott. Ha jól értettem az üzenetét, ezt az iratot nem sokkal a maguk indulása előtt kérték ki Párizsból. Tehát mi ketten eljátszottuk szerepünket ebben a fontos ügyben. Most maguk következnek. Rövid szakaszokban utaznak majd, és csak a templomos házakban állnak meg: épp elég áll a magukra váró út mentén – Istennek hála –, hogy semmi gondjuk ne legyen.

– Ki fogja a szekeret hajtani? – kérdezte Olivier.

– Anicet testvér, az egyik emberünk, a tiszteletkeltés kedvéért Ágoston-rendi szerzetesnek öltözve. Arról a vidékről való, és kedve szerint ott maradhat valamelyik házunkban, vagy visszatérhet ide, bár – tette hozzá szomorú mosollyal – ennek a parancsnokságnak nem sok oka maradt a fennmaradásra. Most jöjjenek!

Egy töltésen átvezette őket a tavon, majd egy erdei útra fordultak, mely egy fás magaslatot ölelt körbe, egészen egy kereszteződésig, ahol egy gondosan ponyvázott, erős szekér várakozott egy fekete csuhás szerzetessel, aki a szürke igásokkal beszélgetett, mintha türelemre intené őket. Elmosolyodott, ahogy meglátta az érkezőket, megveregette a jószágai fejét, felült a bakra, kezébe vette a kantárt és várt.

Jelentéktelen külsejű, alacsony férfi volt, pengeszerű arccal, élénk, kerek barna szemmel, de a csuha alól egy pillanatra előtűnő karja és lába figyelemre méltó izmokat mutatott a sűrű szőrzet alatt.

A szekér belsejében egy hatalmas, szarkofág méretű koporsó volt, melyet mindössze egy fakereszt és két szögletes ládaféleség díszített, s nagy piros foltként több helyen ráütötték a Templom pecsétjét. .

– Martin testvérünk – Isten vegye magához lelkét – igen testes volt – magyarázta vidáman Raoul testvér. – Ezért kell neki ekkora koporsó. A ládákban a szeráfok vannak, melyeket leszereltünk és vászonba bugyoláltunk, nehogy megsérüljenek, de hivatalosan lombikok, valamint nagy és törékeny retorták, más eszközökkel együtt.

Senki nem fog meglepődni.

– Pedig nem megszokott, hogy egy templomos, aki életében semmit sem birtokolhat a késén és az övén kívül, az utolsó útjára teljes felszerelésével indul –

vetette ellen Hervé.

– Igaz, de a felszerelés, ahogy maga mondja, a Templom tulajdona, és bár a használójával utazik, nem kerül mellé a sírba, hanem a holttestet befogadó parancsnokságon marad. Ott él az egyik rokona, aki hozzá hasonló kutatásokat végez…

Raoul testvérnek mindenre volt válasza. Sőt, egészen úgy látszott, mintha hinne is szavaiban, gondolta Olivier, azt kívánva, bárcsak igaza lenne. Nagyon nehéz lehet neki, az isteni hatalom fantasztikus, ősrégi jelképe hűséges őrzőjének megválni a legbecsesebb kincstől, melynek egy nép márvány és arany templomokat emelt, és látni, hogy elhagyja a víz és fák övezte szerény, de békés szentélyt, mely régóta menedéke volt. Raoul testvér háza soha többé nem lesz a Templom szent középpontja. Olivier megérezte a férfi szomorúságát, és meghatódott.

– Sajnálom – súgta oda a búcsúzás pillanatában. – Bocsásson meg…

Az öreg templomos mélyen a szemébe nézett.

– Köszönöm… de ne sajnálja. A házunk menedék marad azoknak, akik ismerik az ide vezető utat. Ha szükség lenne rá…

– Nem felejtjük el. Sem egyiket, sem másikat.

Anicet testvér csettintett a nyelvével, és nekiindította a szekeret. A két lovag mögé sorakozott. Behatoltak az ágak szövevénye közé, melyeken még csak rügyek látszottak, és nem állták útját a nappali fénynek. Megkezdődött a hosszú utazás.

A tél és az elmúlt napok esői feláztatták és sártengerré változtatták a tájat, és még a régi római utakon is, melyek többé-kevésbé megbízható összeköttetést biztosítottak, nehéz volt a haladás. A két lovag lova könnyen vágtatott volna, de a nehéz szekér lelassította az iramot, és alig öt mérföldet tettek meg naponta, így több mint három hétbe tellett, míg elérték Montélimart. A Templom birtokában lévő

parancsnokságoktól a farmokig vagy csűrökig minden a lehető legjobban zajlott.

Minden megállónál ugyanolyan volt a templomos fogadtatás: diszkrét, udvarias és nagyvonalú. Északtól délig, kelettől nyugatig hatalmas pókhálóként terült a tájra a templomosok hálózata, menedéket nyújtva az utak veszedelmeinek kitett testvéreknek. A sosem változó szertartások mindenhol azt az érzetet keltették az utazóban, mintha hazaérkezett volna: az embereket és jószágokat „szépen” fogadták, ahogy azt a szabályzat megkövetelte, sőt még kíséretet is adtak melléjük, ha nehézségekbe ütköztek volna. A frigyládát azonban szerencse kísérte, és sehol nem kellett útonállókkal megverekedve utat nyitni előtte.

Egy áprilisi estén, mely fázós volt, annak ellenére, hogy az éghajlat lágyabbra fordult, mióta elhagyták Lyont, megérkeztek Richerenques-be…

Erős parancsnokság volt, melytől az északi Montelimartól a déli Orange-ig sok ház függött. Négyszögletes együttese, melyet a sarkoknál erősen felfegyverzett kerek tornyok védelmeztek, a Rhone-vidék egyik legfélelmetesebb templomos bástyája volt.

A rend fekete-fehér zászlaja lengett mind a négy tornyon, mintha minden irányban a tájra szegezné figyelő tekintetét. A szokás úgy kívánta, hogy nappal nyitva tartsák a kapukat, Richerenques-et azonban zárva találták, bár még messze volt az éjszaka. A mély árok szélén Olivier leoldotta az övén függő kürtöt, és jól elkülöníthetően háromszor megfújta. A harmadikra két kőcsipke között megjelent egy fej:

– Ki van ott?

Olivier a szemöldökét ráncolta: a fehér zubbonyát díszítő nagy piros kereszt szinte sértéssé tette a kérdést.

– Látszik, nem? – morogta.

– Igen, igen, de ebből még nem derül ki a nevük, és a parancsnok testvér megköveteli, hogy megtudakoljuk, kivel állunk szemben, mióta áltemplomosok férkőztek be rútul.

– Egész seregnyien lehettek, ha ennyire kishitűvé tették egy ilyen nagy erődítmény gazdáit – vetette oda Hervé, aki sosem mulasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy hallassa a hangját.

– Talán, de a parancs az parancs! A nevüket!

– Jól van! – vette vissza a szót Olivier. – Mondd meg az uradnak, hogy Olivier de Courtenay és Hervé d'Aulnay testvérek, Anicet testvér kíséretében, kérnek szállást az éjszakára. Egy koporsót szállítunk!

A fej végre eltűnt, és egy perccel később a hatalmas deszkákból készült felvonóhíd recsegve leereszkedett, felfedve egy sűrű kapurácsot, mely lassan felemelkedett. Szabad volt az út, leszámítva a három fekete zubbonyos őrmestert, akik az udvar bejáratában álltak. Előreléptek, hogy megfogják a lovak kantárát – ami szintén nagyon szokatlan volt! Olivier villámsebesen elhúzta a magáét.

– Hátra! – szólalt meg olyan hanglejtéssel, hogy egyik férfi sem ellenkezett, és ügetve szelte át az udvart a lovagok hagyományos szállásépületéig. Hervé ugyanilyen iramban követte, majd a szekér következett békésebb tempóban.

A tágas udvar belseje csak megerősítette a külső védelmi rendszerek nyújtotta erőteljes benyomást. Három oldalon nagy istállók, lószerszámház, kovácsműhely, fegyverraktár sorakoztak, az alacsonyabb épületekben pedig az ólak és a „szakmát gyakorló” testvérek műhelyei: pékség, bognár-, asztalos- és mindenféle műhely.

Mindenhol élénk tevékenykedés folyt a nagyszámú lakosság szolgálatában: néhány őrmester és templomos lándzsavetést gyakorolt a fegyverraktár előtt a lovak patája felverte hatalmas porban.

Olivier és Hervé a lakóépületbe vezető lépcső előtt álltak meg, melynek tetején a parancsnok bukkant fel, ahogyan az botjáról és a belőle áradó hatalomból egyértelműen látszott.

Magas volt és sovány, szinte aszott, sűrű szemöldökének íve alatt mélyen ült jéghideg szürke szeme, s szája körül megvető ráncok barázdálták az arcát. Ritkás, sárgásfehér szakáll nyújtotta meg az arcot, de a férfi kopasz lehetett, mert egyetlen tincs sem bukkant elő a lapos fehér sapka alól. Ruhája, a piros keresztes fehér ruha az uniformis volt, de az övén függő tőr hüvelye és markolata, melyeken arany és rubin csillogott, igencsak szokatlan volt „Krisztus szegény lovagjánál”.

Élemedett kora ellenére – ha nem is volt még nyolcvan, nem járhatott messze tőle

– szálfaegyenesen állt, távolságtartó, arrogáns testtartásban, bár mosolygott, felfedve a fogsorában tátongó hiányokat. Mosolya nem tükröződött jéghideg szemében, mely Olivier-ra szegeződött.

– Isten hozta önöket, testvéreim – szólalt meg. – Azt mondják, maga Courtenay.

Hosszú életem során sokat ismertem, ezért ne lepődjön meg, ha megkérdezem, melyik ágról.

– A szentföldiről, ahol az atyáim születtek – felelte szárazon Olivier, akinek nem volt ínyére a faggatózás. Nem volt szokás egy látogató rokonsága felől érdeklődni, ezért hozzátette. – Megtudhatnánk mi is, milyen néven köszönthetjük e ház parancsnokát?

Egy egyszerű lovagtól elég szemtelen volt a kérdés, a parancsnok azonban nem sértődött meg:

– Antonin d'Arros testvér vagyok – vetette oda könnyedén.

Figyelme máris a szekér és tartalma felé fordult. Miközben a látogatók leszálltak nyergükből, káplán jávai és két lovagjával odalépett hozzá. Megparancsolta, hogy hajtsák fel a ponyvát, és egy percig elgondolkodva méregette a nagy koporsót, mialatt Hervé a kérdéseit megelőzve röviden bemutatta az állítólagos halottat.

– Ez a Martin testvér – jegyezte meg végül Antonin parancsnok – rendkívüli személyiség lehetett, hogy ilyen… különös kegyben részesül. A szokás úgy kívánja, hogy a halálozása helyén temessék el a templomost. Feltéve természetesen, hogy megszentelték a földet.

A tettetetten könnyed hang, mely rosszul leplezte a nem helyénvaló kíváncsiságot, hisz a Templom köreiben nem volt illendő ennyi kérdést feltenni az átutazó vendégnek, nem tetszett Olivier-nak, aki hallgatásba burkolózott, és hagyta, hogy társa folytassa a párbeszédet.

– A rendkívüli a megfelelő szó – magyarázta d'Aulnay tiszteletteljes kedélyességgel. – Így kell lennie, ha a szentatya kegyeskedett közbenjárni, hogy a szülőföldjére vihessük eltemetni, az összes felszereléssel együtt, melyet impozáns munkájához használt. Nagy tudós volt…

– Jól van! Ebben az esetben a kápolnába vitetjük, hogy a testvéreink leróhassak előtte tiszteletüket.

– Sajnos attól tartok, ez lehetetlen. Azt a parancsot kaptuk, hogy csak az úti célunknál vegyük le a koporsót, mely igencsak nehéz. Felváltva őrködünk mellette éjszaka Olivier testvér, Anicet testvér és jómagam.

– No de miért?

– Nem tudjuk – vágott közbe Olivier –, és nem is akarjuk tudni.

Engedelmeskedünk, ahogyan kell a parancsoknak, melyeket kapunk, és nem vitatkozunk.

Metszően kimért volt a hangja. Antonin d'Arros nem makacskodott. A szekeret egy szélfogó alá vezették a kápolna mellett, a lovakat az istállóba vitték, majd vacsorára hívták a vendégeket. Késő volt. Sietve megmosakodtak kissé, és amennyire tudták, leverték ruhájukról az út porát: a templomos szabályzat előírta, hogy csakis tiszta ruhában étkezhetnek. Azután a harang hívására egy testvér a refektóriumba kísérte őket, ahol két nagy, fehér abrosszal borított asztal várta a lovagokat. Minden helyet egy tál, egy kupa, egy kanál és egy nagy darab kenyér jelzett. A kést mindenki magánál hordta. Mint minden kolostorban, itt is állt egy kis szószék, melyen egy testvér foglalt helyet. Felváltva szövegrészeket olvastak fel hangosan a Szentírásból az étkezés alatt, amikor tilos volt beszélni.

A templomosok tehát felsorakoztak fehér tunikájukban, és állva várták, hogy a káplán, aki az asztalfőt elfoglaló parancsnok mellett kapott helyet, elmondja a Benedicitét és a Páter Nostert. Azután mindenki elhelyezkedett, a vendégek nem messze a ház urától – kivéve Anicet testvért, aki elsőként biztosította a szekér őrzését

–, elővették a késüket, hogy felvágják a kenyeret, akár a húst, hisz a szabályzat előírta, hogy az ennivaló egy részét meghagyják a szegényeknek. A felolvasó kinyitotta a könyvét, aznap este az Apostolok cselekedeteit, és a szolgák behozták a nagy tálakat, melyekben hús és zöldség gőzölgött, míg mások megtöltötték a kupákat borral, vízzel vagy mindkettővel.

Az utazók régóta hozzászoktak az elmélkedésnek nagy teret nyújtó szertartásossághoz, és teljes természetességgel találták meg helyüket a déli közösségben, s örültek, hogy egy időre megszabadulnak vendéglátójuk kérdéseitől.

Azon sem lepődtek meg, aminek most először voltak szemtanúi: Antonin testvér széke mögött egy férfi kuporgott, és a parancsnok ételdarabkákat dobott neki, mint egy kutyának. Tudták, hogy ez egy viszonylag kisebb hiba büntetése: a bűnös feldühödött egyik testvérére, vagy figyelmetlen volt a misén, vagy hasonlóan ártalmatlan módon vétett mindennapi feladataiban. A húsz év körüli megbüntetett kielégítően alázatosnak látszott.

A lovagok vacsorájának végeztével Hervé felváltotta Anicet-t, aki kivehette részét a második felszolgálásból, melyen a lovászok és az őrmesterek étkeztek, Olivier és a többiek pedig a kápolnába vonultak a napi utolsó imára, melyet Szűz Máriának szentelnek, s azután következik a lefekvés. Olivier megkönnyebbüléssel vett részt a szertartásban. Mióta csak megérkeztek Richerenques-be, kényelmetlenül érezte magát, és mivel különös tisztelettel övezte Szűz Máriát, megnyugtató volt a szeretett szertartásba temetkeznie. A szokásosnál is nagyobb átéléssel imádkozott, hogy megpróbáljon megszabadulni a szokatlan kényelmetlenség érzéstől.

Az ismeretlen testvérek hangjához csatlakozva sikerült is, hisz átélte a leírhatatlan érzést, hogy beleolvad a szinte testetlen kórusba, mely mint az angyalok kara, a világ legtisztább módján hirdeti Isten dicsőségét: énekelve, a zene szépségével fokozva a szavak tüzét. Oldottan és megnyugodva hagyta el a kápolnát, hogy csatlakozzon a társaihoz a szénán, melyet maguknak kértek, és minden nehézség nélkül megkaptak.

Útközben azonban egy őrmester lépett oda hozzá, és nagyon udvariasan megkérte, hogy kövesse a parancsnokhoz. A derűs kegyelmi állapot azonnal szertefoszlott.

Határozottan nem tetszett neki Antonin testvér, de az ima hatása alatt máris szemrehányással illette magát. Végül is nem a parancsnok hibája, hogy a fizikai megjelenése bizalmatlanságot kelt Beletörődő léptekkel követte az őrmestert.

A férfi az egyik torony emeletére kísérte, egy terembe, ahol polcokon pergamentekercsek és könyvek sorakoztak többé-kevésbé rendbe szedve egy szintén könyvekkel megrakott asztal és két olvasóállvány körül. A parancsnok az egyik állványnál állt, melyen egy gondosan megvilágított antifonárium feküdt nyitva: a fekete és piros hangjegyek táncoltak a fekete és arany kottavonalakon. Annyira mélyen gondolataiba merült, hogy bő egy perc eltelt, mire Olivier felé fordult, akkor is csak azért, mert a férfi köhintett, hogy jelezze jelenlétét. A parancsnok összerezzent:

– Bocsásson meg, Olivier testvér! Súlyos döntést kell meghoznom, és azon tűnődöm, az önök érkezése nem az ég válasza-e tépelődésemre. Ugye azt mondta, hogy Gréoux-ba mennek, hogy egy elhunyt testvér holttestét visszavigyék a szülőföldjére?

– Valóban.

Antonin d'Arros ismét csendbe burkolózott. Fel-alá kezdett járkálni, kezét ruhaujjába rejtette, s visszamerült gondolataiba, melyek még mélyebbre vájták homloka ráncait. Ez alkalommal azonban a látogatója kivárta, míg magától folytatja mondanivalóját. A férfi végre elszánta magát, és megállt előtte:

– Gondolom, észrevette a bűnbánót, akit az imént etettem, és tudja, mit jelent ez?

– Hogy hibát követett el, és megfizet érte.

– Igen, de az elmúlt órákban úgy éreztem, hogy ez a hiba – melyet nem fedek fel ön előtt – szigorúbb büntetést érdemel, és a vacsora előtt sietve összehívott káptalan úgy döntött, kizárja Huon de Manát: el kell hagynia a házat. Mint ön is tudja, arról szó sem lehet, hogy visszatérjen a világi életbe. Tulajdonképpen ezt szeretné… de lehetetlen. Át kell adnunk egy a miénknél szigorúbb szabályzatú kolostornak, hogy ott vezekeljen a csendben, az elmélkedésben és a nehéz munkákban, hogy tudatára ébredjen bűnének, és őszintén megbánja. Tud követni?

Olivier bólintott. Antonin testvér folytatta:

– Gréoux-tól nem messze van a hegyekben egy szigorú perjelség, Saint Julién, melyet a bencések irányítanak. Arra gondoltam, hogy mivel önt a küldetése ebbe az irányba vezeti, megtehetné nekem azt a szolgálatot, hogy magával viszi Huon de Manát Gréoux-ig, egy általam írott levéllel Bertrand de Malaucéne testvérnek, az ottani rendfőnöknek. Ő majd elrendezi az utazás végét. Megteszi?

Olivier nem felelt azonnal. Nem volt kedvére a gondolat, hogy egy utast vegyen a nyakukba, különösen nem egy fegyelmezetlen és talán rossz szándékú utast, aki ráadásul esetleg túlságosan kíváncsi is lehet. Tudva, hogy a koporsóban egy emberi testnél sokkalta értékesebb kincs rejtőzik, és a legapróbb indiszkréció is drámai következményekkel járhat, nagy volt a kísértés, hogy visszautasítsa. Más részről azonban milyen érvet hozhatna fel anélkül, hogy megsértené a férfit, aki ugyan nem tetszik neki, de mégiscsak a rend tisztségviselője?

Habozását megérezve Antonin hangnemet váltott, és még el is mosolyodott, ahogy megszólalt:

– Attól tartok, kissé megsértettem. Amikor megkérdeztem, melyik Courtenay ághoz tartozik, higgye el, nem közönséges kíváncsiságnak engedelmeskedtem. A helyzet az, hogy hosszú évekig éltem Akrában a néhai Lajos király keresztes hadjárata idején, és többször is találkoztam az egyik fegyvernökével. Renaud de Courtenay volt a neve, Antiochiában született, és azt hiszem, már nem sok ilyen Courtenay lehet.

Renaud lovag esetleg a rokona?

Olivier nem minden meglepetés nélkül tapasztalta, hogy a parancsnokból bizonyos vonzerő is áradhat, melyet az első pillantásra elképzelhetetlennek tartott volna.

Melegre váltott a hangja is, és a fiatal lovag megenyhült:

– Az apám. Ezek szerint ismeri?

– Túlzás ezt állítani! Sosem voltunk barátok. Nem voltam abban a rangban. De nagyra becsültem bátorságát és egyenes jellemét. Még az élők sorában van?

– Istennek hála igen!

– Örülök. Magamból kiindulva idős lehet már.

– Valóban az, de az évek nyomtalanul múlnak felette, ahogyan az édesanyám felett is. Az ereje talán hanyatlott kissé, de ma is gond nélkül kidönthet egy fát. Bár megőszült a haja, karcsú és egyenes tartású maradt…

Az apja iránti szeretet szinte bőbeszédűvé tette Olivier-t, és szép, szigorú arcára gyengédség ült ki.

Antonin testvér az antifonáriumot óvatosan lapozgatva tovább kérdezett:

– Vannak testvérei?

– Egyetlen gyerek vagyok… szüleim sajnálatára!

– És a Templomot választotta, ahelyett, hogy családot alapított volna, hogy továbbvigye a nevet? Nem fájdalmas ez számukra?

– Úgy gondolom, szeretnek annyira, hogy a boldogságomat akarják. Én pedig gyermekkorom óta Istenre áhítozom és arra, hogy a nevében harcoljak – vetett keresztet tiszteletteljesen a lovag.

– Akkor jól van így, hisz ennél nemesebb utat nem is választhatott volna! Ha véletlenül viszontlátja az apját, kérem, idézzen emlékezetébe. Courtenay-ban él?

– Nem. Van egy birtoka a környéken, melyet egy intéző irányít, de ő Provence-ban él, ahonnan az anyám származik.

– Igazán? Messze innen?

A szinte nemtörődöm módon elhangzott kérdés már túl sok volt. Olivier bezárult:

– Eléggé, igen… Visszatérve a bűnöshöz, tiszteletreméltó testvér – tette hozzá az udvariassággal ellensúlyozva hirtelen témaváltását –, kérem vegye számításba, hogy mi lassú haladásra kényszerülünk, és egy fogoly – hisz így kell neveznünk, nem igaz? –

komoly gondot okozna, hisz folyamatosan felügyelni kell; Két lovagja…

– Pontosan az a baj, hogy e pillanatban senkit sem tudok nélkülözni. Én magam Avignonba indulok, így a kastélynak nélkülöznie kell védői egy részét. Gyakran vagyunk kitéve fosztogató banditák támadásainak, akik a közeli hegyekben tanyáznak.

Nem kell félniük ettől a szerencsétlentől. Nem erénye a bátorság, és nyugton fog maradni.

Olivier megértette, hogy a visszautasítás útja bezárult előtte. Meghajolt tehát, elköszönt és ment, hogy beavassa a társait abba, amit kénytelen volt elfogadni. Ahogy sejtette, Hervé tiltakozott:

– Fosztogatók? Egy ilyen erős vár ellen? Te ezt elhiszed?

– Sajnos muszáj. Mint egyszerű lovagok, engedelmességgel tartozunk a feletteseinknek, kivéve, ha a küldetésünkkel ellentétes parancsot adnak.

– Igen, tudom! Más szóval még köszönettel is tartozunk, amiért kikérték a beleegyezésünket? Jobban tettük volna, ha a csillagos ég alatt alszunk!

– Osztom a véleményed, de ha már kitöltötték a bort, meg kell innunk. Maga mit gondol, őrmester?

Anicet, aki soha nem szólt semmit, csak megvonta a vállát, végül mégis nyilatkozott:

– Hova fogjuk tenni?

– Igaz is – helyeselt Hervé. – Ez gond: nem ültethetjük a ládák közé. Mivel nem tudjuk, hogy milyen hibáért büntetik, meglehet, hogy tolvaj, és esetleg még meg akarná nézni, mi van bennük.

– Gondolom, adnak vele lovat. Ha megfosztották volna a lovagi címétől, börtönben lenne, és nem étkezhetne a többiekkel…

Másnap reggel azonban, amikor Antonin testvér odakísérte hozzájuk Huon de Manát, a fiatalember két kezét rövid lánccal vaskarikák fogták össze. Lábai szabadon maradtak, és egyetlen ló sem látszott a közelben. Ezt látva Anicet intett, hogy ültessék mellé a bakra, ahol elég hely volt kettőjüknek.

– Magukra bízom ezt az embert, hogy elvigyék oda, ahová mennie kell. Bánjanak vele úgy, ahogy jónak látják – jelentette ki megvetően Antonin testvér. – Hitvány alak, aki nem méltó a szent házhoz, ahol elrejti majd becstelenséget. Ha lázadni próbálna, habozás nélkül öljék meg!

– Miért lázadna… ha hitvány alak? – jegyezte meg Olivier, aki most, hogy jobban láthatta a kitaszítottat, akaratlanul is megsajnálta, hisz leginkább űzött vadra emlékeztetett. Alacsony volt és törékeny alkatú, nehéz volt elképzelni a súlyos harci páncélzatban. Válla meggörnyedt a fekete zubbonyban viseltes, fekete nadrágja felett.

Makacsul lesütötte a szemét, így nem láthatták sem színét, sem kifejezését, de Courtenay a háta feszüléséből úgy látta, hogy összeszorítja a fogait, hogy elfojtsa remegését. Tizenhét vagy tizennyolc éves lehetett. Arcát horzsolások borították, és kopaszra nyírt fején nem látszott, milyen színű lenne a haja. Az őrmester megfogta a karját, hogy felsegítse maga mellé, miközben a parancsnok csontos ujját rászegezve dörögni kezdett:

– Menj, és ne vétkezz többé, hogy elnyerd bűneid bocsánatát! Gondolj a következményeikre, és tarts bűnbánatot, hogy Isten megkönyörüljön rajtad!

Ékesszóló volt a mozdulat és a hang.

– Kire akar hatni? – suttogta Hervé, amikor a két barát nyeregbe szállt. – Ha ránk, akkor nem nézett meg eléggé. Ha erre a szerencsétlenre, neki más vágya sincs, mint a lehető leghamarabb eltűnni innen. Meg tudom érteni!

– Gondolod, hogy boldogabb lesz ott, ahova megy?

– Valami azt súgja, hogy rosszabb nem lehet. Láttál már olyan parancsnokságot, ahol nem követik az udvariassági szabályokat, ahol a fegyelem annyira laza, hogy úgy tűnik, mindenki azt csinál, amit akar? Ahol a parancsnok aranyfegyvereket visel?

Kíváncsi vagyok, mit követhetett el ez a szegény kölyök. Nem tűnik bűnözőnek!

– Nem kell annak tűnni ahhoz, hogy valaki rosszat tegyen. Egyetlen patkány is pestisjárványt indíthat el.

– Meglepne, ha ő képes lenne rá. Inkább betegnek… vagy kiéhezettnek látszik. Ha csak annyit kapott, amennyit Antonin testvér dobott neki a teli tányérjából, nem csoda, hogy csont és bőr.

Olivier magában elismerte, hogy a barátjának igaza van. Ugyanakkor megmaradt benne a mise érzelmi hatása. A szinte gonosztevő külsejű templomosok úgy énekeltek, akár az angyalok. Valójában nem igazán tudta, mit mondhatna, és hálás volt Hervének, amiért az témát váltott:

– Ma este hol állunk meg?

– Sehol. Gréoux előtt már nincs parancsnokság, sem csűr vagy tanya. Ezért kértem némi élelmet az útra. Vízben nem lesz hiány, és enyhe az idő. Carpentras-ban már a pápai államok területén leszünk, és gond nélkül találunk ennivalót: sok a zarándok, aki Szent Anna, Szűz Mária édesanyja sírjához igyekszik. Ugyanez igaz Apt-ra, ahol az érsekség segítségünkre lesz. Manosque után átkelünk a Durance-on, és már majdnem el is érjük a célunkat… a hivatalosat. Vagyis Gréoux erődjét, melyet belépés nélkül meg kell kerülnünk, hisz csak megérkezéskor szabad kinyitnom Clément testvér lepecsételt levelét.

– Mégis muszáj lesz odamennünk most, hogy oda kell vigyük a ránk erőltetett úti társat?

– Épp ez aggaszt! Reménykedjünk – sóhajtotta Olivier fásultan –, hogy nem lesznek olyan kíváncsiak, mint Richerenques-ben… Ez sem volt normális!

Folytatódott tehát az út Provence színes tájain át, melyet Olivier boldogan látott viszont, s örömét tetézte, hogy megmutathatja választott testvérének is, aki úgy tűnt, nagyon is kedvére valónak találja. Az esti pihenőnél az Aygues partján, egy fűzfák és égerfák szegélyezte tisztáson, mely felfrissülést nyújtott a mészfennsík szárazsága után, Anicet, akiről társai most megtudhatták, milyen remek horgász, néhány lapos kövön megsütött pisztránggal egészítette ki a sonkát, sajtot és kenyeret, melyet Antonin testvér nagylelkűségének köszönhettek. Ahogyan azt Aulnay sejtette, Huon de Mana kiéhezett volt, és sápadt arcát kissé kipirosító lendülettel falt. Bár hálásnak mutatkozott a bánásmódért, melyre bizonyára nem számított, képtelenség volt a köszönetnyilvánításon túl mást is kihúzni belőle. Olivier mellett aludt, aki egy kötéllel az övéhez kötötte. Megosztotta vele az alvásidejét – de nem a virrasztást, hisz úgy aludt, mint akit fejbe vertek –, de tíz szónál többet nem szólt, leszámítva a minden templomos számára kötelező ima szavait.

Hat napon át utaztak így a növényzet borította dombokon át, melyeken néha tágas tisztásokon tűnt elő a puszta föld, melynek meleg színárnyalatai az okkertől a vörösig terjedtek. Kiszáradt mészplatókat is láttak, melyeket a ritka patakok mentén meredek falak határoltak. Vonzó és kemény, szinte vad volt a táj, melyben helyenként egy falu házai vagy egy perjelség szerény harangtornya bukkantak elő. Végül, miután egy régi római hídon átkeltek a Durance örvénylő vize felett, megálltak a túlsó parton, egy kis hely előtt, melyet „templomos Kraknak” neveztek, s melynek pompás falai kirajzolódtak az égen. Senki nem lepődött meg, Courtenay már korábban jelezte, hogy mielőtt belépnének a várba, még megállnak, hogy megszabaduljanak az elmúlt hosszú napok porától és piszkától, hogy méltóbban kísérhessék a gondjaikra bízott elhunytat.

A megszokott óvintézkedések mellett Hervé kezdte meg a virrasztást.

Napkeltekor vették észre a fogoly eltűnését. A kötelet, mely az őrzőjéhez rögzítette, elvágták, és sikerült – Isten tudja, hogyan! – úgy elmenekülnie, hogy a legapróbb zajt sem csapta, meg sem csörrentek a láncok a kezén. Hervé d'Aulnay, aki az égő tűz mellett őrködött, semmit sem hallott, semmit sem látott, hisz a szökevény a sötétség felé indult, azon az oldalon, ahol Olivier és az őrmester aludt, s olyan könnyedén osont, hogy meg sem reccsent lába alatt a föld.

– A kis kígyó! – háborgott Hervé. – Miért tette ezt velünk? Nem bántunk jól vele?

– Úgy tűnik, még jobban félt a kolostortól, mint gondoltuk – jegyezte meg Anicet.

– Már nem vagyunk messze…

Olivier mindössze lehajtotta a fejét. Gondolkozott. Az első meglepetés elmúltával, mely Aulnay keserű sértettségét kísérte, az egyetlen ésszerű megoldásnak az látszott, ha nem követik Huon de Manát, holott a szabályzat azt írja elő szökevények esetében.

Fontosabb volt a küldetésük, melyhez Richerenques parancsnoka koloncot vetett a nyakukba, rákényszerítve őket, hogy akármilyen kevéssé is, de eltérjenek a Clément testvér megszabta útvonaluktól.

– Hagyjuk, hogy Isten büntesse meg a vétkeiért! – jelentette ki. – Vasra vert kézzel nem juthat messzire. Ami minket illet, a menekülése után visszatérhetünk az egyenes útra, hisz azt írták elő, hogy ne menjünk be Gréoux-ba.

– Akkor most hova megyünk? – kérdezte Hervé.

– Itt az idő, hogy megtudjuk.

Olivier kioldotta sodronyingét, melyet a keleti erdő óta csak a mosakodáshoz vett le, és mellkasáról elővette a pirossal lepecsételt, összehajtogatott levelet. Feltörte a pecsétet. Csak néhány szó állt az üzenetben, de homlokára szaladt a szemöldöke.

Azután átnyújtotta Hervének, aki döbbenten olvasta: „A végcél a szüleid kastélya. Az apád tud róla. Vegyétek le a zubbonyotokat, és öltsétek fel helyette, amit javasoltam, hogy vigyetek magatokkal. Isten óvjon!”

– Valcroze! – suttogta Olivier. – Valcroze-ba megyünk. No de miért? Borzalmas felelősség ez az enyéimnek.

– Emlékezz vissza, mit mondott Clément testvér, amikor ránk bízta a küldetést: a Templom komoly veszélyben van, és biztos helyre kell menekítenie a legféltettebb kincseit. Biztosan úgy gondolta, hogy egy világi kastélyban jobb helyen lesznek, mint a Templomnál. Ugyanakkor, bár nem ismerem az otthonod, nem biztos, hogy „igaza van: hol őrizhetnék jobban a ládát, mint a Keleti erdő tavainak védelmében, a kriptában?

Olivier ritka, széles mosolyával fordult felé, melyben arca visszanyerte gyermekiségét, s szép, elgondolkozó vonásai rendkívüli bájt nyertek.

– Látszik, hogy nem ismered Valcroze-t. Azon túl, hogy az otthonunk, és mivel nem tartozik a Templomhoz, nem lehet kutatás helyszíne, hatalmas föld alatti járathálózattal rendelkezik, melynek egy részét a víz vájta, egy részét az ókoriak. Van, amelyik a két szomszédos kápolnával köti össze a kastélyt: Saint-Trophime-mal és Saint-Thyrse-szel. Mások a hegy mélyébe nyúlnak, olyan messzire, hogy biztonsági okokból sosem derítették fel őket. Az egyikről azonban tudjuk, hogy egy föld alatti tóhoz vezet, melyet csak egyszer láttam, de Clément testvér jól ismeri. Amikor egyszerű trigance-i parancsnok volt, az apámmal gyakran lementek oda. Egyszer az anyám nagyon meg is ijedt, mert ötven órára eltűntek…

Szavai nyomán Hervé felderült, és oldódni látszott az őrmester feszült arca is.

– És messze vagyunk? – kérdezte az előbbi.

– Körülbelül öt napra, mert az utak nehezen járhatóvá válnak, és minden eddiginél jobban kímélni kell a lovakat… De szép az idő – tette hozzá Olivier az égre pillantva, mely átható kék köpenyként borult a tájra –, és ha Isten segít, gond nélkül odaérünk.

– Menjünk! Ne vesztegessünk több időt, induljunk… de először cseréljünk zubbonyt.

Ahogyan azt Olivier jósolta, akit szemmel láthatólag boldoggá tett a visszatérés a szülőföldjére, a csodálatos, de nehéz tájon át vezető úton sivatagos mészfennsíkok és fenyőkkel sűrűn benőtt szakaszok, emelkedők és lejtők váltották egymást, és gyakran le kellett szállniuk a nyeregből, hogy óvatosabban vezethessék a lovakat. A pillantásuk azonban fenséges, legendás szépségű tájak felé szállhatott.

Az ötödik nap vége felé ráfordultak a kis útra, mely a smaragdszín zuhatagok partján a kastélyhoz vezetett. Hervé elismerőn füttyentett, ahogy megpillantotta, Olivier azonban felnyögött: a nagy tornyon fekete zászló lengett.

– Istenem! – suttogta, és sietve keresztet vetett. – Baj történt! Az apám…

Természetes volt, hogy rá gondol, hisz ő volt az idősebb. Ahogy azonban meglátta, hogy fájdalom meggörnyesztette háttal, botra támaszkodva, feketében siet elébük, Olivier megértette, hogy a fájdalom ugyanolyan éles lesz, ha nem élesebb. Elengedte a lova kantárát, odafutott az apjához, és a karjaiba zárta.

– Igen… – suttogta a báró. – Elhagyott minket! Drága édesanyád tegnap meghalt…

és jobban szerettem, mint valaha…

Zokogás fojtotta belé a szót. Olivier könnyben úszó szemmel érezte, hogy az öregember belé csimpaszkodik, s ebből felmérhette bánata súlyát. Egymásba kapaszkodva mentek fel a lakóépülethez.

II. fejezet

A fájdalom

A nagy díszteremben pihent egy zöld selyemmel, kedvenc színével borított pompás ágyon, mely felett a baldachinon Valcroze címere fonódott egybe Signes-ével és a fattyúságot jelző bal kanyaros Courtenay-vel. Körülötte Adhémar báró, az első férje ízlése és vagyona jelképeként hatalmas, vadászjeleneteket ábrázoló nápolyi selyemszőnyegekkel borította a falakat. A kialudt, hatalmas kandallóban és a ravatal lábánál a környékbeli asszonyok nagy, napsárga rekettye-, kék izsóp- és zöld borókacsokrai díszlettek. Nagy, fehér viaszgyertyák aranyfényében pihent, melyek bronztartókban álltak az ágy lábánál. Fehér volt az egyszerű, szinte apácai ruha is, melyen ott feküdt vaskos vörös hajfonata, melybe alig vegyültek ezüstszálak, s aranyszalagokat fontak bele. Az arcát keretező csipkekendő és az abból kiinduló fátyol felett igazgyöngy és smaragd berakásos aranykarika ült, melyet a férje hozott Konstantinápolyból, s mely magához vonzotta s ezernyi csillogással szórta szét a fényt.

Két csillogó fémű lándzsával felfegyverkezett őr vigyázta a bejáratot, udvariasan mederbe terelve a tiszteletadásra érkezők hosszú sorát. A ravatal körül a kastély asszonyai, feketébe öltözött cselédek és szolgálók formáltak térden állva félkört, s könnyáztatta hangjuk felelt a Miasszonyunk-litániákra, melyeket az ágy lábánál álló káplán mondott el. Mellette az összeomlott Honorine szinte eszméletlennek látszott.

Halvány örömmel átitatott suttogással húzódtak félre az uruk előtt: fiára támaszkodva tért vissza, akinek neve az ajkakra tolult, de nem vonultak el, hisz osztoztak a bánatban. Közös bánatuk volt, még inkább, mintha egy vérből származtak volna, hisz a családi kötelékek nem járnak mindig őszinte szeretettel.

Apjától elválva Olivier az ágyhoz lépett, és egy pillanatra a látását elhomályosító könnyeken át, melyeket kézfejével szétmorzsolt, elnézte az édesanyját, és arra gondolt, túl szép ahhoz, hogy igazán halott legyen. Az örök álom visszaadta fiatalságát, hála arca tökéletes csontozatának, melyen kisimult a bőr, és bár a hosszú orr, mely élete keserűsége volt, minden eddiginél látványosabbnak tűnt, büszkeséget és csodálatos méltóságot kölcsönzött neki. Zárt ajkai mosolyra húzódtak, mintha a hosszú szempillás szemhéj alatt a zuhatagok smaragdzöld színét tükröző szempár szépséges képet nézne.

Sancie fia térdre rogyott, és arcát a zöld selyemhez szorítva szabad utat engedett fájdalmának: szégyen és visszafogottság nélkül hagyta, hogy feltörjön belőle a zokogás.

Az anyja volt, akit imádott és akit boldogtalanná tett azzal, hogy templomosnak állt, ahelyett, hogy megnősül, mellette marad és megajándékozza az unokákkal, akikre annyira vágyott…

Renaud állva maradt. Megérintette fia átható fájdalma, akinek távolságtartó tartózkodását gyakran közönynek vélte, ám most megértette, hogy felül kell emelkednie saját szenvedésén, hogy támasza lehessen a harmincöt éves férfinak, aki mindig, mindennek ellenére gyermek marad számára.

Olivier könnyek közt megkérdezte:

– Hogy történt? Betegség?

Renaud megérintette a fia vállát:

– Nem – szólalt meg gyengéden. – Édesanyádnak tudomására jutott, hogy Simeoné, a cadiére-i öregasszony, akit boszorkánynak tartanak, haldoklik, olyan visszataszító kórban, hogy senki nem hajlandó a közelébe menni. Egy táskányi orvossággal és egy üveg szenteltvízzel felszerelkezve kihasználta, hogy Rougonba mentem, odavitte Anselme atyát, abban a reményben, mint mondta, „hogy ha a testét nem is, de talán a lelkét megmentheti némi enyhülést nyújtva a bajában”.

– Ez igazán illik hozzá! – suttogta Olivier.

– Igen. Barbette, aki nem engedte el egyedül, vele tartott, de úgy tűnik, Siméone-nak ahhoz még elég ereje volt, hogy ellökje, ütlegekkel és sértésekkel fogadja. A hölgyek futva menekültek. Édesanyád megcsúszott, és legurult a meredek lejtőn a patakig, ahol egy kő összetörte a veséjét. Haldokolva hozták haza…

Az utolsó szavaknál elcsuklott a hangja. Olivier hátra sem fordulva keményen megkérdezte:

– És az öregasszony? Még mindig él?

– A falubeliek éjjel felmentek hozzá, megölték és felégették a kunyhóját…

Olivier bólintott és felegyenesedett, szemét továbbra is édesanyjára szegezve, de már nem könnyezett. Azon a napon, amikor a Templom kötelékébe lépett, meg kellett esküdnie, hogy soha többé nem csókol meg „nőt, leányt, anyát vagy húgot”, de egész lénye fellázadt a gondolatra, hogy úgy váljon el tőle, hogy nem öleli meg búcsúzóul.

Isten, aki megengedte, hogy még egyszer láthassa, biztosan nem tagadja meg tőle a bocsánatát. Előrehajolt, ajkával gyengéden megérintette a homlokát, az arcát, mely oly hideg volt, és szépséges kezét, mely a mellkasára fektetett kereszt köré fonódott.

Azután hirtelen megfordult és a kápolnába menekült, ahol keresztbe font karral elnyúlt a kövezeten. Csak az ima segíthetett, hogy erőt vegyen a benne tomboló viharon…

Hosszú percekkel később Hervé ugyanebben a pózban találta. Sosem képzelte volna, hogy egy napon Courtenay szánakozást ébreszthet benne: nem illett hozzá ez az érzelem, és kikezdhetetlen büszkesége nem is fogadta volna el. Nagyon erős kellett legyen a csapás, hogy így Isten oltára elé vetette magát. Hervé mégis irigyelte a bánatát, hisz az ő édesanyja a születésekor meghalt. A fájdalom a boldog gyermekkor, a számtalan boldog óra fokmérője volt. Azt azonban meg kellett akadályozni, hogy Olivier túlzottan belemerüljön.

Hervé elmondott egy gyors imát, majd a barátja fölé hajolt, és vasmarokkal megragadta a vállát, hogy talpra kényszerítse:

– Eleget sírtál! – jelentette ki keményen. – Össze kell szedned magad: dolgunk van!

Olivier alig hallotta.

– Az anyám volt, Aulnay! Annyira szerettem!

– Miért múlt időben? Már nem szereted?

– Dehogynem. Jobban, mint valaha…

– És ez a szeretet sosem hagy el téged! Szerencsés vagy!

– Talán, mert megvédett a nőktől, és továbbra is meg fog védeni. Ő marad az egyetlen, akit valaha is szerettem.

– Elfelejted Szűz Máriát, a Templom királynőjét, akinek az életedet szenteled. Ő

enyhítheti a fájdalmad. Az apádra is gondolnod kellene!

– Igazad van! Egyedül marad… a teherrel, melyet mi hoztunk neki… Isten bocsásson meg nekem! Elfelejtettem, miért jöttünk ide! Hol van a szekér?

– Egy csűrféleségben, ahol a báránygyapjút tároljátok. Háromnegyed részben üres, és jól zárja egy kulcs, melyet Renaud báró ideadott. Természetesen a temetés előtt nem nyúlunk hozzá. Túl sok ember van itt…

Leszállt az éjszaka, szép tavaszi éjszaka, mely Provence-ban már a nyár előjele. A nappali látogatók hazatértek. A kastély bezárkózott. Olivier, aki egész éjjel virrasztani készült édesanyja mellett, rá akarta venni az apját, hogy egyen és pihenjen egy keveset.

– Biztos vagyok benne, hogy a baleset óta nem aludt – jelentette ki. – Elfáradt, és nem szabad legyengülnie. Holnap kemény nap vár ránk!

Renaud elfogadta a vacsorát, melyet a tágas konyhában fogyasztottak el, mint mikor vadászatokról tértek vissza, a hatalmas tűzhely előtt, melyben egy bárány sült, mellette pedig üstben finom fűszerillatot árasztó fokhagymás ragu készült. Barbette, Maximin felesége birodalma volt ez. Ő uralkodott az edények, csuprok, pástétomok, kampóval rúdra akasztott sonkák, fokhagymafüzérek, fűszerek sokasága felett…

Félelmetes volt az uralma a kis konyhalányok és kukták felett, ám soha egyetlen szerencsétlen sem fordulhatott meg nála úgy, hogy ne csillapította volna több napra is éhségét. Amikor pedig „Sancie úrnő”, akit imádott, jótékonysági körútra indult, melyből az utolsó az életébe került, Barbette mindig tudta, mit vigyen magával, osztozva úrnőjével a nagylelkűségben és együttérzésben. A halála felkavarta, de bár már nem volt fiatal maga sem, lerázta magáról a fájdalmat a vendégek kedvéért, akiknek gyomra és ereje tőle függött, s egy ekkora kastélyban igen sokan voltak ilyenek! A konyha ugyanúgy működött, mint máskor. Sőt, még inkább, hisz el kellett készíteni a hagyományos ételt, mellyel azokat kínálják, akik a temetésre érkeznek majd.

Barbette örült, sőt megkönnyebbült, hogy Renaud-t is az étkezők között látja, még ha nem is az ellenállhatatlan főzte, hanem fia társasága vonzotta oda. Az ég igazi áldása, hogy Olivier éppen most tért haza, hogy támaszt nyújtson édesapjának!

Barbette-ben felébredt a remény, amikor azt látta, hogy a fiú a családi címeres zubbonyt viseli, nem pedig a Templom piros keresztjét, melyet tiszta szívéből gyűlölt azóta, hogy a „kicsi” úgy döntött, magára ölti. Hogyan lehetséges, hogy egy ilyen nemes család egyetlen gyermeke az elszakadást választja, s szülei legnagyobb bánatára örökre eltávolodik tőlük, megfosztva őket az örömtől, hogy karjukba zárhassák unokáikat, s ráadásul a teljes vagyon egy olyan rend kincstárát gyarapítja majd, melynek az ő

logikája szerint nem volt többé létjogosultsága, hisz mindannyian hazatértek, miután elveszett az, amiért megalapították őket: hogy védelmezzék és segítsék a szentföldi zarándokokat, és megvédjék Krisztus sírját. Ezek a gondolatok emésztették Barbette-et, és egy pillanatra azt hitte, hogy a jóságos Szűzanya és a szentek, akikre a problémát bízta, meghallgatták kérését. Sajnos nem tartott sokáig! Amikor Olivier odament hozzá, hogy köszöntse, a nyakába akart ugrani, hogy megölelje, ahogyan szokta, míg a fiú el nem ment, de Olivier gyengéden eltolta magától:

– Tudod, Barbette, hogy egy templomosnak nincs joga nőt megölelni!

– Egy templomosnak, tudom… de maga már nem az, hisz nem a nagy piros keresztes fehér köpenyt viseli.

– De igen, még mindig az vagyok! De komoly okból, melyet nincs jogom felfedni előtted, le kellett vetnem, hogy a lehető legdiszkrétebben jöjjek ide…

– Ó!

A csalódás Barbette reményeihez mért volt, és az asszony képtelen volt visszafojtani keserűségét:

– Mijük van, ami nekünk nincs, azoknak a büszke fehér köpenyes uraknak, hogy elhagyta a kedvükért a szüleit, az otthonát, a földjét, és mindent, amit Isten jóságából kapott?

– Semmijük, és Istenért hagytalak el titeket. Hogy a csaták napsütésében szolgáljam!

– No de nem lesz több csata, hisz nincs többé Szentföld! így a pénzforgatáson kívül mire szolgálnak majd?

– Sok mindenre. Mondjak egy példát? A szépséges templomok, a gyönyörű

katedrálisok, melyeket mindenfelé építenek. A Templom pénze fizeti a munkálatokat, a mestereket és a fiatalokat, akik megtanulják tőlük művészetüket.

– Maga kőműves lesz… vagy ács? – csattant fel rosszkedvűen az asszony.

– Tudod, hogy egyik sem… De ismerem néhányukat, és csodálom a művészetüket.

– Ismer? Honnan?

– Amikor d'Artois nagyúr fegyvernöke volt, az apám is barátságot kötött Pierre de Montreuil-jel, amikor az a Szent Kápolnát építette Lajos királynak a palotában.

Mostanra már nem él, de találkoztam a fiaival és az unokáival.

Barbette nem akarta megadni magát: – Jól van! De miért van Párizsban? Mintha nem lenne elég templomos parancsnokság errefelé! Akkor legalább néha láthatnánk!

– Légy nyugodt, visszajövök! Clément testvérrel, amikor ő hazajön… ha elfogad maga mellé. Nem érzem túl jól magam Párizsban. Mintha az ottani napsütés… nem ugyanez lenne.

Renaud a vacsorát megosztotta Olivier-vel és Hervével, de azt határozottan visszautasította, hogy visszavonuljon a szobájába és pihenjen egy keveset, míg a fia és a társa a holttest mellett virrasztanak.

– Nem akadályozhatod meg, hogy az utolsó éjszakán, melyet ezen a földön tölt, szeretett feleségem mellett maradjak! – jelentette ki. – Holnap már nem láthatom az arcát, nem érinthetem a kezét…

Ezzel nem lehetett vitatkozni. Olivier mindössze annyit tudott elérni, hogy édesapja elfogadja a karszéket, melyet a ravatal fejéhez állítottak, de ledobta róla a párnákat, melyek túlságosan alvásra csábították volna Ott maradt, szálfaegyenesen, akár a támla, feszesen, rózsafüzéren összefont ujjakkal, s arca, melyen az ősz haj kihangsúlyozta a „szaracén” bőrt, a mozdulatlan arc felé fordult, melyen a gyertyák lángjai táncoltak…

Hajnalban Sancie testét belefektették a fehér tölgy koporsóba, és fedetlen arccal átvitték a kápolnába, ahol hamarosan összegyűlik majd a környék nemessége, míg a díszteremben a szolgák előkészítik a tort. Csupa feketébe öltözött, egyforma fantom foglal rajta helyet, akik közül Olivier egyetlen arcot sem jegyez meg, még Agnès de Barjols-ét sem, akiről egykor az édesanyja azt hitte, szerelmes belé. A lelke mélyén Olivier tudta, hogy a lány egy pillanatra elkápráztatta, azt hitte, hogy szerelmes, de túlságosan mulandó érzés volt ahhoz, hogy sajnálattal gondoljon rá. Agnès hagyta, hogy a szokást követve a férje, Jean d'Esparron nyilvánítsa részvétüket, és nem lépett oda hozzá, de a szertartás alatt hosszan elnézte: nagy hatást gyakorolt rá a férfi katonakülseje a hosszú fehér köpenyben, mely könnyedén hullott széles vállára. És ha valaki sajnált valamit, az csakis ő lehetett, akit a sorozatos anyaság máris elnehezített, miközben a templomos köré glóriát vontak szomorú szemében a távoli vidékek, a nagy kaland csodálatos színei… miközben a férje, aki imádta a nagy lakomákat és finom ételeket, pocakot eresztett.

A csendes étkezés végén, melyen nem voltak jelen sem mutatványosok, sem énekmondók, s mely mégis sokáig tartott, hisz sokan akartak tisztelegni az elhunyt előtt, Olivier felmérhette, mennyire szerették és tisztelték az édesanyját. Az este közeledtével beborult és fenyegetőre váltott az ég, így akik nem laktak messze, sietve hazaindultak. A messzebbről érkezetteknek a báró szobákat készíttetett elő. A táj szépségének árát a félelmetesen lecsapó viharokkal fizették meg. Agnès és Jean d'Esparron is maradtak.

Valójában hazamehettek volna, hisz könnyen járható út vezetett a birtokukhoz, de abban a pillanatban, amikor a férje kiadta az utasításokat az indulásra, Agnèsre rosszullét tört. A hölgyek lakosztályaiba vitték, ahol Honorine, aki némileg összeszedte magát a Sancie halála okozta mélységes megrendülésből, hála a Thoronet szerzetesei készítette likőrnek, melyből kissé túl sokat ivott, azonnal gondjaiba vette.

Jelenlétük a kastélyban ezen az éjszakán, melyet inkább a csendnek és a pihenésnek szenteltek volna, melyre mindannyiuknak nagy szüksége volt, nem tetszett Olivier-nek. Tudta, hogy d'Esparron nem korán fekvő alkat, és a fájdalomban kimerült apjának csak további szenvedést okoz, hogy társaságot kell nyújtania neki. Annál is inkább, mert a többi három-négy nagyúrnak, aki szintén itt maradt, így semmi oka sem lesz korán visszavonulni. Félrevonta Esparront:

– Megkérhetem – mondta neki –, hogy ne várja el ma este az édesapámtól, hogy a társasága legyen? A kora és a fájdalom lesújtotta. Pihenésre van szüksége!

A báró nem volt rossz ember, és amint megkapta, amire szüksége volt, nem is kért többet.

– Isten ne adja, hogy terhére legyek! – jelentette ki arcát két részre bontó mosollyal. – A helyzet az, hogy nehezen alszom el, ha korán lefekszem, ami nyugtalanítja a feleségem. Engedelmével itt maradok a tűz mellett egy darabig…

Ráadásul szeretek sakkozni! Játszana velem egy partit, ön, akit egykor remek játékosnak tartottak?

– Köszönöm, hogy emlékszik rá, de egy templomos nem játszik! A sógora, Bérenger de Berrme szintén itt marad. Hívja ki őt.

– Miért is ne? Azért sajnálom: ő nem túl ügyes…

Olivier közönyös mozdulattal otthagyta, hogy csatlakozzon Renaud-hoz, aki éppen Maximint látta el utasításokkal.

– Jöjjön! – mondta. – A szobájába kísérem…

– No de… a vendégek?

– Őket elrendeztem. Mondja meg Maximinnek és Barbette-nek, hogy ügyeljenek rá, hogy legyen elég boruk, és jöjjön pihenni. Nagy szüksége van rá!

Valóban, az arcát kettészelő hosszú forradás ellenére még mindig szép, öreg arcon a végtelen kimerültség jelei mutatkoztak.

– Gondolod?

– Biztos vagyok benne! Egy darabig maga mellett maradok. Beszélgetünk anyámról.

– Jó fiú vagy! – fogadta el meghatottan Renaud a felkínált kart. – Szívesen… ez a szoba borzalmasan üresnek tűnik most! Itt maradnál éjszakára?

Nem, apám! Hervé testvérnek és nekem el kell mondanunk az imáinkat. Úgy döntöttünk, a csűrbe húzódunk vissza, hogy magányra leljünk, és…

– Őrizzétek értékes terheteket? Ez természetes egy emberekkel teli házban. Már így is néhányan meglepődtek azon, hogy itt vagy, hisz egy templomos csak felsőbb utasításra hagyja el a kolostorát, te pedig Párizsból jössz!

– Maga mindig mindent megért!

Egy perccel később Olivier csatlakozott Hervéhez az álkoporsó mellett. Anicet őrmester szénát és takarót hozott mindhármuknak. Kiadós pihenésre volt szükségük, hisz a következő éjszakán nagyon sok dolguk lesz, és alig alszanak majd: a kastélyból elmennek az idegenek, és a frigyládát titokban elviszik oda, ahol a legjobban elrejthetik. Aulnay és az őrmester lefeküdtek, Olivier azonban érezte, hogy fáradtsága ellenére képtelen lesz elaludni, és anélkül, hogy megzavarta volna a társait, akik máris mélyen horkoltak, kiment az udvarra, és a kápolnába indult.

Tudta, hogy sosem zárják be, és a lámpás éjjelnappal ég. Az volt a szándéka, hogy imádkozik még az édesanyja mellett. Így akart közelebb kerülni hozzá, mint kiskorában, amikor bánatos volt. Így volt ez aznap este is: a fájdalom talán kissé tompult, de meghatározhatatlan rossz érzés vegyült bele, mintha az élet, melyre távolról sem unt rá, nyomasztóvá válna a bezárulni látszó horizont előtt. Barbette szavai jutottak az eszébe. Azt mondta: „Nem lesz több csata, hisz nincs többé Szentföld. Akkor mire szolgálnak majd?” Ma este ugyanezt kérdezte magától. Igaz, a nagymester, Jacques de Molay, aki bizonyára nem tér vissza Ciprusra, új keresztes hadjáratot kér, de senki nem akar hallani róla. Különösen nem Fülöp király, akit lekötöttek a királysága gondjai, mely elszegényedett a Szent Lajos vezette két eredménytelen és nagyon költséges keresztes hadjáratban, melyek közül a második pestisjárványban végződött Tunisz alatt, ahol maga a király és Jean-Tristan fia is életét vesztette. A hajlíthatatlan királyt sokkal jobban nyugtalanították a gazdag flandriaiak támadásai, akik lázongtak Monsen-Puelle-ben, de vajon meddig? Mindenesetre ez a királyság ügye volt, nem a Templomé. A kemény I. Edward király Angliája nyugton maradt, és a Templom, mely az uralkodók kincstárát kezelte, jelentős birtokokkal rendelkezett ott is. Akkor mi marad annak, aki Istenért akar harcolni? Csatlakozik Aragónia vagy Kasztília parancsnokságaihoz, melyek királyai hiába igyekeztek visszaszorítani Afrika felé az Almohades királyok muzulmán katonáit? Semmi volt ez annak, alá Jeruzsálem visszafoglalásáról álmodott, és arról, hogy Krisztus nyomában jár.

Lassan sétált keresztül az udvaron, amikor egy sötétebb árny vált el az épület falától és odament hozzá. A nagy fekete köpenyből, melybe burkolózott, Olivier látta, hogy nő az, és félre akart húzódni, de az asszony odafutott hozzá:

– Olivier lovag! Hallgasson meg, kérem.

Inkább a hangjáról, mint az arcáról, melyet elrejtett a sötétség, a templomos Agnèsra ismert, és bezárult:

– Mit keres itt ilyenkor, nemes hölgy? Nem a férje mellett lenne a helye? – szólalt meg metszőn.

– Tudom, de beszélnem kell magával, akár csak egy percet is. Gondolja meg, hogy nem hittem, hogy valaha is viszontlátom!

– Viszont kellett látnunk egymást?

– Magának talán nem, de én hónapok, évek óta reménykedem, hogy megtörténik az elképzelhetetlen.

– És megtörtént, hisz itt vagyunk, egymással szemben, tanúk nélkül!

– Mi mondandónk lehet egymás számára, ami anélkül, hogy sértené az illemet, ennyire magányt igényelne? A magam részéről úgy gondolom, jobb, ha nem hallgatom meg… Jó éjszakát!

– Ne! Várjon! Csak egy kérdést szeretnék feltenni, egyetlenegyet…

Olivier szeme áthatolt a sötétségen, és most már kivehette az asszony arcát, s különösen a szemét, mely könnyektől csillogott.

– Mi az?

Hallotta, hogy Agnès mély lélegzetet vesz, azután elszánja magát:

– Azért állt templomosnak, mert férjhez mentem? Tehát erről volt szó! A nők határozottan különös teremtmények voltak a mániájukkal, hogy mindent magukra vonatkoztatnak.

– Honnan veszi? Azért esküdtem fel, mert régóta erre vágytam!

– Ugyan, Olivier…

– Olivier testvér, ha kérhetem.

– Nem! Lehet, hogy maga elfelejtette, de én nem! Ott volt a castellane-i torna, ahol a tekintete egészen másról beszélt. Azt olvashattam ki belőle, hogy szépnek talál és kíván. És én is kívántam magát! Ó, mindennél jobban vágytam rá, hogy a felesége legyek! De az apám anélkül, hogy szólt volna róla, már el-jegyzett Jean d'Esparron-nak… sosem tudtam meg, miért. Nem elsőszülött, nem szép és nem is olyan gazdag, mint mutatja…

– Asszonyom, kérem. Ez engem nem érdekel.

– Most már talán nem, de azt merné állítani, maga, akinek nincs joga hazudni, hogy nem szeretett? Senki számára nem volt kétséges attól a pillanattól kezdve, hogy az eljegyzésem hírére a kolostort választotta!

– Nem a kolostort! Hanem az Istenért folytatott harcot a Szentföldön! Az nem ugyanaz! És magának semmi szerepe sem volt az akkor meghozott döntésemben.

Bocsássa meg, ha az őszinteségem kissé durvának tűnik!

Az asszony keserűen, kellemetlenül felnevetett.

– Őszinteség? Nem hiszek magának. Szeretett, ahogy én szerettem!

– Nagyon sajnálom, de nem szerettem. Legalábbis nem úgy, ahogy maga gondolja!

Maga nagyon szép volt… és még mindig az – helyesbített Olivier sietve, felmérve, mennyire sértő lehet a kijelentése Agnès hiúságára nézve. – Nem tagadom, hogy felkavarta a testem. De a szívem nem!

– Megesküdne rá?

– Egy templomos soha nem esküszik… és soha nem hazudik, ahogy ön is mondta az imént. Bocsásson meg!

Csend telepedett közéjük, és Olivier-nek az az érzése támadt, mintha Agnès magába zárkózna, hogy összeszedje az erejét, mielőtt lecsapna.

– Soha, érti?! – csattant fel hirtelen az asszony. – Soha nem bocsátok meg! Legyen átkozott!

Ezzel sarkon fordult és elfutott a lakóépület felé. A feltámadó viharos szél baljóslatú vitorlaként fújta fel fekete köpenyét. Ebben a pillanatban hatalmasat dördült az ég, és ragyogó villám cikázott át rajta. Szinte azonnal felszakadt a felhő a kastély felett, és valóságos özönvíz zúdult alá. Olivier a kápolnában keresett menedéket, hisz oda indult, mielőtt találkozott volna Agnèsszal, és lelkébe béke költözött, amint letérdelt a virágokkal borított kőlap mellé, ahol édesanyja nyugodott. A csokrok közé fúrta az arcát, ahogy egykor Sancie szoknyája redői közé, és hallgatta, ahogy lassan elcsitul a szívverése… Amikor elállt az eső, visszament aludni…

* * *

Másnap kiürült a kastély, és Olivier nem látta viszont Jean d'Esparron hitvesét. Az édesapjára hagyta a búcsúzkodás társasági kötelezettségét, és a kápolnában Hervé társaságában teljesítette a templomosok szertartásos vallási feladatait. Kilépve megkönnyebbülten látta, hogy a napsütésben Valcroze visszatért derűs mindennapi életéhez. Eljött az idő, hogy – legalábbis feltételezhetően – végleges rejtekhelyet adjanak annak, ami talán az emberiség legnagyobb kincse: a törvénytábláknak, melyekre Isten ujja égette rá a szöveget.

Mindannyian tudatában voltak az események jelentőségének, és az étkezés teljes csendben zajlott. Miután elmondták az áldást, Renaud báró és Maximin olajlámpásokkal szerelkeztek fel, Hervének és Olivier-nek pedig fáklyákat adtak.

Olivier nem először indult a kastély gyomrába, Hervé azonban reszketett a türelmetlenségtől a felfedezésre váró ismeretlen előtt: talán még a barátjánál is jobban szerette a rejtélyeket, a dolgok titkos értelmét. Élénk szelleme és széles körű

műveltsége révén hozzáférhetett a Templom némely titkához, például az egyedi kriptográfiához és a furcsa jelrendszerhez, melyet a rend bölcsei dolgoztak ki, hogy az elkövetkező korok is egy szempillantás alatt olvashassák az irataikat: milyenek például ennek vagy annak a parancsnokságnak a rejtekhelyei, hogyan lehet eljutni hozzájuk, és mit rejthetnek magukban. Ezeket az ismereteket természetesen nem kapta meg mindenki. Különösen nem azok, akiknek szellemi képességei elégtelenek voltak.

– Olivier testvér elárulta nekem, báró úr – lelkesedett –, hogy számos tágas föld alatti járat húzódik a lábunk alatt.

– Így van, de nem az a legérdekesebb, ami a lábunk alatt van.

– A kápolnában talán? A szentélyek gyakran rejtenek kriptát…

– Valóban van ott egy járat, mely ahhoz csatlakozik, amelyik a konyha alatt fut ki.

Sok falubeli is ismeri. Mindazok, akik az apáiktól szereztek tudomást a létezéséről, az apáiktól, akik ide menekültek, amikor a vészharang szaracénok közeledtét jelezte.

Ezeknek a járatoknak az az előnyük, hogy a sziklahasadékokon át biztosított a szellőzésük, és két környező kápolnához is elvezetnek. Amit most mutatok, az a kastély igazi titka. Még te sem ismered, fiam. Jöjjenek utánam!

A három férfival a nyomában elhagyta a dísztermet, és megindult a kő csigalépcső

felé, de ahelyett, hogy mindenki várakozására, lefelé tartott volna a pincékhez, felfelé vette az irányt. Az emeletre érve ráfordult a keskeny, sötét folyosóra, melyről a lakószobák nyíltak, és egészen a végéig ment: egy alacsony ajtó mögött kerek, meglehetősen rendetlen helyiség nyílt, mely egyszerre emlékeztetett egy kolostor könyvtárára és egy alkimista barlangjára, hisz a falra erősített polcokon többé-kevésbé elrendezett, poros könyvek sokasága között, középen egy kőasztal állt, tele retortákkal, flakonokkal, edényekkel, a használaton kívüli kandalló előtt pedig kis melegítőszerkezet rozsdásodott diszkréten.

– Ez a helyiség – magyarázta Renaud – Adhémar de Valcroze báró, édesanyád első, nagyon figyelemre méltó férjének alkimista laboratóriuma volt. Ezt egyébként te is tudod, hisz jártál már itt.

– Azt is tudom, hogy érdekelték az okkult tudományok, értett a növényekhez, és gyógyított néhány betegséget. Igen nagy híre volt – tette hozzá Olivier félmosollyal. –

Azt beszélték, hogy azért olyan gazdag, mert arannyá tudja változtatni a közönséges fémeket. Gyerekkoromban elszórakoztatott és elvarázsolt a történet, mert nem volt szabad belépnem ide, ahol Anselme atya, a káplánunk, megpróbálta megtalálni Adhémar báró titkát.

– Hamar letett róla, bár néha még bejön olvasgatni a könyveket, melyek iránt bennem nincs érdeklődés.

– Bocsásson meg, Renaud nagyúr – szólt közbe Hervé belelapozva a kötetekbe –, de nagyon értékes műveket látok itt…

– Lehetséges. A helyiség igazi érdekességét azonban nem a könyvek és nem is a tudományos eszközök jelentik. Először is el kell mondanom, hogy ebbe a toronyba csak az emeletről vezet út. A földszinten van a gyümölcsraktár és az éléskamra. Nincs kapcsolat a két szint között. Itt azonban…

Az egyik falmélyedésből elővett egy seprűt, belépett a kandallóba, és egy széles sávban elsöpörte a hamut/majd felemelte a karját, megmozdított Valamit, amit nem láthattak, mert eltakarta a köpenye, és a kőfal hátul borzalmas nyikorgással szétnyílt, fekete üreget fedve fel.

– Gyújtsák meg a fáklyákat! – adta ki az utasítást, melynek csendben és gyorsan eleget tettek, sokat elárulva türelmetlen izgalmukról. Kivéve Maximint, aki valószínűleg ismerte a járást. Olivier-ben enyhe neheztelés ébredt:

– Miért nem mutatta meg sosem ezt a rejtekhelyet, apám?

– Túl fiatal voltál. Aztán templomos lettél, és anyáddal nem kívántuk kiszolgáltatni a Templomnak a kastély igazi titkát: Adhémar báró titka volt.

– Úgy tűnik, Maximin viszont ismeri.

– Nem szabad neheztelned ezért. Már előttünk ismerte. Fiatal korában az öreg Valcroze báró megajándékozta teljes és fenntartás nélküli bizalmával. Ugye nincs kifogásod ellene?

– Éppen ellenkezőleg, és bocsánatát kérem, ha sértette a kérdésem.

Az intéző mosolya jelezte, hogy nem haragszik. Most már lobogtak a fáklyák.

Renaud felvett egyet, és belépett a járatba, egy folyosóra, melyet emberkéz vájt a sziklába, és néhány lépés után természetes galériaféleségben szélesedett ki, mely valószínűleg a víz több évszázados munkájának köszönhette létét. Ahelyett, hogy lefelé futott volna, enyhén emelkedett, de nem sokáig. Bő két méter után egy barlangba vezetett ki, melynek látványa meglepett kiáltást szakított fel a templomosokból: igazi kincset rejtett. Meglehetősen furcsa összetételű kincset: különböző korok tárgyai és pénzei tárultak eléjük, római, szaracén és középkori tárgyak, ékszerek és foglalat nélküli drágakövek.

– Ez aztán hihetetlen! – suttogta Hervé d'Aulnay. – Honnan származnak?

– A kastély fölé magasodó csúcs közelében vagyunk – magyarázta Renaud báró. –

Az ókori rómaiak egykor templomot emeltek itt Jupiternek, a vihar, a villámlás és az égzengés istenének, amiből igencsak sok van errefelé. A templomot működtető papok találtak rá erre a barlangra, és itt rejtették el kincseiket. Ott falba vájt lépcsőket látnak, melyek sehová sem visznek. Ennyi maradt abból a lépcsőből, mely egykor a templomba vezetett. Adhémar báró falazta be, ahogyan eltüntette azt is, ami a romokból maradt: földet hordatott rá, és tüskés bokrokat ültetett. Kamaszkorában egy szerencsés véletlennek köszönhetően fedezte fel a rejtekhelyet és a galériát, mely a hegyoldalban egy kis résbe futott ki. Ő építtette a tornyot, úgy, hogy eltakarja vele a járat bejáratát, melyet maga vésett ki. Nagy tudású, kíváncsi és átlagon felüli erejű férfi volt. Ez a helyiség lett azután a kincstára, melyet kiegészített néhány tárggyal, melyet a fosztogató szaracénok hagytak hátra… és melyekről nem tudnám megmondani, hogyan jutott hozzájuk. Hallgatással és visszafogottsággal tartozom az emlékének… még ha az édesanyád, fiam, be is avatott néhány részletbe…

Köhögni kezdett, mintha a torkára ment volna a por, s ezzel elejét vette a kérdéseknek. Amikor meg nyugodott, a társai megértették, hogy jobb, ha témát váltanak, és Olivier megkérdezte:

– Clément testvér ismeri a történetet?

– Természetesen. Amikor az édesanyád elhagyta Valcroze-t, és Damiettába indult Marguerite királyné után, felfedte neki a ház titkait, mielőtt megbízta volna a javai kezelésével. Ezért döntött úgy, hogy itt rejtsük el, amit hoztatok…

– Apám, nem értem! Olyan tárgyak közé kell helyeznünk a frigyládát, melyek eredete ha nem is gyanús, legalábbis…

Hiába kereste a megfelelő szót, Hervé azonban mosolyogva a segítségére sietett:

– Miért ne maradhatnánk a gyanúsnál, hisz a szüleid csak örökösei ennek az Adhémarnak, aki úgy tűnik, a maga idejében nagyon leleményes ember volt? Bevallom, én is… kissé tiszteletlennek érzem a helyet!

– Ezért nem is itt fog pihenni a láda. Abban az esetben, ha átkutatják a kastélyt, és az óvintézkedések ellenére felfedik a kandalló és a galéria titkát, ez a látszólag sehová sem nyíló terem elég lesz a mohóság kielégítésére. Senki sem keresne tovább…

– Mert van tovább?

– Van, és Clément testvér ezt is tudja. Jöjjenek! Maximinnel a nyomában megindult a terem túlsó, legsötétebb vége felé, félretolva néhány ládát és három viaszpecsétes cserépedényt, melyek nem is igazán illettek ide. Renaud báró felvette az egyiket, és elmosolyodott.

– Itt őrzök néhány értékes bort és likőrt, melyeket nem szívesen hagynék a borospincében, ahol bárki irigységét felszíthatják. Hármat megittunk belőlük a lovaggá ütésed örömére, Olivier. A többit az esküvődre és a keresztelőkre tartogattuk, de most…

– Sosem lehet tudni! – szólalt meg az intéző, s hangjában ott csengett gazdája iránti gyengéd szeretete. – Ráadásul az összetört cserepek jó szolgálatot tesznek.

Valóban, a nagy okker kerámiaedények mögött szeméthalom terült el a sziklás falig, mely ezen a helyen kis beugrót képzett. Maximin előrehajolt, és körülbelül egylábnyira félresöpörte a törmeléket, megmutatva a szűk vaskarikákat, melyeken a szikladarab nyugodott. Azután a báróval elmozdították a falrészt, hatalmas erőfeszítés árán, mely azonban megérte a fáradságot: egy tágas bejárat nyílt meg előttük, melyen Renaud kissé kifulladva, fáklyáját magasba emelve megindult. A nyomában haladók tiszteletteljes csodálattal fedezték fel a barlangot, mely akkora volt, akár egy katedrális, s melyre a végén egy kis tó zöld szeme nyílt, melyet a láthatatlan magasságból alácsordogáló víz táplált. Cseppkövek alkottak mindenfelé szépséges formákat. A tó mellett, ahová természet vájta lépcsőfokokon jutottak le, a szikla széles platóvá laposodott.

– Ez az – mutatott rá Renaud –, ezt a helyet választotta Clément testvér! Adhémar báró fedezte fel egykor, de az idők kezdetén menedékül… és talán szentélyül szolgált.

A sziklába faragott különös alakokra mutatott, melyek hosszú szarvú kecskéket és néhány emberalakot ábrázoltak.

– Ez gyönyörű! – sóhajtotta Olivier, miközben Hervé az első káprázat csillapulásával a zárószerkezet iránt kezdett érdeklődni. Belülről a sziklán egy erős, durván kovácsolt vasfogantyú látszott, melyet szilárdan rögzítettek, és amikor az „ajtó” nyitva volt, ez tartotta meg a fal mellett. Ez a szerkezet biztosította a becsukást is.

– Hihetetlen! – nyögte végül. – Ki készítette?

– Természetesen Adhémar báró! Mint mondtam, sokoldalú ember volt, akinek intelligenciája képes volt megérteni olyan homályos dolgokat is, melyek hozzáférhetetlenek a többé-kevésbé okkult tudományokban járatlan, egyszerű

emberek számára.

– Nincs másik kijárat? – kérdezte Hervé.

– Tudtommal nincs, kivéve a víztúlfolyót – magyarázta Renaud a falon nyíló lyukra mutatva, melyen át a felesleges víz távozott. – Nem állítható, de ez táplálja a kastély kútját.

– Nos – állapította meg Olivier –, azt hiszem, jobb helyet álmodni sem lehetne, és különben is, az, hogy Clément testvér ezt választotta, önmagában is elég.

Engedelmével, apám, ma éjjel visszajövünk és elhelyezzük a frigyládát.

Nem volt könnyű feladat, annak ellenére, hogy négy erős férfi fogott hozzá, valamint a báró, aki irányított és világított. A legnehezebb az volt, hogy felvigyék a hatalmas koporsót az alkimistalaboratóriumig a szép kő csigalépcsőn, melyen gyakran kénytelenek voltak függőleges helyzetbe emelni. Renaud báró összevont szemöldökkel felügyelte az eljárást, és maga is besegített. Végre letették a súlyos terhet a kandalló elé, ahol egy pillanatra megálltak, hogy kifújják magukat és letöröljék arcukról az izzadságot.

– Az udvarban és a lépcső alján nem lehetett – próbálkozott Maximin –, de most már nem lenne könnyebb kinyitni a fadobozt, és csak a tartalmát levinni a föld alatti terembe? A fa is nagyon nehéz.

– Igazad van – helyeselt Renaud, gondosan bezárva a szoba ajtaját.

Néhány pillanattal később a védelmező vászoncsomagolástól megszabadulva a frigyláda ősi aranya beragyogta a poros helyiséget. Láttára a báró nem is titkolhatta felindulását, nemcsak afelett, amit tartalmazott, hanem annak emlékére, aki elment, hogy megkeresse a jeruzsálemi Salamon-templom gyomrában, és elhozta Champagne földjére: Adam Pellicorne, a joignyi parancsnok, aki gondjaiba vette őt a nagy veszélyben, és Párizsba vitte, ahol megkezdődött igazi élete… Letérdelt a láda elé egy szenvedélyes imára, hisz mostantól az ő otthona lesz az őrhely, majd megcsókolta, és maga csúsztatta az ereklye oldalán erre a célra kialakított gyűrűkbe a hosszú, arany oroszlánfejben végződő cédrusrudakat, melyeknek köszönhetően két ember is felemelhette a ládát, vagy éppen négy, ha a kerubokat is feltették.

Olivier és Hervé vették erős vállukra, amint áthaladtak vele a kandalló alacsony bejáratán. Azután már nem okozott nehézséget az út, hisz mindent tárva-nyitva hagytak, és néhány perccel később a fantasztikus kincs az értékes szőnyegen nyugodott, mellyel Renaud borította be az egykori pogány szentélyt.

Még valamivel később a csomagolásukból kibontott kerubok is elfoglalták helyüket a fémtartókban, és Renaud egy bronztálban meggyújtotta a tömjént, melyet a templomosok hoztak magukkal, miközben mindannyian a pillanat emelkedettségét átérezve, halkan imádkoztak, hogy Isten örökre őrizze meg írását az emberek mohóságától…

Hogy az árnyak ne nyeljék el túlságosan hamar a csodát, két nagy fehér viaszgyertyát gyújtottak, majd az öt férfi csendben, szinte lábujjhegyen visszavonult. A szikladarab elfoglalta eredeti helyét, visszakerültek az üvegek és a cserépdarabok is, és a férfiak kissé szédelegve, kifulladva álltak a kandalló előtt, ahol újra eloszlatták a hamut, eltüntetve útjuk minden nyomát.

Már csak az álkoporsó és a ládák maradtak. Néhány baltacsapás darabokra aprította őket, melyeket ott helyben elégettek, míg csak hamuvá nem porladtak.

Gondosan összekeverték a régi és az új hamut, és amikor Renaud becsukta az ajtót, semmi sem maradt a furcsa, messziről hozott ládából, mely amennyire szent, annyira veszélyes volt. Semmi, csak a feladatot elvégzők számára örökre kitörölhetetlen emlék.

Keményen dolgoztak, hogy eljussanak idáig, és előrehaladt már az éjszaka, mire lementek a konyhába, ahol Barbette, aki bár maga sem tudta, miért, de imádkozva virrasztott, fűszeres forralt borral várta őket, hogy erőre kapjanak.

Csendben, a tűzhely előtt állva ittak, mindenki gondolataiba merült. Olivier szólalt meg elsőként:

– Engedelmével, apám, holnap elutazunk, hogy megtegyük a beszámolónkat.

– Most is a szekérrel? – nyögte Anicet, akinek szemmel láthatólag nem volt ínyére a perspektíva.

– Csak a trigance-i parancsnokságig, ahol otthagyjuk a lovakkal együtt, ahogy azt Clément testvér előírta. Helyette kapsz egy hátast… igazi lovasnak valót. És visszatérünk Párizsba.

– Ugyanazon az úton? – mordult fel Hervé. – Nem vonz a gondolat, hogy viszontlássam Richerenques-et és a parancsnokát.

– Mindketten Isten bocsánatát kell kérjük ezért a rossz érzelemért, de… engem sem. Légy nyugodt! Carpentras-tól másfelé megyünk: Montélimar felé Vaison-on és Valréason át…

Mielőtt pihenni tért volna a gyapjúcsűrbe, Olivier elkísérte az édesapját a hálószobába, mely azelőtt a házaspáré volt. Az egykori Courtenay lovag hirtelen nagyon fáradtnak látszott, és máskor oly egyenes háta meggörnyedt a súly alatt, melyet a fia könnyen kitalálhatott. Korábban sosem tapasztalt erőtlenséggel rogyott a magas támlás, ébenfa karszékbe, ahol Sancie szívesen üldögélt, hímezve vagy fonva a hölgyéi körében.

– Tényleg muszáj visszamenned? – kérdezte Renaud. – Olyan messze van Párizs, és félek, hogy soha többé nem látlak viszont!

– Ott szolgálok. Vissza kell térnem… bár fáj a szívem, hogy itt kell hagynom…

édesanyám nélkül!

– Clément testvér miért nem jön haza erre a vidékre, és miért nem jössz vele? Már nem Provence preceptora?

– Látogató is, és az a cím sok utazással jár. Ne veszítse el a reményt, édesapám!

Lehet, hogy hamarosan visszajövök! És magára még hosszú évek várnak.

– Szeretett édesanyád nélkül kétlem. O volt az erőm, és életem öröme. Nem is tudod, mennyire szerettem! Azt hiszem, attól a naptól kezdve, hogy megismertem…

bár hosszú éveket elvesztegettem, mire felismertem.

– Boldogok voltak együtt. Ennek az emléke segíti majd élni… és talán a feladat is, melyet magára vállalt. Mostantól maga a Templom legnagyobb kincsének őrzője.

Magának hála bármi történjen is, a frigyláda megmenekül.

– Mitől? Tudod egyáltalán? Tudod, miért reszkettünk – az édesanyád még nálam is jobban! –, mióta kijelentetted, hogy templomos akarsz lenni?

– Szívesebben vették volna, ha megnősülök és továbbviszem a családot. Ez természetes!

– Nem. Ez önzés lett volna, és derűs szívvel elfogadtuk volna a döntésed, ha nem tudtuk volna biztosan, hogy a Templom kötelékébe lépve a vesztedbe indulsz.

Ahogyan maga a Templom is a vesztébe fut!

Olivier összeráncolta a szemöldökét, és orra mellett mély ránc barázdálta az arcát:

– A Templomot lerombolnák? Ugyan, az lehetetlen! Az egész nyugati világra kiterjed, több lovagja van, mint magának a királynak, több a kincse is, és számtalan erőddel rendelkezik!

– Talán éppen ez okozza a vesztét. Most hallgasd meg, amit anyád és én sosem meséltünk el neked…

Renaud felvázolta fia előtt a drámai epizódot, melyet Sancie és ő a Hattin-szarvnál éltek át: elmondta, hogyan kényszerítette Roncelin de Fos, hogy kiszolgáltassa neki az Igazi Keresztet, hogy mit tett vele, majd a remete átkát, és ami azután következett, elhallgatva azonban azt, amit a fiatal Valcroze asszony az aleppói maliknál szenvedett el.

– Eljött az idő – zárta le. – A Templomnak, mivel már nincs a Szentföldön, nincs többé oka a létezésre, és a Franciaországon uralkodó király mozdulatlan tekintete előtt sosem pislog a szemhéja, sőt, azt beszélik, soha nem is csukódik le.

– Miért nem mondták el soha ezt a borzalmas történetet?

– Változtatott volna valamit a döntéseden?

– Nem. Nem bánok semmit, és kész vagyok a végsőkig harcolni a köpenyért, melyet viselek, mert szeretem a Templomot, és bizonyos módon tisztelem…

Elgondolkodó hangsúlya hirtelen élénkebbre váltott, ahogy megkérdezte:

– Elmesélte valaki másnak is ezt a történetet?

– Clément testvérnek, mielőtt felesküdtél. Azt hittem… azt reméltem, hogy lebeszél arról, hogy erre a veszedelmes útra lépj! Természetesen nem volt hajlandó rá.

Talán nem hitt nekem?

– Esküdni mernék, ha szabad lenne esküdnöm, hogy hitt magának. Sőt, nem tudom, nem az imént hallottakban kell-e keresni a küldetésem igazi okát, melyet látszólag semmi sem indokolt, hacsak nem a vágy, hogy a frigyláda minél messzebb kerüljön a király birtokaitól!

– Mit mondott neked?

– Körülbelül azt, amit elismételtem, és azt, hogy kétség sem fér hozzá, hogy Szép Fülöp nem szeret minket. Elismerve egyébként, hogy van is rá némi oka.

– Mondott még valamit?

– Igen, bár sok mindent tudtunk azelőtt is arról, mi történik mostanában. Jacques de Molay, a nagymesterünk és a király között nem éppen jó a kapcsolat, bár Jacques testvér Lajos herceg, a trónörökös keresztapja volt, amikor lovaggá ütötték. A keresztes hadjáraton túl, melyet folyamatosan követel, megtagadta mind a királytól, mint a pápától, hogy egyesüljünk az ispotályos lovagokkal, akik annál is jobban vágynak erre, mert belefogtak Rhodosz meghódításába, hogy ott telepedjenek meg.

– Nem is rossz ötlet – próbálkozott a báró. – Úgy hallottam, hogy Cipruson már kezd túlságosan terhes lenni a két rivális rend jelenléte…

Olivier egy mozdulattal megvetőn félresöpörte a megjegyzést:

– Az az ő dolguk! A nagymesterük, Foulque de Villaret határozottan a tenger felé fordul, és hajókat építtet. Talán mert nyugaton az ispotályosoknak sokkal kevesebb javuk van, mint nekünk. A Földközi-tengeren egyébként már a miénk Mallorca szigete.

Renaud, aki éles figyelemmel követte fiát, a szemöldökét ráncolta:

– Tudod, mit vetnek a világiak leginkább a Templom szemére? A gőgöt. Úgy látom, neked is jócskán jutott belőle!

– Mind ilyenek vagyunk, ha a rendről van szó – felelte Olivier, de elvörösödött. –

Túlságosan szeretjük ahhoz, hogy ne legyünk büszkék rá. Egyikünknek sem tetszene az összeolvadás az ispotályosokkal.

– Nem az én feladatom megítélni a politikátok megalapozottságát, de ha csak ez választja el a nagymestereteket a királytól, ez nem sok…

– Nem. Van más is. Legutóbb, amikor Jacques testvér Franciaországban járt, megtudta, hogy a párizsi kincstárnok, Jean de Tour testvér hajlandó volt jelentős kölcsönt nyújtani IV. Fülöpnek. Erre azonban nem volt joga. A király kénytelen volt visszaadni, amit kapott.

– Azt hittem, ti kezelitek a királyi kincstárat.

– Igaz, de a királynak a politikájához néha hatalmas összegekre van szüksége, és ezt nem vehetjük figyelembe. Ráadásul az adósunk is, mert tavaly megmentettük az életét. Gyakran játszik a pénzárfolyamokkal, és egyszer, amikor Párizsban sétált, ahogy gyakran, zendülés tört ki ellene. Talán megölték volna, ha a Templom nem nyitja ki előtte a kapuját. Két napig ott maradt, akár egy vadászok űzte vadkan. Ott voltam, láttam…

Renaud hirtelen felpattant, és megragadta a fia vállát:

– Két napig? Két napig ott tartottátok? Egyetlen fegyveres sem volt a házatokban?

– Dehogynem, de…

– Ti megőrültetek, esküszöm! Két napon át hagytátok, hogy a király felmérje a hatalmas, de felesleges erőtöket, ahelyett, hogy azonnal visszavittétek volna Cité-beli palotájába, lándzsáitok és kardjaitok erős védelmében? Egy olyan félelmetes uralkodót, mint ő! Gondolom, a gőgötök élvezte a megalázását?

– Nem volt helyes, hogy pontosan felmérhette, milyen hatalmas a rend? Nem függünk tőle. Csakis a pápa…

– Őrültek! Mind őrültek vagytok! – nyögte Renaud, és arcát a kezébe temetve visszarogyott a székére. – Clément testvérnek minden oka megvan rá, hogy biztonságba helyezze a Templom kincseit, hisz elvesztetek! Az Igazi Kereszt öreg őrzője helyesen látott. A király sosem fog megbocsátani!

Olivier először megdöbbent, azután letérdelt az apja elé, hogy félrehúzza a kezét és a pillantását keresse:

– Apám, könyörgök, ne tulajdonítson túl nagy fontosságot annak a régi jóslatnak!

Nem tagadom, hogy Clément testvér bölcsen jár el azzal, hogy megtesz bizonyos óvintézkedéseket, de Fülöp semmit sem tehet ellenünk. Gondoljon bele, hogy pillanatok alatt hetvenezer fős hadsereget tudunk kiállítani, míg a király a harmadával sem rendelkezik…

– Ha ezt tudja is, még rosszabb! Könyörgök, fiam, maradj itt Aulnay barátoddal!

Nem vagytok annyira nélkülözhetetlenek, hogy ilyen sürgős legyen a visszatérés!

Várjatok egy kicsit, míg kialakul a helyzet!

– Nem, apám, ez lehetetlen, maga is tudja. El kell mennünk. Clément testvér biztosan aggódik, hogy sikerült-e teljesítenünk a küldetést. Ráadásul szeret minket! Ha közvetlen veszélyt érezne, azt hiszem, azt mondta volna, hogy menjünk a ruou-i házba, és ott várjuk meg az újabb parancsot, vagy esetleg az érkezését. Ami minket illet, ez becsületbeli ügy! Maga mit tenne a helyemben?

Renaud sötét pillantást vetett a fiára, mely hirtelen még inkább elfelhősödött, de könnyek csillogtak a szemében.

– Igazad van – sóhajtotta. – Bocsáss meg, amiért parancsmegtagadásra kértelek.

Arra mindketten képtelenek lennénk… De öreg vagyok, és csak te maradtál nekem!

Nehézkesen felállt, és magához ölelte Olivier-t.

– Most menj aludni! Büszke vagyok rád, fiam!

Másnap délelőtt a lovagok és őrmesterük induláshoz készülődtek, Renaud báró pedig botjára támaszkodva figyelte az előkészületeket. Anicet újra elfoglalta helyét a szekéren, a két barát pedig éppen nyeregbe szállt, amikor a bejárati torony magasáról az őrszem jelentette, hogy egy lovascsapat tart a kastély felé.

– Templomos lovagok! – kiáltotta, ahogy közelebb értek.

Mindenki megdermedt. A kapurácsot felemelték, a kapuszárnyak nyitva álltak. Egy pillanatra Renaud szívében remény ébredt: hátha Clément testvér? Lefelé indult a fogadására, amikor tökéletes rendben, kettesével bevonultak a templomosok az udvarba. Az élükön a vezérükkel, egy parancsnokkal, akit Olivier és Hervé az aggodalmat sem nélkülöző meglepetéssel láttak viszont: Richerenques parancsnoka volt, Antonin d'Arros. Mit kereshet Valcroze-ban?

– Nézz csak mögé! – jegyezte meg Hervé. – Nem az a kis kígyó Huon de Mana az?

Olivier nem felelt. Az apját nézte, aki hirtelen eltorzuló arccal visszafelé sietett a felhajtó lépcsőin, ahol a dühtől halottsápadtan megállt, hisz számára az öreg templomost, aki feléje tartott öklét combjához szorítva, gonosz mosollyal az ajkán, nem Antonin d'Arros-nak hívták…

III. fejezet

Két gyűlölet

Az újonnan érkező a felhajtón szinte kővé dermedten álló várúrra ügyet sem vetve a szekér és őrei felé irányította a lovát.

– Sejtettem, hogy valami csúf dologra készülnek! – jelentette ki olyan megvetéssel, hogy a két férfi egyazon mozdulattal a kardjához kapott. – Nem csapott be a meséjük: a családjuk javára ellopták a Templom vagyonát! Ezért letartóztatom magukat!

A sisak acélja alatt Olivier zöld szemében veszedelmes láng villant, és kivonta a kardját:

– Semmit sem loptunk el, és nincs joga letartóztatni minket! Küldetést teljesítünk, melyet Clément de Salerne, Provence preceptora és Franciaország látogatója bízott ránk…

– Aki egyben a barátjuk is! Ami mindent megmagyaráz!

– Nem magyaráz meg semmit, és maga hazudik, mint a vízfolyás! Különben is kicsoda maga, hogy keresztezni merészeli a Templom egyik felső vezetőjének utasítását?

– Ne játsszák az ostobát! Pontosan tudják, ki vagyok, Antonin d'Arros testvér, Richerenques parancsnoka…

– Nem igaz! – dörögte a báró még mindig erőteljes hangja. – Ez az ember a Templom legádázabb ellensége, mert – tudják meg mindannyian! – elégette az Igazi Keresztet, és ezért a bűnéért elátkozta a kereszt őrzője. Nem Antonin d'Arros a neve, hanem Roncelin de Fos!

Kettős kiáltás fogadta a bejelentést, melyet az érintett fel sem vett. Az öregséggel megfakult arcát kettészelő vad mosoly inkább arra engedett következtetni, hogy élvezi a helyzetet. A vádlója felé fordította a lovát, és lassan megindult felé:

– A korodhoz képest jó a szemed, Renaud de Courtenay!

– Te öregebb vagy nálam!

– Az meglehet, de nem érzem! Igen, Roncelin de Fos vagyok… Roncelin mester a rend nagy része számára, és nagyobb a hatalmam, mint gondolnád. Akik velem vannak, tudják ezt, és ragaszkodnak hozzám. Tehát akár akarod, akár nem, lefogjuk a fiadat és a társát…

A leereszkedő kapurács hosszas nyikorgása belefojtotta a szót. Visszafordult, és vállát megvonva felnevetett:

– Nem lesz nehéz kinyitni! Erős és jól felfegyverzett csapat vagyunk, míg ti hányan vagytok? Maroknyian egy szenilis vénember irányítása alatt…

– Nézz körül jobban! – mordult fel Renaud körbemutatva, ahol minden nyílásban íjászok látszottak előreszegezett nyílvesszőkkel. Ez alkalommal Roncelinből kitört a nevetés. Egyetlen intésére négy embere hihetetlen gyorsasággal Olivier-ra és Renaud-ra rontott, és földre kényszerítették őket. Egy szempillantás alatt tőrt szegeztek a torkuknak.

– Lőjetek! – üvöltötte fuldokló dühvel Olivier.

– Ne lőjetek – válaszolt rá az apja.

Mégis elindult néhány nyílvessző, de talán remegtek a kezek, mert egy sem érte el a célját.

– Ügyetlen népség! – üvöltött Olivier.

Renaud felé nyújtotta a kezét:

– Nyugalom, fiam! Nem vehetjük fel velük a harcot. Te pedig végül is mit akarsz? –

tette hozzá az ellenségéhez fordulva.

– Megmondtam: lefogni ezt a két embert, és megbüntetni őket, ahogy megérdemlik. De először is látni akarom, mi van a szekéren!

A magát erősebbnek tudó nyugodt óvatlanságával leszállt a nyergéből, és odament az udvar közepén álló szekérhez, melynek bakján dermedten ült Anicet őrmester.

Néhány lovagja már elfoglalta a stratégiai pontokat, a fegyverraktárát és a kovácsműhelyt, és erővel betessékeltek minden ott dolgozót. Más lovagok leemelték a hatalmas ládát, mely az álkoporsót váltotta fel. Egy szempillantás alatt felnyitották és felfedték a tartalmát: vászonba csomagolt építőköveket. A gonosz templomos egy intéssel maga elé rendelte a két lefogottat:

– Különös, nem? – szólalt meg negédesen. – Mit csináltak a szegény Fenestrellel, akit annyira tiszteltek, hogy éjjel-nappal mellette maradtak? Attól tartok, csak Clément de Salerne ragyogó képzeletében létezett, és a holttest helyett sokkal értékesebb dolgok voltak a ládában. Egyébként ez nem is ugyanaz a láda. Mit csináltak vele?

– Mit csinálnak egy koporsóval? – gúnyolódott Hervé. – Eltemetik. Ezt tettük mi is… Gréoux-ban, ahogy mondtuk.

A vaskesztyűvel adott pofon felsértette az arcát, és csorogni kezdett a vére:

– Hazudik! Sosem jártak Gréoux-ban! Jöjjön ide, Huon testvér, és magyarázza el a tolvajoknak, mit csináltak.

A fiatalember remegve előrelépett, és lesütött szeme nem nézett senkire.

Ugyanakkor nem kerülte el Olivier undorodó köpését.

– Tehát csak kém voltál, nyomorult? És a komédiát, amit eljátszottál nekünk, a gazdád írta elő?

– Nekem… nem volt más választásom… én…

– Elég – szakította félbe Roncelin. – Természetesen nekem engedelmeskedett.

Amikor megszökött maguktól, először Manosque-ba ment, ahol megtalálta, amit odakészítettem neki: egy erős öszvért és egy szerzetescsuhát, melyeknek köszönhetően a távolból követte magukat, hátrahagyva az úton a jelzéseket, melyekre kértem.

Amikor megérkeztek ide, csatlakozott hozzám ott, ahol tartózkodtam, mert ha már mindent elmondok, elmondom azt is, hogy két nappal maguk után útnak indultunk. A maguk tempóját tekintve ráértünk… Most pedig bevallják, mit hoztak ide és hova tették!

– Olyan titokról van szó, mely nem a miénk – felelte Olivier. – A Templom titka, és a parancs védelme alatt állunk, melyet Clément testvértől kaptunk, és a pápai utasítás alatt, mely kiegészíti. Csakis Clément testvérnek és őszentsége V. Kelemen pápának tartozunk számadással.

– Pápai utasítás? Mit nem mond? Milyen érdekes! És megtudhatnánk, hol van?

– A zubbonyom belső zsebében. Utasítsa az embereit, hogy engedjenek el!

– Felesleges! Motozd meg, Huon! Gyerünk, gyorsan! A felszólított szemmel láthatólag tartva attól, hogy ismét leköpik, engedelmeskedett, és gond nélkül megtalálta a tekercset, melyet átnyújtott a parancsnokának. Ez alkalommal Olivier beérte egy megvető mosollyal:

– Ez egy templomos?

– Egyáltalán, van egyetlen igazi templomos is ebben a rablóbandában? – helyeselt Hervé.

– Talán ők az egyetlen igaziak a rendben, hisz ők ismerik az Igazságot! – felelte kioktatón Roncelin.

– Azt az igazságot, mely tagadja Krisztust, megbecsteleníti és lábbal tiporja a keresztet? – érkezett Renaud megvető válasza. – A maga ördögi evangéliuma a vesztét okozza! Csak az a kár, hogy az egész rend magával bukik…

– Ne bosszantson ezzel a régi történettel – recsegte Roncelin. – Azt hiszem, inkább megölöm, hogy ne is halljam többé!

– Ne zavartasd magad, gazember! Ölj meg, csak szolgálatot teszel vele.

Csatlakozhatok szeretett feleségemhez, anélkül, hogy az öngyilkosság halálos bűnével terhelném a lelkem!

– Valcroze úrnő meghalt?… Ó, igaz is – csapott a férfi a homlokára. – Huon testvér mondta, hogy amikor a két tolvaj ideérkezett, fekete zászló lengett a tornyokon!

Gondolom, ezért.

– Tegnap fektettük a sírba…

– Miért válaszol neki, apám? – kiáltott fel Olivier. – Utasítsa inkább, hogy vonuljon vissza az állítólagos lovagjaival, akik elfoglalják a kastélyt!

Valóban, Antonin testvér emberei kihasználva nem a megjelenésük, hanem az agresszív fellépésük keltette meglepetést, gond nélkül semlegesítették a szolgákat és a néhány katonát, akik a védelmet alkották, melyre a békeidőben, melyet a környék hosszú évek óta élvezett, alig volt szükség. Azokat, akik megpróbáltak ellenállni, habozás nélkül megölték, s holttestüket a falakról az udvarra dobták. A kötelek szorításában, melyekkel ellátták őket, Olivier és Hervé tehetetlenül, dühödten nézték az eseményeket. Roncelin de Fos hozzájuk fordult:

– És csak akkor adom vissza… talán… ha megkapom, amit akarok! Tehát az édesanyját eltemették? Itt, a kápolnában, gondolom. És talán kihasználták az alkalmat, és eltemették mellé a titokzatos poggyászukat is, mely feltételezésem szerint nagyon értékes.

– Rosszul gondolja, ha azt hiszi, olyan aljasok vagyunk, hogy a fájdalmunkat is felhasználjuk – kiáltotta Olivier.

– Mindjárt megnézzük…

– Hagyja békén az anyámat, maga sátán! – kiáltotta Olivier látva, hogy a férfi a kápolna felé indul, anélkül, hogy a legapróbb figyelmet is szentelné tiltakozásának.

– Nyugodj meg, könyörgök! – súgta Hervé, aki aggodalommal látta, hogy máskor oly csendes, oly hűvös barátja ekkora haragra gerjed. – Ez az ember egy szörnyeteg, és a hasztalan haragod csak növeli az örömét…

– Mindenható Isten, hallgass meg! – üvöltötte Sancie fia. – Akadályozd meg azt a nyomorultat, hogy megszentségtelenítse a sírt!

– Meghallgatta! – felelt rá egy komoly hang…

A kápolna küszöbén Anselme atya jelent meg, két kézzel a magasba emelve egy nagy szentostyát, melynek tiszta fehérségén megcsillant a napsugár:

– Vade retro, Satanas! – dörögte. – Vissza, bűn gyermeke! Megtestesült démon!

Nem mocskolod be e szent helyet méltatlan személyeddel!

Bár középtermetű volt, hirtelen hatalmasnak látszott a jó Anselme atya, s mindenki szent rémülettel pillantott rá, mintha hirtelen az isteni fenség burkolta volna be. Suttogás futott végig az udvaron állókon, és Roncelin is meghallotta. Az erejéből tudta, hogy a saját embereitől érkezett, és ha így van, talán jobb, ha nem megy túl messzire, és óvatos marad.

Durva mosollyal hátrébb lépett:

– Ki beszél bemocskolásról, atyám? Csak meg akartam nézni a kápolnát…

– Nem hinném, hogy érdekes lenne számodra. A jelen lévő Úr nevében tudd meg, hogy csak a kastély urainak földi maradványait őrzi! Most pedig engedd szabadon az embereket, akiket a jogot lábbal tiporva tartasz fogva. Itthon vannak!

– Viselje el, hogy még maradok egy keveset. Beszélnem kell velük.

Roncelin mélyen meghajolt, azután odament az embereihez, és intett nekik, hogy vigyék be a három foglyot. Ő maga akarta megragadni a bárót, de Renaud undorral kitépte magát…

– Még mit akarsz?

– Még mindig ugyanazt: megtudni, hol a szekér tartalma. Ráadásul… az a helyzet, hogy éhes vagyok… és a lovagjaim is. Megnézzük, milyen a vendéglátásod…

A nagyterembe vitték a foglyokat, ahol „Antonin testvér” kényelmesen elhelyezkedett. Olivier felháborodottan és hitetlenkedve figyelte a zárkózott, fenyegető

arcokat, melyek nem tartozhattak templomosokhoz, vagyis testvérekhez, és bár most már mindent tudott a férfiról, akit apja joggal tekintett halálos ellenségének, képtelen volt megérteni, miféle ördögi varázslattal érhette el Roncelin, akit az öregség inkább Isten felé kellett volna fordítson és jobb belátásra kellett volna bírjon, hogy a teljes parancsnoksága megtagadja azt, ami a Templom lényege: a lovagság tiszta szabályait és az állandó odafigyelést, hogy Istennek, Krisztusnak és Szűz Máriának tetsző életet éljenek. Ezek az emberek útonállóknak látszottak, úgy is viselkedtek, és felháborító volt, hogy a piros keresztes fehér köpenyt viselik a vállukon…

A kastély a maga módján éreztette nemtetszését. Képtelenség volt megtalálni Barbette-et vagy bármelyik konyhalányt és kuktát. Mind eltűntek. A tüzet kioltották.

Csak az öreg Honorine volt ott. A tűzhelynyílásban ült, ahol a hamu összepiszkította fekete ruhája alját, és rózsafüzérrel reuma eltorzította kezében, némán, sírva, semmibe vesző tekintettel imádkozott. Kihúzták a kandallóból és kitessékelték.

– Az asszonyok biztosan megijedtek és elrejtőztek valahol – suttogta Maximin félig hunyt pillája alól mindent alaposan szemügyre véve. – Nem szoktak hozzá, hogy Isten emberei, lovagok így viselkedjenek…

– Te meg ki vagy? – kérdezte Roncelin.

– Egy intendáns – felelte Renaud.

– Akkor tudnia kell, mi hol van… sonka, kenyér és sajt elég lesz. Hozza ide, és adja át a borospince kulcsát Gontrand lovagnak! Ő ért a jó borok kiválasztásához! Egyúttal azt is megnézi, nincs-e valami szokatlan a pincében!

Kénytelenek voltak engedelmeskedni. A „templomosok” belakmároztak a sietve megterített hosszú asztalnál, melynek főjén a parancsnokuk foglalt helyet. A bárót oldalra, a kandalló mellé ültették, és kerülte, hogy a fiára és két társára pillantson, akiket az oszlopokhoz kötöztek. Roncelin utasította „Huon testvért”, hogy vigyen nekik enni- és innivalót, de Olivier megállította:

– Ne mozduljon! Semmit sem kérünk! Gonosztevőkkel nem osztjuk meg a kenyeret és a sót!

– Hibát követ el, Olivier úr! Magának és a társainak szükségük lesz az erejükre…

– Majd Isten gondoskodik róla!

– Ahogy óhajtja! Hahó, intendáns! Hűvös van, be kell gyújtani a kandallóba! Szíts egy kis tüzet. Az majd mindenkit átmelegít!

– Ez nem sok jót jelenthet – súgta Hervé a foga között. – Ez a hirtelen melegigény semmi jót nem ígér!

– Szerintem sem, de Isten segítségével minden lehetséges…

Eközben Renaud metsző hangja hallatszott, melyet annyira elváltoztatott a gyűlölet, hogy Olivier alig ismerte fel:

– Fázós lettél, Roncelin de Fos! Bizonyára szoktatod magad a pokol tüzéhez, mely rád vár, de már nem sokáig kell várnia! Vénember vagy, és közel az ítéleted napja!

– Ne légy olyan biztos ebben! Az Úr egyenlőként tárgyal majd velem. Fogalmad sincs, mekkora hatalomra tettem szert az elmúlt években…

– Nincs, de nem is akarom tudni. Talán jobban alszol tőle, és nem hallod a szörnyű

hangot, mely megátkozott?

Roncelin halottsápadtra váltva hátralökte a székét, és kis híján Renaud-ra vetette magát, de azután hirtelen megállt, és megvonta a vállát:

– Kötözzétek meg őt is! – adta ki az utasítást, és néhány pillanattal később a bárót erősen a székéhez csomózták.

Nem mutatott ellenállást. Mire lett volna jó? Az ellensége mindent előkészített, és az emberei kezén a kastélybeli férfiak tehetetlenek voltak. A kandallóban lobogó tüzet bámulta, és azon tűnődött, vajon melyik fogolyé lesz az első hely. Az övé, hogy így bírják szóra Olivier-t, vagy Olivier-é, hogy őt kényszerítsék rá, hogy kiadja a rejtekhelyet? Hevesen imádkozott, hogy őt kínozzák meg. Öregember volt, közel a véghez – melyet kívánt is! –, és a harmincas éveiben járó Olivier-nek elég erős a lelke, hogy elviselje a szenvedése látványát. Ha azonban Olivier-t kínozzák meg, Renaud nem volt biztos benne, hogy lesz elég ereje végignézni a kínlódását. A fia volt, Sancie és az ő

fia, vér a vérükből, az egyetlen ember, aki megmaradt neki. Tüzesen imádkozott, hogy Isten legyen kegyes és szívét megállítva szólítsa magához, még mielőtt elérkezne a próbatétel…

Különös módon Roncelin nem látszott sietni. Félig fekvő helyzetben elnyúlt a várúri székben, melyet a tűz felé fordított, és félig hunyt szemmel, mint egy elégedett kandúr, melegedett. Egyedül volt, az embereit elküldte, hogy kutassák át a kastélyt a pincétől a padlásig. Hallották a törés-zúzás zaját, és Renaud-t ismét eltöltötte a fájdalom. Nem mintha túlságosan ragaszkodott volna a földi javakhoz, de Sancie szerette ezt a házat. Annyi gondoskodással, szeretettel rendezgette, hogy az övéi jól érezzék magukat! Mi marad mindebből a vandálok pusztítása után? Könnyek csorogtak végig az arcán, hisz úgy érezte, Sancie másodszor is meghal…

Sokáig tartott. Míg csak szemmel láthatólag zavartan vissza nem tértek a kutakodók.

– Semmit sem találtunk – jelentette Roncelin jobb keze, egy bizonyos Didier testvér –, de nem veszett el minden remény: bejáratot találtunk föld alatti folyosókhoz, melyeket most vizsgálunk át…

– Ó, nem veszítem el a reményt! Folytassátok a kutatást, de ne sokáig. Felesleges túlságosan kifárasztani a testvéreket, amikor vannak kalauzaink, hisz nem adom fel a reményt, hogy rá tudom venni őket, hogy segítsenek a keresésben.

– Magának is meg kellene néznie, testvérem! A maga tapasztalata…

– Értékes lenne, tudom, de azt is tudom, hogy a föld alatti nyirkosság árt a vérkeringésemnek, és a lehető legjobban vigyáznom kell erre, hogy még sokáig szolgálhassa a szellememet ügyünk legnagyobb dicsőségére!

– Akkor miért nem adja ki a parancsot, hogy bírjuk szóra őket? Időt nyernénk, és erőt spórolnánk a testvéreinknek. A föld alatti járatok bonyolultnak tűnnek, és talán messzire nyúlnak!

– Semmi sem sürget! Van időnk, és valami azt súgja, hogy ezek itt még nem készek az együttműködésre!

– És mikor lesznek azok?

Olivier ellenállt a kísértésnek, hogy odakiáltsa, hogy soha, mely amilyen kihívó, olyan felesleges, sőt ártalmas lett volna, hisz felszíthatta a gazemberek haragját és gyors szélsőségekre ragadtathatta őket. Visszafogta tehát magát, kivárva, mit felel

„Roncelin mester”, akiről nem értette, honnan veheti mesteri címét, és aki a szemében egyszerű gonosztevő volt.

– Talán holnap! Egy elmélkedéssel töltött éjszaka szerintem jobb belátásra bírja őket.

– Nem sütnek meg? – suttogta Hervé. – Micsoda lelki nagyság!

– Én nem nevezném így… – felelte Olivier, aki aggódva látta, hogy édesapja nehezen lélegzik a kötelékeiben.

Kellemetlen órák következtek, melyek megerősítették Olivier meggyőződését, hogy a betolakodók nem igazi templomosok, hisz ahogy beesteledett, ismét lakmározni kezdtek. Ez alkalommal semmivel sem kínálták a foglyaikat, s legfőképpen egyetlen imát sem mondtak el, melyet a rend szabályzata előír a testvéreknek. Nem mentek a kápolnába – melyet egyébként Anselme atya belülről eltorlaszolt, hogy megakadályozza a behatolási kísérleteket –, egyetlenegyet sem mondtak el a számos kötelező Páter nosterből, ahogyan Ave Mariából sem, és a Benedicite sem hangzott el, mielőtt az ételre vetették volna magukat. Olivier ez alkalommal nem tudta türtőztetni magát:

– Szégyen, hogy megfeledkeztek a szabályokról! Azt hiszitek, azzal, ha megfeledkeztek Istenről, ő is megfeledkezik rólatok?

– Megadjuk Istennek, amit kell – felelte Roncelin mogorván –, és nem a maga dolga, hogy rendreutasítson. Gondoljon inkább a saját sorsára. Kész beszélni?

– Nincs mit mondanunk!

– Akkor tegyenek, ahogy én. Várjanak türelemmel! Amikor végre elárulják, hová rejtették a ládát, eloldozzuk magukat…

– Minek? – vetette oda Hervé. – Ha megadjuk, amit akar, megöl, hogy a nagymester soha ne szerezzen tudomást a gaztettéről. Túlságosan drágán kellene fizetnie érte, nem igaz?

Roncelin nem felelt. Befejezte az evést, elrendelte az őrködés rendjét, újabb hasábokat dobatott a kandallóba, majd a foglyaival mit sem törődve kényelmesen elhelyezkedett a karszékében, hogy aludjon egy keveset.

Ismét Olivier hangja hallatszott:

– Imádkozzunk, testvéreim!

Belefogott az esti utolsó, lefekvés előttre elrendelt énekes imába. Társai csatlakoztak hozzá, hangjuk erőteljesen és melegen szállt fel, s a szép gregoriánok nem igényelték zeneszerszám kíséretét. Renaud könnyes szemmel hallgatta, Roncelin azonban szemmel láthatólag nem lelte örömét benne:

– Hallgassanak el, ha nem akarják, hogy bekössük a szájukat! – kiáltotta. – Pihenni akarok!

Olivier engedelmeskedett, de a csend helyett halkan imák hosszú sorába fogott, melyet hol Hervé, hol az őrmester vett át tőle, s a duruzsolásban végre álomba merült az ellenségük. Hangosan horkolt, így az áldozatai nyugodtan beszélgethettek.

– Nem tudom kioldani a köteleimet – nyögte Hervé. – Túlságosan szorosak, és ahogy mozgok, csak még jobban megszorítom őket…

– Ugyanez a helyzet nálam is – felelte Anicet. – Annál is jobban bosszant, mert van egy kés a tunikámban, de nem tudok hozzáférni.

– Kíváncsi vagyok – szólt közbe Olivier is –, mit csináltak Maximinnel. Este nem láttuk, és a gazemberek maguknak szolgáltak fel.

Egyedül a báró hallgatott, de ő távolabb volt a többiektől, és fel kellett volna emelnie a hangját. Szálfaegyenesen ült a széken, ahová kötelékei rögzítették, és Olivier aggodalmára nagyon távolinak látszott: a végeérhetetlen éjszakán, melyen éhségtől, fáradtságtól és a kötelek marásától szenvedtek, lassanként látta, ahogy lecsuklik az öregember feje. Amikor azonban a baromfiudvarban felharsant a kakas kukorékolása, még fájdalmasabb új napot jelezve, homályosan azt remélte, hogy apját utolérte a halál, hogy megkímélje a fizikai és erkölcsi szenvedésektől. Sajnos amikor a hóhéra, aki talán ugyanerre gondolt, megrázta, Renaud felemelte a fejét, és nem is hajtotta le többé…

Semmitől sem kímélik meg tehát.

Körülöttük felébredt a kastély, de nem úgy, mint máskor. Nem hallatszott kovácsolás zaja, cselédek kiáltása, állatok hangja – csak fegyvercsörgés és a kút nyikorgása, melyből vizet húztak. Az épületek különböző pontjairól férfihangok válaszoltak az uruknak, aki a felhajtón állva hangosan kérdezgette őket. A nagyteremben újra felszították a tüzet. Újabb ennivalót hoztak, az emberek ettek, ittak, majd Roncelin odalépett a foglyaihoz, és kegyetlen mosollyal egyenként végignézett rajtuk.

– Még mindig hallgatni akarnak, jó testvérek?

– Még mindig! – mordult fel Hervé. – Vigye el az ördög!

– Nem ez az első átka – jegyezte meg vállat vonva Olivier. – Úgy tűnik, nem zavarja túlzottan.

– Egy vén bolond és egy felfuvalkodott ifjú, számít ez? Lássuk inkább, kivel kezdjük… Adjuk meg a tiszteletet a kornak? Úgy tűnik, kedves báró, szerető fia van.

Érdekes lenne látni, meddig tűri a maga szenvedését!

Olivier megremegett, ahogy látta, miféle előkészületet tesznek Roncelin pribékjei.

A konyhából kihozták a lábas sütőállványt, és beállították a tűzhelybe a parázs fölé.

Olivier-n úrrá lett az iszonyat. Tépni kezdte magát az izmait elszorító kötelek között, és teli torokból üvöltött:

– Ezt nem teheti! Maga…

– Ugyan, ugyan! Hol a Templomnak oly kedves udvariasság, melyet fennen hirdet, testvérem? De igen! Hacsak nem beszél, megsüttetem az apját a szeme láttára, miután bekenték a legfinomabb olívaolajjal…

– Ne figyelj rá, fiam! Csukd be a füled és a szemed! Öreg vagyok, és a szívem nem bírja sokáig a szenvedést… Bár borzalmas az út, örülök, hogy csatlakozhatom édesanyádhoz!

– Elég a beszédből! Gyerünk, ragadjátok meg a bárót, és vetkőztessétek le!

Senki nem mozdult. Talán a parancs aljassága miatt, melyet a jelenlévőkhöz címeztek, akiknek csak egyike, Didier testvér volt lovag, a többiek csak a rend szolgálói, egy őrmester és két rendíthetetlen, barna bőrű turkopol. Olivier-ban halvány reménysugár ébredt. Didier-hez fordult:

– Maga, aki ugyanazt a köpenyt viseli, mint én, hajlandó lenne Isten előtt megszégyenülni, aki látja és egy nap számadásra hívja majd?

Didier habozott és elfordította a tekintetét, de csak egy pillanatig tartott.

– Menjen ki, testvérem, ha nem áll készen. És csatlakozzon a többiekhez – mordult rá Roncelin. – Elegen vagyunk.

A templomos futva távozott. Renaud-t kioldozták és levetkőztették, majd ismét megkötözték, miközben az egyik fekete felszította a tüzet, a másik pedig egy üveg olajat hozott. Olivier-nak felkavarodott a gyomra, és fülsüketítő erővel elkiáltotta magát:

– Segítség, Mindenható! Segítség!

Válaszul fegyvercsörgés, lónyerítés és kiáltások hallatszottak. Roncelin az ajtóhoz ugrott, mely az arcába csapódott és a földre terítette, miközben egy állig felfegyverzett, magas templomos lépett be, sisakkal a fején, karddal a kezében. További lovagok követték. Csak egy szempillantás kellett, és felmérte a helyzetet. Kardja hegyével Roncelinre mutatott, aki beleszédült az esésbe, és még nem állt fel.

– Vasra vele! – harsant jéghideg hangja. – A többieket öljétek meg!

Egy szempillantás alatt teljesítették a parancsát. Olivier, akit az ájulás környékezett megkönnyebbülésében, felnyögött:

– Clément testvér! Áldja meg az Isten!

– Hogy kerül ide? – érdeklődött Hervé.

– Mindent a maga idejében! – felelte a férfi röviden. Egyenesen Renaud-hoz lépett, és tőrével elvágta a kötelékeit, majd meztelen testére borította fehér köpenyét, és végtelen együttérzéssel leültette. Közben lovagjai kiszabadították a foglyokat. Anicet fáradtságában és felindulásában elvesztette az eszméletét, Hervé és Olivier azonban, bármennyire kimerültek is, megmozgatták elgémberedett, sajgó tagjaikat. Hervé az ennivalóra vetette magát, melyet az asztalon hagytak, kiitta az összes vizet a kancsóból, és szemmel látható örömmel harapott bele egy darab kenyérbe, Olivier pedig az apja mellé térdelt, és megfogta a kezét. Jéghideg volt. Az öregember egész testében remegett az átélt idegfeszültség hatása alatt. Hófehér volt az arca, de nem ájult el, és hálásan elfogadta a pohár bort, melyet Clément testvér nyújtott felé. Még mosolyognia is sikerült:

– Mindig is hittem a csodákban, de nem reméltem, hogy egy nap tárgya leszek!

Maga most a megtestesült csoda, barátom! Hogyan köszönhetném meg?

– Úgy, hogy a lehető leghamarabb felépül.

– Megpróbálok. Hogy került ide? Alig merem hinni! Figyelmeztették?

– Igen. Éppen Trigance-ba érkeztem, amikor a maguk Barbette-je késő éjjel odaért.

Azért jött, hogy értesítse a parancsnokot, Valérien de Rians-t mindarról, ami itt történik… Visszahoztuk magunkkal. Itt is van…

A konyhából előlépve, mintha soha el sem ment volna, Barbette bukkant fel a konyhalányok élén, zajosan tanúként hívva a mennyek minden szentjét a megszállók pusztításához, s kiadta az utasításokat a rendbetételhez. Miközben a lányok sietve engedelmeskedtek, megcsókolta az ura kezét:

– Renaud nagyúr! Micsoda állapotba hozták azok a gazemberek!

Ezzel választ sem várva visszament a konyhába, ahonnan lázas sürgölődése zaja hallatszott, és kikiabált, hogy egy óra múlva kész az étel. Magával vitte Anicet őrmestert, akinek még most is remegett a lába. Eközben Clément testvér visszament az udvarba, hogy megnézze, hogy áll Valérien testvér a lovagjaival. Tiltakozásuk ellenére Roncelin de Fos-t, Didier testvért és a fiatal Huon de Manát megláncolták, s most a ládáktól megszabadított szekéren várták, hogy Trigance börtönébe vigyék őket… Azok, akik gaztettükben segédkeztek, szinte harc nélkül megadták magukat, de el kellett szenvedniük a kastélybeliek szidalmait, akiket megfélemlítettek és bántalmaztak a drámai huszonnégy órában. Őket is Trigance-ba viszik, majd Ruou-Lorgues erődjébe, ahol hosszas bűnhődés vár rájuk. Valérien de Roians és a templomosai, akik mellé Clément testvér a ruou-i parancsnokságról még további embereket rendelt, nem időztek sokáig, épp csak ettek valamit és felfrissültek, majd útnak indultak a foglyokkal, akik után Renaud báró inkább dühös, mint megkönnyebbült tekintettel nézett.

– Csak akkor nyerem vissza a lelki békém, ha ez a Roncelin halott! Clément testvér, miért nem engedi, hogy párbajra hívjam, míg csak Isten nem ítél közöttünk?

– Maga is tudja, hogy egy templomos nem párbajozhat. Különben pedig, barátom –

tette hozzá félmosollyal –, gondoljon mindkettőjük korára!

– A gyűlölet erőt ad!

– Ez érvényes rá is. Ráadásul egy olyan igaz lovaggal szemben, mint maga, tartanék attól, hogy a sátán trükkökhöz folyamodik, hisz nem vagyok biztos benne, hogy Roncelin nem az ő embere!

– Istenről beszéltem, Clément testvér, és maga a sátánt állítja szembe vele? Azt hiszi, az Úr nem adna elég erőt nekem, hogy legyőzzem?

– Isten útjai kifürkészhetetlenek, barátom… és inkább elkerülöm a felesleges kockázatokat. Nyugodjon meg, igen szigorú ítéletben részesül, és megbüntetjük, ahogy megérdemli. Most menjünk be, beszélnünk kell!

Valcroze felébredt a rémálomból, és örömmel talált vissza a mindennapi élet alázatos munkáihoz. Eltemették a halottakat, hálát adtak az Úrnak, és újra munkához láttak, ahogy mindig is tették ostrom vagy veszedelem után. A föld embereinek minden óra fontos, és sietnek helyreállítani a károkat… A kastélyt pedig jelentős károk érték, hisz az ál-Antonin d'Arros emberei durván átkutatták, és bár nem loptak, habozás nélkül felborították a bútorokat, kiborogatták a tartalmukat, leszaggatták a kárpitokat, hogy megnézzék, nincs-e mögöttük titkos járat.

– Anyám hogy sírna! – jegyezte meg Olivier.

– Nem – helyesbített az apja. – Dühös lenne, de először is köszönetet mondana Istennek, amiért megmentette azokat, akiket szeret…

Adhémar báró laboratóriuma sem menekült meg a vandáloktól. Eltörték a retortákat, elszaggatták a falaktól a polcokat, hogy megnézzék, mi van alattuk. Csak a kandallót nem bántották, ahogyan azt az érintetlen hamu mutatta. Clément testvér egy pillanatig keresztbe font karral elnézte, és keze a korral ezüstös színt öltő szakállával játszott:

– Sikerült? – kérdezte egyszerűen.

– Igen – bólintott Renaud. – Minden rendben van, s ezek a hamvak az álkoporsóból származnak.

– Hagyja, hogy békében megöregedjenek. Ami ezt a helyet illeti, ha adhatok egy tanácsot, nagyjából tegyék rendbe, de ne nagyon bolygassák a port. Hacsak nem kíván… alkímiába bocsátkozni.

– Ó, nem! Az nem az én világom…

– Ebben az esetben minél elhagyatottabb lesz a szoba, annál jobb…

– Befalaztathatjuk az ajtót, ha kívánja.

– Nem. Ha eltorlaszolják vagy befalazzák, csak felhívja magára a figyelmet. Ha egy raktárra nyílik, jelentéktelen ajtó marad.

– Ahogy kívánja. És most elmesélné, hogyan ért ide éppen időben, hogy megmentsen minket?

Néhány szó volt mindössze. Körülbelül két héttel azután, hogy a két lovag és az őrmester útnak indult, egy szemmel láthatólag kifulladt öregember rogyott Clément testvér lábához, inkább fáradtságból, mint tiszteletből, bár őszintén tisztelte a lovagot, de hosszú utat tett meg, mire elérkezett hozzá panaszával. Azt állította, hogy egyedül a testvér vethet véget a fosztogatásnak és zsaroló adószedésnek, melyet Richerenques templomosai folytatnak, mióta Antonin d'Arros a parancsnokuk. Ő egyszerű

környékbeli nemes, akitől elvették a javait és elrabolták az unokáját, hogy erőszakkal maguk közé sorozzák. Sikerült elszöknie a börtönből, ahová bezárták, egy elkötelezett szolgának hála, aki segítséget keresett a templomos parancsnokságon egy olyan testvér személyében, aki elítélte az ott folyó életet.

– Az öregembert Paul de Manának hívták, és…

– De Mana? – szakította félbe Hervé d'Aulnay. – Így hívják azt a kígyót is, akit Gréoux-ba kellett kísérnünk, és aki az erődhöz közeledve megszökött tőlünk… de csak hogy követhessen és értesíthesse azt a démont…

– Bocsássanak meg neki! Biztosan nem tehetett mást, mint hogy pontról pontra engedelmeskedik. Azt hitte, hogy a nagyapja még mindig „Antonin testvér” foglya…

Bárhogy is van, ez a történet indított el a nyomukban. Richerenques is az útjuk egyik állomása volt, és meg kellett bizonyosodnom róla, hogy nem fogták ott vagy nem bántották magukat. Hogy ha kell, kimentsem magukat a csapdából. Bántam már, hogy mindössze hármójukat indítottam útnak a Templom értékes kincsének kíséretében, melynek létezéséről kevés testvérünk tud…

– Ha több embert küld, felfedi a titkot – jegyezte meg Olivier. – A kis csapat, melyben utaztunk, tökéletesen megfelelt ahhoz, amit hivatalosan kísértünk: egyik testvérünk, egy szerény tudós holttestét, akinek a pápa barátsága lehetővé tette, hogy hazatérjen a szülőföldjére, örök nyugalomra. Ha nincs ez a kellemetlen megálló, minden rendben lett volna. Sok embert hozott magával a megsegítésünkre, Clément testvér! Ezzel nem kockáztatta, hogy…

– Semmit sem kockáztattam! Párizsból csak négyen indultunk el: két lovag és két fegyvernök. Richerenques-ben, ahol csak a garnizon felét találtam, megértettem, hogy jogosak az aggodalmaim, különösen amikor az a testvér, aki segített Paul de Manának, elmondta, hogyan zajlott az ott tartózkodásuk, miféle feladatot bíztak magukra a szabályzat ellenére, és különösen azt, hogyan utazott el a nyomukban Antonin testvér.

A legrosszabbtól tartottam, és majdnem meg is történt. Azt az erős csapatot, melyet itt láttak, részben Gréoux-ból hoztam, ahonnan küldöncöt menesztettem Ruou-ba, hogy küldjenek embereket Trigance-ba, valamint iderendeltem majdnem a teljes egykori parancsnokságomat. Senki még csak nem is sejthette, mit szállítanak maguk valójában.

És amikor nem sokkal Trigance-ba érkezésünk után megláttuk Barbette-et, megítélhettük, mekkora veszélyben forognak. Meghoztuk a szükséges intézkedéseket.

Egyébként tisztelettel adózom Barbette bátorságának és eszességének.

– Sikerült kiszöknie, mielőtt leeresztették a kapurácsot? – kérdezte a báró.

– Igen, de előtte még felmérte, hogy ha a kastély bezárul, csak ostrommal lehet bevenni, ezért gondosan elrejtette a cselédlányokat az olajos edényekkel, melyek tartalmával éjszaka alaposan megkente a rácsot és a kapu vasalatait, hisz a túlságosan magabiztos ellenség nem őrizte a bejáratot.

– És Maximin hova lett? Barbette nem beszélhetett össze vele, hisz nem mozdult el mellőlem a támadás alatt, míg lefegyverezték az embereimet.

– Az egyik lánynak sikerült hozzá férkőznie és átadnia a felesége utasításait.

Csatlakozott a cselédekhez a rejtekhelyen, és ő emelte fel a rácsot és nyitotta ki a kaput… Nos, ennyi az egész…

– A föld alatti járatokra nem gondolt? Pedig jól ismeri őket.

– Igen, de a kastély felőli bejáratukat nem nehéz megtalálni, és bizonytalan lett volna a harc a sötét folyosókon. Erővel kellett megérkeznem…

– Soha nem lehetünk elég hálásak, barátom! Ami Barbette-et és Maximint illeti, belefoglalom őket a végrendeletembe, és rájuk hagyom Valcroze-t, hisz a halálom után egyébként a birtok a templomos rendé lenne, mivel a belépéskor a fiamnak rájuk kellett testálnia minden örökségét. Remélem, nem haragszik, ha kivonom a Templom kezéből?

– Éppen ellenkezőleg! Ha balszerencse érne, melytől egyre jobban tartok, jobb, ha Valcroze nem tartozik a javaink közé. Tudja, részben éppen ezért választottam a frigyláda rejtekhelyéül. Így maga lett a határtalan kincs őrzője, maga és ez a bátor házaspár!

– Tudatában vagyok, mekkora kegy… és mekkora teher. Ami őket illeti…

– Talán jobb lenne – szólt közbe Clément testvér –, hogy ha már csak Maximin kísérte el magukat az új szentélybe, Barbette ne osztozzon a titok teljességében.

Figyelemre méltó asszony, tudom – tette hozzá sietve, megelőzve apa és fia tiltakozását

–, de nagyon jóindulatú és bőbeszédű, és óvatlanságból vagy egy felindulás hevében esetleg még elszólná magát. Ráadásul nem a kíváncsiság Éva leányainak legkedvesebb bűne?

– Vagy rosszul ismerem – felelte Olivier komolyan –, vagy a hitemre meg mernék esküdni, hogy Barbette nem is próbálna többet megtudni. Kötelességtudó és nagyon bölcs asszony. Nyugodt lehet, Clément testvér!

– Nyugodtan térek vissza Párizsba. Olivier testvér, Hervé testvér, holnap hajnalban indulunk!

– Csak még egy szót, barátom! – szólalt meg Renaud. – Pontosan mit fog csinálni Roncelinnel? Magával viszi?

– Párizsba? Kitéve az út ezer viszontagságának? Nem, még véletlenül sem!

Elvisszük Ruou-Lorgues-ba, ahol összeül a káptalan, hogy ítéljen felette. Ezzel egy időben új parancsnokot választunk Richerenques-nek…

– Pedig szívesen istenítélet elé állítottam volna, karddal a kezemben! – morogta Renaud báró. – Biztos vagyok benne, hogy Isten erőt adott volna, hogy legyőzzem…

– Ebben nem kételkedem, de miért pazarolná egy becstelenre a kardját? Azt a nyomorultat jobban legyőzi egy föld alatti cella, ahová élve eltemetik, míg el nem jön érte a halál… Egészen biztos benne, hogy arról a Roncelinről van szó, akinek a történetét elmondta nekem?

– A gyűlöletem már azelőtt felismerte, hogy megláttam az arcát!

– Ráadásul – helyeselt Hervé – nem is tagadta, amikor Renaud báró ráismert. És az emberei is tudhatták, mert egyikük sem látszott meglepettnek… De tulajdonképpen miért nem adjuk át az érsek vagy maga a pápa igazságszolgáltatásának? A Templom nem hozhat halálos ítéletet!

– Templomos lovag, és a testvéreinek kell elítélniük. Az ítélet majd először is megfosztja a köpenyétől, s azután megpecsételi a sorsát… Semmit sem tehetek – tette hozzá Clément testvér bocsánatkérő mozdulattal Renaud felé. – Ez a szabály, és még a nagymester is ennek engedelmeskedik…

– A kivégzés jobban megfelelne! – morogta Olivier. – A holtak nem jönnek vissza…

– Egy haláláig börtönre ítélt ember sem jön vissza…

– Nem adhatom elő a sok gaztettet, melynek az Igazi Kereszt, néhai feleségem és jómagam áldozatai lettünk? – kérte Renaud. – Azt hiszem, megtalálnám a megfelelő

szavakat…

– Lehetetlen, barátom. A káptalan ülései titkosak, de a fia jelen lesz. A szószólója lehet.

– Meg is teszem – jelentette ki Olivier. – Nem szabad annak a démonnak újra elszöknie…

– Segítek, amennyire tudok – biztosította Clément testvér –, de a törvény az törvény! Gondoljanak arra, hogy az életfogytiglanban kegyetlenebbül szenved az ember… és sokkal tovább tart, mint egy lefejezés.

* * *

Ahogyan azt Clément testvér megjósolta, Roncelin de Fos-t, alias Antonin d'Arros-t megfosztották fehér köpenyétől, és erős vasakra verve belökték egy sötét cellába, ahová egy csapóajtón át lehetett lejutni. Holtáig ott kell maradnia…

– Az ő korában – csitította Clément testvér Olivier-t – biztosan nem tart sokáig!

IV. fejezet

Rekviem egy hercegnőért

Aznap, ugyanannak az 1307-es évnek október 12-éjén, csütörtökön a nagy temetéseken megszokott pompás külsőségekkel övezték a nagyon előkelő és nagy hatalmú Catherine de Courtenay úrnőt, Valois, Alencon, Chartre és a Perche vidék grófnéját, Konstantinápoly kinevezett császárnőjét és a király sógornőjét, aki Saint-Ouan kastélyában halt meg életének harmincharmadik évében, rövid betegség után.

Szürke volt az idő, jellegtelenül egyszínű és alacsony az ég, ám nem esett, és az embereknek olyan érzésük támadt, mintha fedőt borítottak volna Párizsra, melynek szélei belevesznek a ködbe. A gyász rányomta bélyegét a fővárosra: a menet útján sötét kárpitokat lógattak az ablakokba, az útjelzőknél a szentek szobrai előtt gyertyák égtek, ahogy ráfordultak a széles útra, mely Saint-Denis-t a főváros szívéhez köti. Apró kis lángok voltak, melyek alig adtak fényt a nedves levegőben, s még szomorúbb hatást keltettek, mint az inasok kezében égő számtalan fáklya. Pedig Catherine nem sok sajnálatot hagyott hátra. Hat éve ment hozzá a király legidősebb öccséhez, a pompás és arrogáns Charles de Valois-hoz, aki mást nem őriz meg belőle, mint az egyszerre előkelő és nevetséges román császári címet, ahová bizonyára soha be sem teszi a lábát, és a négy gyermeket, akivel az asszony a hat év alatt megajándékozta. Ezt a néhány évet Catherine szinte kizárólag a Saint-Ouan-i kastélyban élte meg, melyhez szép, a Szajnáig lenyúló kert tartozott, ahol a nyári napokon, amikor szinte mindig terhes volt, megfeledkezhetett a nagyváros bűzéről, és a folyóban tükröződő kék ég alatt álmodozhatott a Földközi-tenger fürdette Nápolyi Királyságról, ahol meglátta a napvilágot.

Ugyanakkor közel állt a francia koronához is az édesanyja, Beatrix d'Anjou-Sicile révén, aki Szent Lajos legkisebb öccsének, Károly királynak és Beatrix de Provence-nak, Marguerite királyné húgának gyermeke volt. Az apja Philippe de Courtenay, az utolsó bíborban született Courtenay volt, s így II. Balduin, az örökké pénzzavarral küszködő

császár unokája lett, akinek menekülnie kellett palotájából, s útja mentén szétszórta császári hatalma jelképeit…

Amikor hozzáment Charles de Valois-hoz, Catherine-nak királyi esküvőt rendeztek, s most is hasonlóan pompás szertartással búcsúztak tőle, a kettő között azonban nem volt más, mint anya és értékes dísz, hisz a természet szépnek teremtette… a férje pedig nagyon tüzes volt. Első házasságának nyolc évéből öt gyermeke született, akik mind életben voltak, és a két idősebb lány már férjhez is ment. A Catherine-tól született négy, pontosabban három – a kis Jean nem maradt életben – kicsivel nyolcgyermekes család élén találta magát, de távolról sem állt szándékában ennyiben maradni. Miközben elhunyt felesége holttestét követte tetőtől talpig feketében, máris arra gondolt, aki felváltja majd ágyában a szegény Catherine-t.

Miért ne lehetne a bájos Mahaut de Châtillon, aki igaz, kissé még fiatal, de szépségéhez figyelemre méltó hozomány járul? A herceg imádta a pompát, és fontos volt számára a pénz.

Amikor a menet, melyben a királyság számos előkelősége felvonult, elérte a Cité-

beli palotát, csatlakozott hozzá a király a gyermekeivel, majd a Kis hídon átkeltek a Szajna bal partjára, és megindultak a Saint-Jacques-des-Precheurs utcán, mely a Saint-Geneviéve dombra kapaszkodik fel, ahol a csúcson a jelentős jakobinus kolostor áll: annak kápolnája fogadja be a hercegnő testét. Az egykori szálláshely, melyet a Compostellába induló zarándokok számára létesítettek – akik a Notre-Dame elől indultak útnak – a templomosokét leszámítva Párizs legnagyobb és leggazdagabb kolostora volt, hála Szent Lajos jótéteményeinek, aki erősen kötődött Szent Domonkos igehirdető szerzeteseihez, akiket ezen ház miatt most már az egész királyságban jakobitáknak neveztek. Itt nyugodott a szent király fiainak szíve, és az utolsó még élő, Robert de Clermont is itt kap majd helyet, ahogyan maga Charles de Valois és az öccse, Louis d'Evreux4 is. Természetes volt tehát, hogy Catherine is itt nyugodjék.

A Saint-Jacques Párizs egyik legjelentősebb utcája volt, mely északról délre szelte át a várost. Bámészkodók tolongtak a lándzsákkal felfegyverkezett íjászok kettős sorfala mögött, akik egyaránt szolgálták a pompát és a rendet, nehogy a diákok, akiknek a kerületében jártak, zavart keltsenek. A halál komoly dolog volt, túlságosan tiszteletre méltó és tisztelettel övezett ahhoz, hogy bármi is megzavarja. A tömeg csendes volt és magába forduló. Mindössze nézelődött.

Talán mindenkinél jobban figyelt egy fiatal lány, aki a Saint-Benoit-le-Betourné templom lépcsőjén állt, két hozzá hasonlóan jól öltözött, tiszteletet parancsoló férfi között. Az egyik fiatal volt – húsz-huszonkét éves! –, a másik sokkal idősebb: bizonyára a másik kettő apja volt, ahogy azt a hasonlóságuk jelezte, bár a fiatalember cseppet sem volt nőies, a lány pedig nagyon szépnek ígérkezett.

Nagyon fiatal volt – még tizenöt sem –, selymes szőke haja azonban, melyet kék csuklyája részben elfedett, finom vonású, üde arcot keretezett rendkívüli, szürkéskék szempárral, mely mintha mindig Párizs változékony egét tükrözte volna, s máris magára vonta a fiúk figyelmét, annyira, hogy a bátyja, Rèmi rendre is utasított közülük néhányat. A lány soha nem is hagyta el az apai házat az édesanyja, a cselédje, vagy mint ezen a napon, családja férfi tagjai kísérete nélkül.

Mathieu de Montreuil mester, az építész engedett a kamasz lány kérlelésének, aki látni szerette volna a királyt, a hölgyeket és az udvart a hercegi temetésen. Talán kissé szomorú látvány volt, de csodálatos, amilyet szülőfalujában sosem láthatott. A környéket jól ismerő Mathieu mester ezért választotta a Saint-Benoit lépcsőit, ahol éppen a karzatot építette: innen a kis Aude és Rèmi bátyja mindent láthattak, az egész 4 Ebben a kápolnában temették el a hercegeket, akik a Capet családot felváltó két dinasztiát alapították: a Valois- és a Bourbon

dinasztiát. Robert de Clermont IV. Henrik egyenes ági őse volt.

menetet, ahogy felfelé kapaszkodik az emelkedőn, egészen a kolostor bejáratáig.

Ahogy Charles de Valois elhaladt előttük a gyönyörű fekete bársonnyal bevont hintő előtt, Aude a homlokát ráncolta, ahogy az apja megmondta, kicsoda:

– Nem látszik szomorúnak – suttogta. – Olyan száraz és merev az arca, mint azoké a kőfiguráké, melyek a bátyám vésője alatt születnek!

– Egy herceg nem sír nyilvánosan – súgta vissza Rèmi. – Nem illene a méltóságához… és különben is megzavarná az arcvonásait.

– Ki törődik ezzel, amikor bánata van? A könnyek maguktól csorognak, és mit számít, hogy az arcra ráncokat rajzol a fájdalom? Ezen a hercegen egyetlen ránc sincs!

Pedig szép volt a felesége… és fiatal – tette hozzá a lány elnézve a halott mozdulatlan arcát, akit a kor szokásainak megfelelően fedetlen arccal kísértek a sírba. A halál eltüntette a szenvedés nyomait, és az igazán királyi díszletek között, melyekbe öltöztették, ugyanolyan derűsnek és szépnek tűnt, mint esküvője napján. A száj, melyet a díszes korona alá rögzített muszlin álltartó rögzített, mintha mosolygott volna. Aude gyorsan térdet hajtott és keresztet vetett, majd folytatta:

– Mintha örülne, hogy itt hagyja a világot!

– Talán eleget szenvedett, és kiérdemelte a paradicsomot – suttogta az apja. – Ha a mennyek ragyogó útját látja a szeme, örülnünk kell… És nézd, a hercegek tartják a koporsólepel zsinórjait.

– Nem mind azok. Az a komoly arcú, szép szakállú férfi nem egy templomos?

– Maga a rend nagymestere, Jacques de Molay, aki néhány hónapja érkezett Franciaországba Ciprus szigetéről. Azért „viheti” az elhunytat, mert hercegi rangja van… Egyébként keresztapja volt a trónörökösnek, Lajos hercegnek, amikor lovaggá ütötték…

– Ő az egyetlen templomos, aki részt vesz a temetésen?

– Nem. Az elöljáróik és a kíséret hátrébb állnak a menetben. Nézd csak, itt van király urunk, akit annyira szerettél volna látni!

– Istenem, milyen szép, milyen impozáns… és milyen hideg!

Harminckilenc évesen IV. Fülöp, Szent Lajos és Marguerite de Provence unokája még mindig királysága legszebb férfija volt. Magas termetű, mint minden Capet, de hiányzott belőle a soványság, melytől elődje hajladozó nádszálra emlékeztetett, s elegánsan viselte a fegyverzetet éppúgy, mint a széles vállára terülő fekete köpenyt.

Előkelő, tiszta vonású, de sápadt arca szoborra emlékeztetett volna a vörösbe hajló melegszőke, félhosszú haj nélkül, melyet még nem színezett ezüstre a kor.

Feledhetetlen volt a szeme: tág, jéghideg kék pupillák, mozdulatlan, sosem pislogó szemhéjjal. Azt beszélték, a király tágra nyitott szemmel alszik. Ugyanakkor a szép rajzolatú száj enyhe ránca jelezte, hogy a fenség megtestesülése iróniára is képes.

– Pedig szenvedélyesen szerette a néhai feleségét, Jeanne de Navarre királynét, aki mint tudod, két éve halt meg. Azt beszélik, vigasztalhatatlan, és megvetéssel elutasítja, hogy újra megházasodjon…

– Miért kellene? – jegyezte meg Rèmi. – Három fia van, akik közül ketten már házasok, és egy lánya, akit az új angol királynak ígértek. Nézze csak, húgom, itt vannak!

Valóban, a király mögött lépkedett három fia: a tizenkilenc éves Lajos, édesanyja halála óta Navarra királya, akit máris Civakodónak neveztek, mert mindenkibe, mindig és minden lehetséges okkal belekötött. Ráadásul nem volt különösebben intelligens, az apjával ellentétben, akire különben sem hasonlított túlzottan. Inkább az édesanyjára ütött, de nem annyira, mint az öccse, Fülöp, Poitiers grófja, a tizenöt éves, nyakigláb kamasz, akinek intelligensen csillogó szemű, korán megkomolyodott arcát barna haj keretezte. Mivel nem volt király, mint a bátyja, valamivel hátrébb haladt, a harmadik fiúval, Károllyal, aki Marche grófja volt, és alig töltötte be tizenkettedik évét, de szép volt, akár egy angyal, s apja gyermeki mását nyújtotta, akitől örökölte világos haját, kék szemét és tökéletes vonásait, ám míg a király mozdulatlan arca elmélyült szellemet takart, az övé csak ürességet. Természetesen a bátyjaival ellentétben még nem volt házas…

A Civakodó két évvel azelőtt vette feleségül az unokatestvérét, Burgundi Margitot, II. Robert gróf és Agnès de Francé, Szent Lajos legfiatalabb lánya gyermekét, a nyurga Fülöp pedig nemrég lépett frigyre Jeanne-nal, IV. Burgundi Othon gróf5 és Mahaut d'Artois egyik lányával. A feleségek is ott voltak, hölgyeikkel követték a férfiak csoportját. Mindketten vonzóak voltak, a tizenöt éves barna Margit és a tizenhárom éves szőke Jeanne, ám kissé esetlenül hatottak a gyászruhában, melyhez nem szoktak hozzá, hisz mindketten kacérak voltak, és rajongtak a szép ruhákért, az ékszerekért és a drága szövetekért, melyek csinosan díszítették őket. Igazi cinkosság fűzte össze őket, hisz együtt nevelkedtek, és komolyan lépkedtek, kerülve egymás pillantását, nehogy hirtelen feltörő nevetésük megzavarja a számukra halálosan unalmas pompát, és kiváltsa a társnőjük, Isabelle, a király egyetlen lánya rendreutasítását, aki tizenöt éve ellenére máris az angol királynéhoz illő komolyságot és fenséget mutatta, aki néhány hónap múlva lesz. Az egész családban ő hasonlított leginkább Fülöpre. Nagyon szép volt, s egyben remek ítélőképességgel és királyi tehetséggel rendelkezett, mely igen ritka volt a fiatal lányoknál. Isabelle-nek elég volt, hogy tudta, hogy az apja, akit szenvedélyesen csodált, büszke rá, s máris boldognak érezte magát. Fiatal menyeivel szemben Fülöp gyakran elnézőnek mutatkozott, és előfordult, hogy vidámságuk az ő

arcára is mosolyt csalt, Isabelle azonban nem volt féltékeny. Úgy gondolta, rá nagy sors vár, és örömmel gondolt arra, hogy hamarosan elhagyja Párizst és Londonba megy, hogy a fiatal walesi herceg, a kedvesnek és szépnek mondott Edward6 kezébe tegye kis kezét.

Aude, alá a hercegnőkkel egyidős volt, érdeklődve figyelt. Bájosnak találta, de nem irigyelte őket. Különösen Margitot nem, akinek olyan férje volt, akivel nem szívesen osztotta volna meg az életét, még a trónon sem. Volt valami alattomos Lajosban, s a szája sarkában kellemetlen, kegyetlen ránc látszott. Csak remélni lehetett, hogy az 5 Itt a burgundi „grófságról” van szó, melyet ma Franche-Comténak neveznek.

6 A leendő I . Edward volt az első angol herceg, aki a walesi herceg címet viselte.

ettől a párostól születő leendő francia királyok inkább az édesanyjukra, mint az apjukra hasonlítanak majd. Büszke homlokával, virágos arcszínével, hatalmas fekete szemével és a móddal, ahogyan egyenesen felveti a fejét, Margit méltó lesz a koronára. A Civakodó esetében ez egyáltalán nem volt biztos.

– Hány éves király urunk? – kérdezte Aude az apját. A férfi gyorsan utánaszámolt:

– Negyvenhez közeledik. Harminckilenc, azt hiszem. Miért kérdezed?

– Hogy tudjam, sokáig él-e még.

Mathieu halkan, diszkréten elnevette magát:

– Azt szeretnéd, ha sokáig tartana az uralma? Szerintem nagy király, mert eltörölte a jobbágyságot és szép esélyeket adott azoknak is, akik nem nemesek, de azért vaskézzel kormányoz…

– Bizonyára, de a trónörökös herceg nem nagyon tetszik… Ó, ott jönnek a templomos lovagok!

Tökéletes rendben, csillogó páncélban a nagy fehér köpenyek alatt a menet végén felbukkantak a templomos vezetők és a nagymester kísérete, magukkal hozva Jacques de Molay lovát. Aude szó nélkül nézte, ahogy közelednek, s csak amikor melléjük értek, kérdezte meg:

– Kik ezek a lovagok? Ismeri a nevüket? Hirtelen idegesnek látszott, ahogyan azt máskor oly lágy, most mégis töredezett hangja elárulta. Rèmi vállalta magára a választ:

– Milyen kíváncsi! Miért érdekli? Nem ismerjük mindegyiküket…

– De néhányukat igen, hiszen gyakran dolgoznak nekik…

Mielőtt felelt volna, Rèmi felfigyelt rá, hogy Aude nem néz rá, és talán meg sem lepi majd a válasz. Figyelmét azok a lovagok kötötték le, akik a három vezetőt kísérték.

A fiatalember megpróbálta követni a pillantását. Ahogy sikerült, a szemöldökét ráncolta, de folytatta félbemaradt mondatát:

– … az apánk ápol kapcsolatot például a kincstárnok testvérrel. Aki ma nincs itt.

Ellenben látok egy lovagot, akit jól ismerünk mind a ketten, és azt hiszem, magának is volt alkalma látni nálunk tett látogatásai némelyikén… Vagy erősen tévedek, vagy az ott Olivier de Courtenay testvér a marsall mögött…

Látva, hogy a húga válla, aki éppen hátat fordított neki, megremeg, Rèmi tudta, hogy célba talált, és veszélyre kell számítania. Aude egyébként nem felelt, tekintete azonban a templomosokat követte, akik közül – a bátyja esküdni mert volna rá – csakis egyvalakit figyelt. Mathieu semmit sem vett észre. Abban a percben, hogy a fia magára vállalta a választ, már nem is figyelt oda, és a szomszédjával, a templom sekrestyésével beszélgetett

Rèmi kihasználta az alkalmat, hogy megpróbáljon többet megtudni. Határozottan megérintette Aude vállát:

– Nem felel, húgom?

– Bocsánat, mit is mondott?

– Nem tudom, mi van velem, de mintha ma reggel gyenge lenne a látásom. Olivier de Courtenay testvért látom ott?

Ez alkalommal a lány visszafordult, fülig pirulva, csillogó szemmel, s Rèmi már tudta, hogy helyes volt a meglátása. Mindig alaposan megfigyelte a hozzá közel állók fiziognómiáját, viselkedését és magatartását, ahogyan mindenkiét, akivel csak találkozott, és jó emberismerő lett. Bár a nőkkel nem volt sok tapasztalata, tudta –

talán a szívébe hasító tudat alatti féltékenységből –, hogy a húga szerelmes a templomosba. Aude egyébként megható zavarral azt suttogta:

– Azt hiszem, igaza van, bátyám. Ő az. És mellette a barátja, Hervé d'Aulnay…

A második lovag említése összezavarta Rèmit. Lehet, hogy tévedett a személyt illetően? Vagy csak álmodta a pirulást, a szép szemek ragyogását? Végül is természetes, hogy egy tizenöt éves lány szemérmesen elpirul, ha férfiakról beszélnek!… Hirtelen arra gondolt, könnyen meggyőződhet a helyzetről: a Notre-Dame karzatára rendeltek tőle egy Keresztelő Szent János-szobrot. Elhatározta, hogy Olivier testvér vonásaival ruházza fel, és megnézi, mit szól Aude a kő-portréhoz. Ráadásul Rèmi őszintén elismerte, hogy nehezen találna szebb modellt Krisztus előfutárának, mint ezt a büszke arcot, melynek komolysága, ebben bizonyos volt, szenvedélyes lélek izzó tüzét takarta.

Attól azonban egy percig sem tartott, hogy ha a húga szereti Olivier-t, az viszonozza szerelmét, hisz a szerzetes lovag a legtisztábbak és leghajthatatlanabbak közé tartozott a rendben, melyről egyre gyakrabban keringtek különös hírek. A legfinomabban edzett acélpenge volt, melyet Istennek ajánlottak, s melyen egy fiatal lány szíve óhatatlanul kegyetlenül megsebzi magát. Ezt pedig Rèmi nem akarta…

A templomokban a harangozok lassan hagyták elülni a lélekharang baljóslatú zúgását: a hercegnő holttestét átvitték a jakobita kolostor küszöbén, és a kápolna felé tartottak vele, mely mögött ezernyi gyertya égett Az abbé és szerzetesei fogadták.

– Nincs több látnivaló – állapította meg Mathieu mester a kezét dörzsölgetve a feltámadó szél hidege ellen. – Menjünk haza! Elég gyászindulót és imát hallottunk mára, és alig várom, hogy hazaérjünk. Elégedett vagy, kicsim?

– Ó igen, apám! Nagyon szép volt, és köszönöm.

Visszamentek az erős ló vontatta kocsihoz, melyet az építési területnél hagytak, ahol a halott hercegnő iránti tiszteletből aznap senki sem dolgozott. Rèmi felsegítette a húgát az apjuk mellé, megfogta a gyeplőt, és visszaindult a Szajna felé, hogy átszeljék a Cité szigetet, majd a folyó másik ágát, és ráforduljanak a Vincennes-en át Montreuil-be vezető útra, ahol a család lakott a Saint-Pierre-et-Saint-Paul-templom szomszédságában.

A házat felmenőjük, a híres építész, Pierre de Montreuil, a Szent Kápolna és még számos csoda megálmodója építette, aki a király hálájának köszönhetően az örökkévalóságban a Saint-Germain-des-Prés-templomban nyugodhatott a feleségével.

A monostor és a nagyúri lak után ez volt a település legszebb háza. Szép kövekből épült

– a többi épületet vályogból húzták, hisz Montreuil-nek márgás volt a talaja, mely szalmával keverve olcsó és könnyen megmunkálható építőanyagot biztosított –, és egy elkerített területre nyílt, ahol zöldséges- és virágoskert terült el, valamint egy kis gyümölcsös és szőlő. A falu egy dombon épült, kilátással az erdőre, a vincennes-i királyi kastélyra, a Szajna egyik ágára és egész Párizsra.

Az asszonyok uralkodtak ebben a házban. Juliane, Mathieu felesége volt a gazdaasszony, aki még negyven felett is vonzó nő maradt. Barna hajú és szemű volt, gömbölyded, de kemény húsú formákkal, élénk és vidám tekintettel, húsos szájjal, mely szívesen húzódott nevetésre. Szerette a házát, melyet erős kézzel irányított, a kertjét, ahol káposztát, spenótot, babot és más zöldségeket, fűszereket termesztett, ugyanolyan tehetségesen, akár egy fűszerszakértő szerzetes. Szerette a patyolattiszta ruhát és természetesen a családját. Az anyósát is, az öreg Mathilde-ot, aki bár még életerős és talpraesett volt, a férje halála után teljesen átengedte neki a birtok irányítását. Bár amennyire tőle tellett, igyekezett segíteni a menyének, de a kor előrehaladtával egyre többet üldögélt a kemence oldalában, igaz, nem tétlenül: ő szőtte a legfinomabb gyapjút, és úgy varrta, akár egy tündér, feltéve, ha az övénél fiatalabb szemek befűzték számára a tűt. Kissé meggörnyedő háta ellenére igyekezett büszkén, egyenesen ülni a támlás padon, melyet Rèmi készített számára, az unokája, akit imádott, ahogyan Aude-ot is. Ugyanakkor nem nagyon mutatta ezt a rajongást, mert úgy ítélte meg, hogy a kényeztetés és az egyéb érzékenykedések nem tesznek jót a szép jellem harmonikus fejlődésének. Aude tőle örökölte világos szürkéskék szemét, és előfordult, hogy az öregasszony' szinte mindig munka fölé hajló szemhéja alól kék villám ragyogott elő egy-egy megjegyzés kíséretére, melyben a keresztényi könyörület nem sok szerepet játszott. Igen kritikus asszony volt…

A ház harmadik hölgye Aude volt, a negyedik pedig Margót, a cselédlány, egy falubeli, akit „balszerencse” ért a molnár részéről, akinek a lány anyja a cselédje és szeretője volt: vagyis lehetséges, hogy a szegény Margot-t a tulajdon apja erőszakolta meg. Mathilde akkor mentette ki szorult helyzetéből, amikor Mathieu feleségül vette Juliane-t, Isambart, a vincennes-i királyi kastély intézője egyik lányát. Margót egyformán ragaszkodott a fiatalasszonyhoz és jótevőjéhez, azután a gyerekekhez, miután nem minden megkönnyebbülés nélkül tapasztalta, hogy a sors vetéléssel megszabadítja természetellenesen fogant magzatától. Azóta a molnár már elhagyta az élők sorát, miután Margót anyja a fejébe vágta a baltát, és eltűnt a környékről. Annak az asszonynak az eltűnése, aki nemhogy nem tudta megvédeni a molnártól, de még riválist is látott benne, nem érintette meg igazán Margot-t, aki boldogan élt Mathieu mester biztonságos falai között. Sárgarépaszín hajú, erős és makacs lány volt, akár egy öszvér, és vidám természete visszanyerte egyensúlyát és derűjét a befogadó családjában, ahol boldogabb volt, mint gyermekkorában valaha is.

Amikor az építőmester és a gyermekei hazatértek, ott találtak egy ötödik hölgyet: Mathilde mellett ült a padon, Juliane-nal szemben, aki a zsámolyon foglalt helyet, melyet odahúzott, és élénken beszélgettek. Bertrade volt, Juliane nővére. Egy Qiquenpoist 7 utcai rőfös özvegye volt, aki egykor Jeanne királyné, Szép Fülöp felesége beszállítója volt, és fiókkal rendelkezett a palota Nagy Galériáján8, jó kapcsolatokat 7 A mai Quincampoix utca

8 A rőfösök akkoriban annyiféle árut forgalmaztak, hogy a nagyáruházak elődeinek tekinthetők.

ápolva az udvarral. A férje halálakor a gyermektelen Bertrade kénytelen volt átengedni az üzletet egy unokaöcsnek, akivel elég jól megértették egymást. Mivel azonban híresen jó ízlésű és ügyes kezű asszony volt, felajánlották neki, hogy lépjen Jeanne királyné szolgálatába, hogy segédkezzen az udvarhölgyeknek, akik kevesebb tehetséggel rendelkeztek a szövetek színének összehangolásában, a kiegészítők kiválasztásában, s legfőképp a hímzésminták vagy gyöngyrátétek kitalálásában – és néha megvalósításában. Így az asszony csak ritkán hagyta el a Nesle palotát, mely akkoriban Jeanne királyné tulajdona volt, s melyet a király nem sokkal felesége halála után odaajándékozott az elsőszülött fiának, amikor az megnősült. Ettől kezdve Bertrade még nélkülözhetetlenebb lett, mint Jeanne idejében, hisz Burgundi Margit imádott mindent, ami az öltözködéshez kapcsolódott, s ami kiemelhette nagyon büszkén viselt szépségét.

Ahhoz, hogy Bertrade Imbert megtegye a hosszú utat a Nesle palota és Montreuil között, komoly ok kellett. Ez érződött erőteljes győzködésén is, mellyel a két asszonyhoz fordult:

– … már Margit hercegnővel is sok dolgom volt, del Madame de Poitiers is felfedezte a tehetségem, ahogyan a húga, az elragadó Burgundi Blanka is, aki a tavasszal hozzámegy a legfiatalabb hercegünkhöz, Károlyhoz. Ő még jobban bolondul az új díszekért, gazdag szövetekért, ékszerekért és hímzésekért! Segítségre van szükségem!

– Nem találhatna máshol, mint a rokonságban? Párizsban sok az ügyes kéz, és…

– Talán túl sok is! Értse meg, Juliane! Nagyon közel állok Madame de Courcelles-hez, az első udvarhölgyhöz, és vele együtt hozzáférésem van az ékszerekhez. Mint magamban, úgy kell bíznom abban, aki segít nekem. És senki mást nem látok alkalmasnak erre a kényes feladatra, mint Aude unokahúgomat! Bármennyire fiatal is, ugyanolyan ügyes, mint én!…

A három asszony annyira belemerült a beszélgetésbe – bár Mathilde még ki sem nyitotta a száját –, hogy nem vették észre Mathieu és a két fiatal érkezését. A ház urának azonban nem volt szüksége bővebb magyarázatra ahhoz, hogy megértse, miről folyik a szó, és azonnal a lényegre tapintott:

– Lassabban, húgom, lassabban! – dörmögte. – Azért jött, hogy elrabolja tőlünk Aude-ot?

Bertrade feléje fordult, és felállt. Majdnem ugyanolyan magas volt, de karcsúbb alkatú, s a magassága a szigorú hófehér flandriai vászon főkötővel kiegészülve impozánssá tette a megjelenését. Kissé fennkölt arcával – húga arcának idősebb és energikusabb változatával – úgy festett, akár egy kolostor apátnője, ha az apátnőknek megadatott volna, hogy szép szürke genti szövetruhát és mókusprém díszes felsőt viseljenek, ezüstszálakkal átszőtt övvel és ametisztzáras, hozzá illő tarsollyal. Hasonló ametisztgomb zárta a bő fekete köpenyt is, mely egy széken hevert.

– Pontosan ezért jöttem – jelentette ki az asszony nyugodtan, mélyen a sógora szemébe nézve. – És nem látom be, miért lenne ez baj: nem mindenkinek adatik meg, hogy egy királynét szolgáljon, aki még előkelőbb lesz attól a pillanattól kezdve, hogy Isten urunk magához szólítja Fülöp királyt… reméljük, minél később!

– Előfordulhat, hogy még sokáig nem történik meg! A király csupa erő, ami nem mondható el az örököséről, akinek olyan beesett a mellkasa.

– Nem azért jöttem, hogy az uralkodása hosszáról elmélkedjünk, hanem a keresztlányom jövőjéről…

– Én is erről beszélek! Nem illik a terveimbe, hogy cseléddé tegyem a lányom!

Bertrade arca fehérről lángvörösre váltott:

– Én talán úgy nézek ki, mint egy cseléd? Azzal, hogy bekerültem az udvarba, még nem fosztottak meg a polgári mivoltomtól, és bár nem vagyok nemes, ugyanolyan megbecsüléssel bánnak velem, mint bármelyik udvarhölggyel a hercegnők környezetében. És a Nesle palotában lakom!

– Maga nem cseléd, nem mondom, de nem ugyanígy lenne Aude-dal…

Mathieu hirtelen megfordult, meglátta maga mögött a lányát és a fiát, akik figyelmesen hallgattak. A lány szemében furcsa kis fény ragyogott.

– Mit kerestek itt ti ketten? Mit hallgatóztok? – csattant fel. – Menjetek inkább a konyhába, nézzétek meg, ott vagyok-e!

Így rendreutasítva a két fiatal szó nélkül elsomfordált. Az apjuk orrának remegéséből tudták, hogy nagyon mérges, és a nagynénjük számára kellemetlen lehetett volna, ha tanúi a veszekedésnek.

Bertrade vidám pillantást küldött utánuk, majd keresztbe fonta a karját, és várta a támadás folytatását, mely nem sokáig váratott magára:

– Mit néz ilyen dacosan, húgom? – morogta Mathieu.

– Először is üljön le!

– Majd később, ha megengedi! Alárendelt helyzetbe kerülnék, ha hagyom, hogy a fejemre zúdítsa epés haragját. De térjünk vissza a lényegre! Honnan veszi, hogy Aude-dal rosszabbul bánnának, mint velem? Az én szobámban lakna, és se éjjel, se nappal nem veszíteném szem elől. Nem tetszik magának?

– Őszintén szólva nem. Más terveim vannak vele. A kollégámnak, Bemard de Sarcelles ácsmesternek, akivel régóta együtt dolgozom, van egy jóvágású fia, Alain, aki ugyanolyan tehetségesnek ígérkezik, mint az apja. Mint én, ő is gazdag és megbecsült ember. Ráadásul a múltkor… értésemre adta, hogy jó szemmel nézné, ha a lányom bekerülne a családjába…

Ez alkalommal Bertrade-nak nem maradt ideje válaszra: az öreg Mathilde vette át a szót, elfojtva a menyéből feltörő tiltakozást:

– Mi ez az egész, fiam? És hogy lehet, hogy a felesége és én, az édesanyja semmit sem tudtunk?

– Nem volt rá időm!… Elmondtam volna, de nyugalmasabb körülmények között.

Most azonban muszáj volt megemlítenem.

– Vagy talán csak most találta ki ezt az egész történetet?

– Ugyan, hova gondol? Bemard tényleg beszélt velem… néhány nappal ezelőtt.

Bevallom, kiment a fejemből, de…

– Mit felelt neki?

Mathieu levette és az asztalra tette a sapkáját, és beletúrt dús ősz hajába. Anyja támadása szemmel láthatólag váratlanul érte.

– Ó… én… kitérő voltam! Bár elfogadhatónak tűnik a terv, tekintve Bemard és a fia erényeit – és a tényt, hogy az ács özvegy, és Alain feleségeként Aude a házuk úrnője lenne –, úgy gondolom, a lányom még egy kicsit fiatal a házassághoz…

– Nocsak! És kivel házasodna? A kollégád a fia… vagy a saját nevében beszélt?

– Hova gondol, anyám? Velem egyidős…

– És aztán? A legutóbb, amikor meghívtad a mester kollégáidat, láttam, hogy nézett rá. Titokban és rejtve, de Saint-Denis összes kincsére lefogadnám a maradék fogam ellenében, hogy ha hozzáadod a buta kis fiához, a saját ágyába hívja majd.

Hacsak nem ő veszi feleségül. Nagyon életerős még…

– Mathieu is, anyám, Mathieu is – jelentette ki Juliane büszkén.

– Ebben nem kételkedem, de fenntartom, hogy nem szolgálná a kislány boldogságát, ha abba a házba adják férjhez. Ha véletlenül nem vettétek volna észre, a környék legszebb lányának ígérkezik!

– Éppen ezért mondom, hogy egy királyi palota a sok piperkőccel, akik úgy köröznek, mint a legyek a mézesbödön körül, nem sok jót hozna – csapott az asztalra Mathieu.

– A hölgyek szobájában, még ha királynék is, nagyon kevés piperkőccel találkozni, bátyám, és szomorúan látom, hogy továbbra is senkinek tart! Megmondtam: nem tágítana mellőlem. Más részről talán nem ártana neki, ha találkozna az udvar valamelyik fontos beszállítójával, szőrméssel, rőfössel vagy ékszerésszel, akiknek vagyonuk és szép házuk van a Cité szigeten. Ott jobb helye lenne, mint Bemard barátodnál a forgácsban.

– Egy gazdag kereskedő? – recsegte az apa. – Szépen kiárusítaná! És ha beleszeret valamelyik nemes úrba, aki még ha elszegényedett, akkor sem venné soha feleségül egy építőmester lányát?

Rèmi, aki nemrég diszkréten visszajött, megszólalt:

– Ebben a kérdésben biztosíthatom, hogy nincs mitől tartani.

Felé fordultak, mire elvörösödött, de határozottan fenntartotta az állítását.

– Mondd csak, honnan veszed, fiam? – kérdezte a nagyanyja, s hangja gyengédségében ott tükröződött minden szeretete, de a rá szegeződő faggató pillantások tüzében Rèmi csak elmosolyodott:

– Abból, amit megfigyeltem, nagymama. Nem szóltam volna róla, ha nem a húgom jövőjéről van szó, de megbizonyosodtam róla, hogy már foglalt a szíve, és ellenállna még ha maga a király kérné is a szerelemre.

– Szép hasonlat! – morogta Mathilde. – A felségünk soha nem néz nőre!

– Az sem, akit Aude szeret.

– Hogy érted? – kérdezte Mathilde.

– Ó, nagyon egyszerű: egy templomost szeret…

– Olivier de Courtenay-t – suttogta az édesanya.

– Sejthettem volna: amikor legutóbb itt járt tavaly nyáron, rajtakaptam Aude-ot, hogy a szobája félig csukott ablaktáblája mögül lesi, de inkább nem szóltam. Senki sem ura a szívének, és szomorú, ha reménytelenül szeret…

– Ezért könyörgöm, apám, hogy ne adja férjhez Aude-ot senkihez: boldogtalan lenne, míg ha Bertrade nénikénkre bízza, nem fenyegeti veszély, hisz a reménytelen szerelem erős védelem minden csábítás ellen. Madame de Navarre környezetében olyan távol lenne tőle, mintha a tenger választaná el őket. Innen nincs messze a Temple, míg a Nesle palota Párizs másik végében áll. És tudjuk, hogy soha egyetlen templomos sem lépi át a küszöbét.

Mathieu szó nélkül hallgatta a fiát, gondosan mérlegelve a fiatalember érveit.

Juliane-nak könnyek gyűltek a szemébe:

– Ez azt jelenti, hogy nem látom többé a lányom…

– Engem is annyiszor látsz, ahányszor csak akarsz – vágott vissza Bertrade. – És Aude mindig hazajöhet, amikor nincs rá szükség. Végül ha igent mond-tok, Franciaország jövendő királynőjének szolgálatába áll. Ami nem kis dolog! És megtanítom mindenre, amit tudok. O lesz az örökösöm. Megörökli a passiacumi9

kertet, melyet a néhai Imbert hagyott rám az unokaöcsém rőfösboltjához közeli kis házzal… meg egy kis pénzt is. Mit szóltok?

– Meg kell gondolni – morogta Mathieu, akinek ellenállása percről percre csökkent a sógornője érvei hallatán. – Az is igaz, hogy ha Aude Alainhez megy, akkor sem látnánk gyakrabban…

– Mi lenne, ha megkérdeznénk őt magát is? – vetette fel a nagymama. – A mi családunkban a vitákban mindig szóhoz jutottak az asszonyok is.

– Az asszonyok igen – helyesbítette a fia. – De nem a lányok, akik engedelmességgel tartoznak!

– Azért csak kérdezd meg… és ne felejtsd el megemlíteni azt a kellemes perspektívát is, hogy elmehet Sarcelles-be is a forgács közé…

– Ha szeretné Alaint – jegyezte meg Juliane –, ez a részlet nem' számítana. Nálunk a forgács helyett itt a kőfaragás pora.

Behívták a lányt, és Bertrade kegyesen hagyta, hogy Mathieu tárja elé mindazt, amiről beszéltek, ám amikor a férfi felhozta az ács fiával tervezett házasságot, Aude olyan riadtan hőkölt hátra, hogy egyértelművé vált: nem ezt választja. Mindössze annyit kérdezett azonban:

– Nem maradhatok egyszerűen lány apám házában? Nem vágyom másra!

– Ha senkihez sem akarsz hozzámenni – sóhajtotta az apa –, jobb, ha a nagynénéddel tartasz. Könnyebb visszautasítani a lánykéréseket, ha tudják, hogy az udvarban élsz…

Aude sorban végignézte a szívének kedves arcokat, és az, amit leolvasott róluk, 9 Ma Passy

megerősítette a bizonyosságban, hogy mindannyian nagyon szeretik. Csak a javát, a boldogságát akarták, és ha a nagynénje felkínálta sors az egyetlen megoldás, hogy elkerülje a házasságot, melyről tudta, hogy undorral töltené el, hisz sosem lehet szerelméé, ezt az utat kell választania.

– Legyen az akaratuk szerint, apám, anyám – felelte lágyan, majd a nyakukba ugrott és megölelte őket.

– Jól van – jelentette ki Mathieu. – Holnap magával viheti, húgom. Adja Isten, hogy helyes legyen a döntésünk…

Körülbelül ugyanabban a pillanatban, amikor döntés született a kis Aude sorsáról, négy férfi gyűlt egybe a párizsi Temple nagytermében: a nagymester, Jacques de Molay, az unokaöccse, Jean de Longwy testvér, a francia mester, Gérard de Villier, és Clément de Salerne testvér. Négy fehér alak három nagy piros viaszgyertya fényében az árnyak között, melyek beburkolták a boltíveket, melyeket középen egy erőteljes oszlop tartott.

Jacques testvér nagymesteri székén ült. Hatvan feletti, erős felépítésű férfi volt, akinek bőrét barnára cserzette előbb az akrai, majd a ciprusi napsütés, melyben élete kétharmadát töltötte. Arcának határozott kifejezést kölcsönzött a száj makacs ránca és előkelő vonásai. Kétségbevonhatatlan vitézséggel, ám közepes intelligenciával és szinte nem létező politikai érzékkel jutott a rend csúcsára, mely állam volt az államban, és az elszenvedett kudarcok, valamint a Szentföld végleges elvesztése ellenére – amit nem volt hajlandó elhinni! – hajlott rá, hogy a Templomban, mely kizárólag a pápa fennhatósága alatt állt, az egyetlen olyan egységet lássa, mely képes rákényszeríteni akaratát a nyugati uralkodókra. Nem akart hitelt adni a mindenfelől érkező

nyugtalanító híreszteléseknek. Hisz ő maga kérte fel V. Kelemen pápát, hogy folytasson vizsgálatot a rend belső életében. Igaz, egyszerű formalitásnak tekintette az eljárást, melynek kimeneteléhez szemében nem férhetett kétség, s úgy fogalmazta meg kérelmét, hogy azon átsütött bizonyossága. Enyhén unottan, szakállas arcát tenyerébe támasztva hallgatta Clément de Salerne-t, aki lassan perbeszédszerű mondandója végére ért:

– … és állítom, hogy nem szabad tovább várnunk. Itt az idő, ha még nem késő, hogy elrendeljük az indulást! Annak alapján, amit hallottam, nemsokára bizonyosan késő lesz!

– Nem dramatizálja túl a helyzetet, testvérem? Nemrég találkoztam Fülöp királlyal, és nagyon jól fogadott. Pontosan tudja, hogy ha ellenünk támad, azzal nagyon nehéz helyzetbe kerül a többi uralkodó, sőt a nép előtt is…

– A nép nem szeret minket. Ami a többi uralkodót illeti, azon túl, hogy messze vannak, ne felejtse el, hogy a mi királyunk a legerősebb mind között… – felelte Gérard testvér, aki a nagymesterrel ellentétben jól ismerte Párizst.

– Bizonyára, de meggyőződésem, hogy én látom helyesen a dolgokat. Soha nem merne ellenünk támadni! Mi kezeljük a kincstárát, és szüksége van ránk…

Jean de Longwy félbeszakította a nagybátyját:

– Bárhogy is van, készen állunk. A szekereket berakodták. Vigyük biztonságosabb helyre az archívumainkat és a kincstárunkat! Ha bebizonyosodik, hogy Clément testvér tévedett… akkor még mindig visszahozhatjuk. És Isten segítségével minden jól zajlik majd. Csak azt kell eldöntenünk, hova menjünk. Ha jól emlékszem, Angliát említette, Clément testvér?

– Pontosan. Dieppe felé veszik az irányt, ahonnan a levelezésünk indul a londoni Templomba. A régóta bejáratott úton nem várnak meglepetések. Egy hajó vár magukra. Kiválasztotta a kísérőit? Az ön parancsnoklata alatt, hisz parancsnoki rangban van.

– Igen. Helyeselni fogja a választásom, Clément testvér. Három szekerünk van, hat lovag és három őrmester kell melléjük. A nagyobb kíséret túlságosan feltűnő lenne.

Engedelmével, Gérard testvér – tette hozzá kis meghajlással Gérard de Villiers felé –, az első szekérhez Olivier de Courtenay testvért, Hervé d'Aulnay testvért és Anicet őrmestert választottam, akik már bizonyítottak hasonló küldetésben. A másodikhoz Guillaume de Gy testvért, az unokatestvéremet, aki a jószágok igazgatója, Martin de Lamusse testvért és Richárd le Normand őrmestert, a harmadikhoz pedig Gaucher de Liancourt, az ápoló testvért és Adam de Cronvalle-t, angol testvérünket, aki követségbe érkezett ide, és így tér haza Robert de Pontoise őrmesterrel. Elfogadják, testvéreim?

– Tökéletesen – helyeselt Gérard testvér, és azonnal csatlakozott hozzá Clément is.

Hátravolt még a nagymester. Jacques de Molay mélyen gondolataiba merült, olyan mélyen, hogy talán nem is hallott semmit. A francia mester a szemöldökét ráncolta, és türelmetlenül legyintett.

– Tisztelt testvérem – szólalt meg fémes csengéssel hangjában –, várjuk a végső

döntését… és hadd emlékeztessem, hogy sürget az idő.

Jacques de Molay felállt, végighordozta tekintetét' a három férfin, s végül megvonta a vállát:

– Olyan remekül előkészítettek mindent, hogy nem szívesen ellenkeznék.

Engedélyt adok az indulásra. Vigye a szekereit, Jean testvér! Az imáim elkísérik… de őszintén hiszem, hogy elfecsérelt erő lesz, és hamarosan el kell menniük mindazért, amit most oly gondosan elrejtenek…

Mégis kikísérte őket az udvarba, ahol a két-két normann ló vontatta szekerek várakoztak, látszólag szalmával megrakodva, erős vásznakkal letakarva, melyek egyszerre védték őket az időjárás viszontagságaitól és a hosszú úton elkerülhetetlen kíváncsi pillantásoktól. A kincstárnok testvér éppen a csomagolás tartósságát ellenőrizte. Az a Jean du Tour testvér volt, akivel Molay nézeteltérésbe keveredett egy évvel azelőtt a királynak nyújtandó kölcsön ügyében. El is űzték a' Templomból, de a király – akinek szintén kincstárnoka volt – közbenjárt, igaz, nem sok sikerrel. A pápá parancsa kellett, hogy a makacs nagymester meggondolja magát. Mondani sem kell, hogy a két férfi nem kedvelte egymást, de érzelmeikből semmit sem árultak el. A nagymester csak akkor szólt a kincstárnokhoz, ha nem kerülhette el, Tour pedig, aki szívén viselte a pontos számvitelt, a feladatába merült, s csak a szabályzat megkövetelte udvariasságot tanúsította feljebbvalója iránt. Nem többet és nem kevesebbet.

Ahogy meglátta a négy elöljárót, odament hozzájuk, és illendőn köszöntötte őket:

– A szekerek és a kíséret készen állnak, ahogy látják, testvérek! A két elsőben vannak az értéktárgyak és az itt tárolt arany és ezüst nagy része.

– Azért Fülöp király kincstárát magánál tartotta? – kérdezte kelletlenül Molay.

– Csak azt csomagoltattam be, ami a rendé, nagymester. A király pénze most is a helyén van, ahogyan a házunk mindennapi életéhez szükséges arany és pénz is.

Ellenőrzés esetére veszélyes lett volna mindent elvinni. Ugyanígy itt tartottam a hétköznapi pénztárkönyveket, és ha megvizsgálják a nyilvántartásunkat, nem találnak semmi hibát…

– Bölcs döntés! – bólintott Molay –, de mi van a harmadik szekéren?

– A levéltár legértékesebb darabjai, végtelenül értékes könyvek, birtoklevelek…

vagyis az archívumunk!

– És mit mond, ha meglepődnek a hiányukon?

A kérdésben irónia csengett, de Jean testvér felkészült rá. Kezét ruhaujjába rejtve meghajolt: – Hogy úton vannak limassoli rendházunk felé, mivel a nagymesterünk úgy kívánta, hogy amikor visszatér oda, minden a keze ügyében legyen, ami bizonyítja a rend erejét. Ugyanezt kértük a többi királyságban is az új keresztes hadjáratra való felkészülésként…

– Ez hazugság, maga is tudja.

– Nem egészen – felelte Jean testvér ismét meghajolva. – Ebben az értelemben írtam a külföldi rendházaknak… de kódolt írással. A hazugság alatt ott rejtőznek a valós félelmeink.

– Ebben az esetben nincs több kifogásom. Gérard testvér, indulhatnak, amikor csak akarnak.

Ezzel visszament az épületbe, miközben a francia nagymester, Provence preceptora és Jean de Longwy a lovagok kis csoportjához lépett, mely a lovak mellett várakozott.

– Eljött az idő – szólalt meg komolyan Villiers. – Induljanak, testvérek, és Isten, Szűz Mária és összes szentjeik vigyázzák útjukat! A Templom vagyonának nagy részét viszik magukkal, ahogy a gyökereit is.Vigyázzanak rá. Ám ha véletlenül akadályok gördülnek útjukba – Isten ne adja! –, habozás nélkül, a lehető legjobban rejtsék el mindazt, ami esetleg rossz kezekbe kerülne. Kellően gondoskodva természetesen arról, hogy később megtalálhassuk a kincseket. Imádkozunk küldetésük sikeréért!…

Egy perccel később felpattantak nyergükbe vagy a szekerek bakjára. Egyikük sem a piros keresztes fehér köpenyt viselte, hanem nagy, csuklyás fekete köpenyt. Ahogy kinyílt a megerősített, két, körülbelül tizenöt méter magas torony és kapurács, felvonóhíd és árok védelmezte kijárat10, belevesztek a sötétségbe. Alaposan 10 Az épületegység Párizs közelében állt. de a Ville-Neuve du Temple kerületet alkotó néhány utca összekötötte a várossal.

megolajozták a szekerek kerekeit, és a menet csendben távolodott a városon át. Észak felé tartottak…

Nem sütött a hold, az élen haladó Jean de Longwy mégis tökéletes biztonsággal vezette csapatát. Olivier és Hervé egymás mellett léptettek, a négy további lovag pedig a hátvédet alkotta.

Nem volt hűvös, Olivier mégis úgy érezte, hogy a hideg futkározik a hátán. Felfelé haladtak, és belső indíttatástól vezérelve hátrafordult a nyergében. Talán a falakon égő

fények tették, de az volt az érzése, mintha vörös köd emelkedne fel az alvó városból, és a köd láttán újabb hideghullám futott végig rajta. Hirtelen aggodalom uralkodott el benne, és imával próbált megszabadulni tőle, de életében először nem szárnyalt az ima, mintha láthatatlan akadálynak ütközne. Még sötétebbnek érezte az éjszakát…

V. fejezet

A harag napja

Amikor felvirradt ennek az október 13-i napnak szürke és ködös hajnala, a szekerek és kísérőik körülbelül kilenc mérföldet tettek meg. Éppen egy sűrű erdőn keltek át, ahonnan egy falu háztetői látszottak egy templomos parancsnokság két tornyával és harangjával.

– Az ott Ivry – állította meg egy intéssel Jean de Longwy a menetet. – Ez az első

jelentős állomás a párizsi Temple-ot Dieppe-pel összekötő úton. Pihenünk egy kicsit, meghallgatjuk a napi misét, és napnyugtakor továbbindulunk…

A nagymester unokaöccse jól ismerte az utat, hisz többször megtette már. Megvolt az az előnye, hogy elkerülte Pontoise-t, a királyi várost, mely mellett Szép Fülöp szívesen vonult vissza elmélkedni a Maubuisson apátságba, melyet dédanyja, Kasztíliai Blanka építtetett egykor. Gond nélkül átkeltek a folyón az öreg hídon, mely felett a folyó közepén álló szigetre épült kastélyából a környék ura, Nicolas de Villiers, Gérard, a francia nagymester testvére őrködött. Isle-Adamban így a templomosokat különös rokonszenv övezte… Ivry után egyenes volt az úti Dieppe felé Chaumont-on, Gisors-on, Gournay-n és Forges-on át. Gisors-t leszámítva mindenhol kaphatnak segítséget, ha szükségük van rá.

– Ha jól értettem, Jean testvér – mondta Hervé –, jó úton haladunk a siker felé: azzal, hogy átkeltünk az Oise-on, túl vagyunk a nehezén! Mostantól baráti földön járunk?

– Így is mondhatjuk, testvér. A környékbeliek a Templom útjának hívják ezt az utat. Ez azt jelenti…

Hirtelen elhallgatott, ismét megállította az éppen elindult menetet, felegyenesedett nyergében, és előremutatott:

– Nézzék! Nem olyan, mintha tűz lenne?

A vár belsejéből fekete füstoszlop szállt fel, majd kiáltások hallatszottak, nyögésekkel és különféle zajokkal elkeveredve. Egyértelműen látszott, hogy valami történik az ivryi parancsnokságon. Valami komoly. A nehezen felkelő napban Olivier éles szeme egy pikákkal, sisakokkal felfegyverkezett csoportot látott a bejárat mellett:

– Jean testvér! Katonák vannak ott, és úgy látom, a parancsokságot támadják! A segítségükre kell sietnünk…

– Nem. Túl kevesen vagyunk… és köt a küldetésünk! Istenem! Máris túl késő lenne?

Megfordult a nyergében, és kiadta a parancsot, hogy húzódjanak vissza az erdő

védelmébe, ahonnan jöttek…

– No de – tiltakozott Aulnay – meg kell néznünk, mi folyik ott!

Belepirult Jean de Longwy szigorú pillantásába.

– Ha egyszerű szabadcsapat lennénk, fel sem merülne a kérdés, hisz a szabályzat előírja, hogy csakis egy a három ellen támadjunk. Mindenekelőtt a szekereket kell védenünk.

További vita nélkül engedelmeskedtek neki. A lovagok is leszálltak nyergükből, hogy segítsenek. A menetet levezették az útról, és amennyire lehetett, elrejtették a vastag fatörzsek között Eközben a parancsnok az erdőszélen maradt, és az eseményeket figyelte. Kevesebb volt a füst, és úgy tűnt, megfékezték a tüzet, de a hirtelen beálló csend sem volt megnyugtatóbb. A fa mögött, ahol elrejtőzött, az aggodalom emésztette Jean testvér próbálta megérteni a történteket, felidézve magában Clément testvér szavait, amikor rábízta a küldetést. Annyira meglepődött akkor, hogy merészen faggatni kezdte a rend magas elöljáróját, aki azonban nem vette sértésnek. Jean de Longwy keményfejű, egyenes jellemű, bátor burgundi volt, aki semmitől sem félt a világon, kivéve Isten haragját. Intelligens, de makacs emberként a pokol kapuit is betörte volna, hogy teljesítse a rábízott feladatokat. Ezekért a tulajdonságaiért választotta Clément testvér a kincses menet vezetőjének.

– Attól félek, veszély fenyegeti a rendet – felelte a lovag kérdésére. – Bizonyos jelek, bizonyos könnyű, de valós híresztelések erre engednek következtetni. Jó, ha óvintézkedéseket teszünk.

Mint láthatta, nem ez volt a nagymester véleménye, ami szintén meglepte, de jól ismerte a nagybátyját s azt a tulajdonságát, hogy a következményekkel mit sem törődve ront az akadályoknak naivságában, sőt lelki egyszerűségében, mely megakadályozza hogy felmérje mások reakcióit. Számára a Templom volt a legnagyobb, a legtisztább és a leghatalmasabb egység a világon. Így Longwyt nem lepte meg igazán, hogy Clément de Salerne szinte könyörög neki, eleinte csak javaslatokat téve, végül ellenállhatatlan erővel érvelve. Ahogy az ivryi eseményeket figyelte, attól tartott, talán máris a megjósolt balszerencse első jeleit látja.

Hirtelen valami mást is meglátott. Egy férfi menekült. Meggörnyedve kiugrott egy bokor mögül, és befutott egy másik mögé, közben pedig hátrafordult, hogy lássa, nem üldözik-e. Az erdő felé tartott. Ahogy még közelebb ért, egyre lassabban, mintha elhagyná az ereje, Longwy látta, hogy megsebesült. Nem bírta tovább, kilépett a fa mögül és elébe sietett, fekete köpenyébe burkolta, és bevitte az erdőbe. A meglepett férfi alig ellenkezett.

– Én is templomos vagyok – hallotta. – Jöjjön!

A szökevény fájdalmasan felnyögött, amikor rávetette magát, és Longwy inkább vitte, mint támogatta, amikor visszament Olivier-hoz és Hervé-hez, akik a segítségére siettek.

– Menjünk a szekerekhez! – mondta. – Erősen vérzik!

Az őrmester elájult, és amikor lefektették a fűbe, látták, hogy az oldalát ért sebesülésből patakzik a vér… Hervé föléje hajolt, kioldotta az övét, levette róla szakadt zubbonyát, mely a bőréhez tapadt. A férfi minden egyes, egyre nehezebben vett lélegzetre egyre erősebben vérzett…

– Semmit sem tehetek érte. Túl mély a sebe, meg fog halni. Már az is csoda, hogy idáig eljutott…

– Igaza van, súlyosnak látszik – jelentette ki Gaucher de Liancourt, az ápoló testvér, aki maga is a sebesült mellé térdelt. – De talán megtudhatjuk tőle, mi történt.

Mindig mellette lévő orvosságos táskájából egy gyógynövénytinktúrát vett elő, de a sebesült magához tért, és meghallotta szavait:

– A király emberei… hajnalban… éppen felkeltünk… a hajnali imára… amikor kopogtattak a kapun… Valaki… azt kiáltotta: A király nevében… és félelem nélkül kinyitottunk… a chaumont-i elöljáró volt… és fegyveresek… azért jöttek… hogy letartóztassanak!

– Letartóztatni? – kiáltott fel Jean de Longwy. – Mit tettek?

– Semmit… de eretnekséggel, szimóniával és szodómiával vádolnak… azt mondják, hazugok vagyunk… és sátánimádók! És… magukat is el fogják fogni… ha nem menekülnek…

Fájdalmasan összerándult, és még inkább elsápadt. Azt hitték, eljött a halál.

Gaucher testvér felemelte a fejét és a vállát, hogy megtámassza és megitasson vele néhány kortyot a likőrjéből. A férfi fulladozott, köhögött, de kissé erőre kapott.

Tekintetében aggodalom tükröződött:

– Nekem… végem… maguk meneküljenek… ahová tudnak! Rejtőzzenek el! Akár egy lepratelep mélyén… mert mostanra… az egész királyságban… letartóztatják a testvéreinket… és átkutatják a házainkat… meneküljenek! Istenem!… Miért?

Ezek voltak utolsó szavai. Hatalmas csuklással vér buzogott fel a torkából, majd Gaucher testvér érezte, hogy elnehezül a karján, miközben megmerevedik tágra nyílt szeme. Átadta Olivier-nek a fiolát, és gyengéden lefogta a férfi szemhéját.

– Meghalt – mondta. – Isten fogadja be a lelkét Imádkozzunk!

Letérdeltek egy imára, melyet Jean testvér nem engedett túlságosan hosszúra nyúlni. Felállt. A többiek térden maradtak, szemmel láthatólag felkavarták őket a hallottak. Jean testvér a tettek embere volt, és ebben a katasztrofális helyzetben cselekedni kellett, méghozzá gyorsan!

– Gyerünk, testvérek! Talpra! Nem késlekedhetünk. Az angol Adam Cronvalle kiábrándultan megvonta a vállát.

– És hová menjünk, testvér? Hallotta? Egész Franciaországban, mindenhol letartóztatnak!

– Remélem, maguknál nem így van, Adam testvér.

– A londoni Templomot leszámítva kevesen vagyunk, és nem zavarjuk Edward királyt. Attól tartok azonban, hogy soha többé nem látom viszont Angliát. Mit javasol, testvér?

– Először húzódjunk vissza az erdő mélyére…

– Legelőször el kell temetnünk ezt a szerencsétlent.

– Szó sem lehet róla! – szakította félbe Jean – Valaki észrevehette a szökését. Ha keresik, meg kell találniuk! Most próbáljunk elrejtőzni, amennyire csak lehet…

Nem volt könnyű a sűrű erdőben mozogni a súlyos szekerekkel, de Guillaume de Gy, mint jószágigazgató, valóságos varázsló volt, ha lovakról volt szó. Sikerült újra elindítania a lovakat, melyeket az őrmesterek kantáron vezettek, és elég messzire jutottak ahhoz, hogy az úton haladók ne vehessék észre jelenlétüket. Szürke volt az idő, de egy ideje már nem esett, és a föld száraz volt. Ráadásul, ahogy haladtak befelé a kocsikkal, a lovagok minden tőlük telhetőt megtettek, hogy eltüntessék a keréknyomokat a holttest körül, melyet magára hagytak. Háromnegyed órányi kemény erőfeszítés után végre megálltak egy mohalepte, sziklás kiszögellés és egy enyhe lejtő

között, mely egy folyó felé vezetett, melyet onnan nem láthattak, de hallották a víz csobogását.

Ellátták a lovakat. Mindig és mindenhol ez volt a templomosok első feladata és első gondja. Még a hasonlóan drámai helyzetekben is. Bár nem fogták ki őket, zabot kaptak a magukkal hozott készletből,, és Guillaume testvér két emberrel vízért indult.

Ahogy elérték az ezen a szakaszon éppen kanyart leíró vizet szegélyező fűzfákat, a három férfi a túlparton a fák védelmében észrevett egy tágas tisztást, melynek közepén kihegyezett gerendákból ácsolt kerítés mögött épületek emelkedtek. Egy kápolnát jelző

kis harangtorony, és az alacsony építmények körül egy félig összeomlott torony.

Mindez tanyára emlékeztetett, azt leszámítva, hogy nem sok tanya épül az erdők közepén. Ugyanakkor lakták az épületeket, ahogyan arról a tetőről lustán felszálló füst tanúskodott. Az együttesből mégis végtelen szomorúság áradt, és amikor a vasalt kapu kinyílt, és utat engedett két korsót cipelő embernek, a templomosok megértették, miért tűnik olyan baljóslatúnak a hely: az egyik férfi Szent Ládrus11 fekete csuháját viselte, a másik pedig, akinek arcát nem rejtette szürke tunikája csuklyája, hisz nem tudta, hogy figyelik, furcsa, lepra deformálta vonásokat mutatott…

– Lepratelep! – suttogta Guillaume testvér. – Ne zavarjuk meg a nyugalmukat…

Kimerték a vizet, melyre szükségük volt, és visszatértek a szekerekhez, anélkül, hogy magukra vonták volna a szerzetes és a beteg figyelmét, de beszámoltak a látottakról. Miután befejezték a lovak ápolását, megették a sajtot és kenyeret, melyet elővigyázatosságból mindig vittek magukkal, majd tanácsot tartottak. Tanácsot, melyen senki nem sietett szót kérni, s mindenki megpróbálta felfogni a hihetetlen katasztrófát, mely a rendet sújtotta. Letartóztatás! Mindenkit letartóztatnak, és bizonyára börtönbe vetnek a királyságban! Őket, akik tegnap oly hatalmasak voltak, annyi erőd, föld és gazdagság urai? Hogyan lehetséges? És milyen aljas vádakkal! Mit mondott a halott testvér? Szimónia? Szodómia? Sátánimádás?… Ez őrültség! Felborult a világ! Valaki végre megtörte a csendet:

– Mit tegyünk?

– Először is imádkozzunk! – mondta Olivier. – Isten kezében vagyunk. Talán megvilágítja számunkra a homályt…

Jean testvér egy bólintással helyeselt, és hosszú percekig egybefonódó hangok fordultak az Atyához, a Szűzanyához, patrónusukhoz, s végül az ének helyett 11 Vagy Szent Lázár

elsuttogtak egy Veni Creatott.

Jean de Longwy felállt, és végtelen nyugalommal levette hosszú fehér zubbonyát, megcsókolta rajta a piros keresztet, és gondosan összehajtogatta.

– Kövessék a példámat, testvérek! Meg kell válnunk a megkülönböztető jegyektől, melyekre oly büszkék voltunk! Adja az ég, hogy igazságot szolgáltassanak nekünk, és egy nap ismét felölthessük őket…

Könnyes szemmel követték a szavait. Ugyanígy meg kellett válniuk az acélsodrony páncéltól, melyet a nyakukat és fejüket védő, csak az arcot szabadon hagyó sodronysisak egészített ki.

Békeidőben elegendő volt ennyi védelem egy szállítmány kíséréséhez. Nem viseltek sem harci sisakot, sem vas fejfedőt, mégis, ahogy egymást kisegítették a szűk tunikából, úgy érezték, mintha a bőrüket nyúznák le.

Az ing és vászonharisnya felett fekete gyapjúzekét és nadrágot viseltek.

Természetesen még ebben az öltözetben is egyformák voltak. Clément testvér előrelátó utasításának köszönhetően azonban mindazok, akiket már régen kiválasztottak a küldetésre, hetek óta növesztették a hajukat, melyet a szabályzat majdnem kopasznak írt elő, és jelentősen megnyírták a szakállukat és bajuszukat. Jean testvér egy pillanatig elnézte őket, majd felsóhajtott:

– Nem folytathatjuk így az utat. Külön kell válnunk: egy szénásszekér, melyet három paraszt kísér – ha kellően összepiszkoljuk magunkat, elhihetik rólunk –, még észrevétlen maradhat, de három, ráadásul ilyen egyforma férfi kíséretében sosem jutna át.

– Hogy érti, hogy váljunk külön? – kérdezte Olivier. – Különböző utakon menjünk Dieppe-be, vagy időeltolódással induljunk? Kétnaponta egy szekér például… Az a baj, hogy egyedül maga ismeri az utat és a környéket, és ha minden szekér külön úton megy, könnyen eltévedhetünk…

– Tökéletesen igaza lenne, ha még mindig Dieppe-be tartanánk, de ha Fülöp király valóban lefogatja Franciaország összes templomosát, biztosak lehetünk benne, hogy az ottani házunk sem maradt érintetlen… sem a rend hajói, hacsak nem maradt idejük kifutni a tengerre. Semmit sem találnánk… kivéve a helyi elöljáró katonáit…

– Akkor hova menjünk? Itt nem maradhatunk! – vetette fel Hervé d'Aulnay.

– Itt nem. A saját biztonságunk előtt azonban arra kell gondolnunk, hogy biztonságba helyezzük Fülöp király karmai elől a rend kincsét! Három különböző

helyre kell elrejteni. Nem bízhatjuk egyik házunkra sem: azzal csapdába rohannánk.

Tehát olyan rejtekhelyeket kell találnunk, ahol senkinek eszébe sem jutna keresni:

– Nemesi otthonokat például? – javasolta Olivier a valcroze-i titkos barlangban pihenő frigyládára gondolva.

– Feltéve, hogy a várúr megbízható emberünk, különben hogyan lehetnénk biztosak benne, hogy ha kedvesen is fogadnak, az elutazásunk után nem sietnek kifosztani a kincseket, melyeket rájuk bíztunk? Még abban sem vagyok biztos, hogy Nicolas de Villiers, aki ma éjjel segített gond nélkül átkelni az Oise-on, ellenállna a kísértésnek. A gázló szép pénzt hoz neki, de szereti az aranyat…

– Akkor talán bencés kolostorok? A Templom Szent Bernát gyermeke, aki a rend, az ima és a szépség békés kikötőivé tette a kolostorait – szólt közbe Gaucher de Larchant. – Ők nem tagadnák meg a segítséget

– Ez is egy lehetőség. Ám itt is felmerül, hogy lehet, hogy személyünkben habozás nélkül menedékre találhatunk náluk, de a kincseink nem lennének igazán biztonságban…

– Akkor?

– Akkor…

A burgundi sötét szeme egymás után a nyugtalan arcokra szegeződött, melyek tőle várták a megoldást, s egész testében érezte a feszültséget.

– Hallották, mit tanácsolt a szerencsétlen testvér, aki a karunkban halt meg?

„Rejtőzzenek el akár egy lepratelep mélyén.” És ha jól értettem Guillaume testvér szavait, áll egy a folyó túlsó partján…

Olyan hallatlan volt a javaslat, hogy senki sem felelt Undor szele futott végig a férfiakon, akik pedig hozzászoktak a csatamezőkön oszladozó halottak bűzéhez és a háborúk szörnyűségeihez, mégis reszkettek a leprától, mely élve emészti el a beteget.

Elsőként az angol Adam Cronvalle tiltakozott:

– Abban a borzalomban akar eltemetni? Akkor már inkább a máglya. Az gyorsabb…

– Nem magunkat, hanem mondjuk az egyik szekér tartalmát. A Szent Ládrus-testvérek öröktől fogva lekötelezettjeink, és kockázat nélkül kérhetjük a segítségüket.

Mondtam, hogy a telep közepén áll egy romos torony. Ott biztonságba helyezhetjük a kincs egy részét. Már megyek is…

Cronvalle feléje mozdult, hogy megállítsa:

– Gondoljon arra, mi várja ott, testvér!

Longwy gyengéden eltolta a kezét, a választ azonban Olivier vállalta magára:

– Az ősöm, Thibaut de Courtenay IV. Jeruzsálemi Balduin, a csodálatos leprás király fegyvernöke és hűséges barátja volt. Együtt nevelkedtek, és sosem vált el tőle, kivéve, amikor Szaladin foglya volt, de azután a haláláig osztozott a sátrán és a szobáján. És soha nem érintette meg a betegség… Londonban ilyen félősek lennének?

A hang hideg megvetése haragos lángot gyújtott az angol szemében, aki elvörösödött. Hervé d'Aulnay azonnal közbelépett:

– Nyugalom, testvérek! Mi maradtunk talán az utolsó szabad templomosok. Mi lesz velünk, ha veszekszünk? Jean testvér csak azt akarja megmenteni, amit ránk bíztak!

Könyörgés tükröződött barátjára szegeződő pillantásában. Olivier mereven elmosolyodott: – Bocsásson meg, Adam testvér! Csak kiszaladt a számon…

– Nem tesz semmit…

Eközben Jean de Longwy elindult Guillaume de Gyvel, aki ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje. Sokáig vártak rájuk, s közben a szabályzat előírta imákkal próbálták lefoglalni magukat, de nem volt könnyű. Bár mindannyian régóta megszokták a vallási gyakorlatokat, éppen ez a megszokás tette, hogy most, a borzalmas körülmények között laposan, igazi átélés nélkül csengtek. Ellenségesen vette körül az erdőt a külvilág. Még Olivier, aki olyan fiúi szeretettel viseltetett Krisztus és a Szűzanya iránt, mintha családtagjai lettek volna, sem találta meg a szertartásos szavak megszokott visszhangját. Mintha az ég kapui bezárultak volna: kísértette az apjától hallott régi átok. Lehet, hogy eljött a harag napja, melyet a hattini aggastyán megjósolt? Isten elhúzta óvó kezét a Templom fölül, mely mostantól a vesztébe rohan?

Már esteledett, mire Jean de Longwy visszatért. Egy fekete csuhás szerzetes kísérte:

– Ő Sebastien testvér, a Szent Ládrus-ház perjelje… Hajlandó mellénk állni, és azért jött, hogy segítsen átkelni a folyó gázlóján. Induljunk!

– Mindannyian? – kérdezte Cronvalle. – Azt hittem, csak néhányan.

– Ma estére mind odamegyünk. Legalább az emberek és a lovak biztonságban lesznek, ha elromlik az idő… mert úgy látom, elromlik…

– Van elég helyünk a három szekérnek – szólalt meg lágyan a perjel. –

Pillanatnyilag a lepratelep szinte üres.

– Meghaltak a leprásaik? – nyögte az angol elfojthatatlan bizalmatlansággal.

– Nem. Egy szent férfiú érkezett hozzánk nemrég, és elvitte őket a Loire-parti Tours városába, hogy Szent Márton sírjánál imádkozzanak, akinek egy hónap múlva üljük az ünnepét. Azt beszélik, gyakran meggyógyítja a leprásokat… és nem tudtam visszatartani őket! Isten könyörüljön szerencsétleneken! – tette hozzá, és keresztet vetett.

– Ráadásul – vette át a szót Longwy – az egyik szekér tartalmát elrejthetjük a romos torony alatt.

– És a másik kettő? – érdeklődött az angol.

– Adok maguk mellé egy vezetőt, aki elkíséri magukat egy rejtekhelyre – felelte Sebastien testvér. – Most jöjjenek. Közeledik az éjszaka, és sötétben nehezebb megtalálni a gázlót…

Útnak indultak, és miután néhány percig a fák között haladtak, kiértek a folyópartra, ahol hamarosan egy nagy kő jelölte ponthoz érkeztek. Az élen haladó Sebastien testvér megállt:

– Itt van az átjáró – mutatta. – Nem látszik, de a folyómeder itt megemelkedik. Az ókori rómaiak hidat építettek a kényelmes átkeléshez. Beomlott, de a belőle keletkezett víz alatti út elég széles a szekereknek is… ha pontosan követnek, és nem térnek le róla…

– Vezessen! – felelte egyszerűen Longwy. – Engedelmeskedünk…

Bár időbe és nagy odafigyelésbe tellett, gond nélkül megtörtént az átkelés, és nem sokkal később a teljes menet elérte a lepratelep udvarának döngölt földjét. Sötét volt, melyet alig enyhített egy fáklya fénye a kápolna bejáratánál. Ahogy Longwy gondolta, egykori udvarház volt, és bár az egyetlen torony félig beomlott, a lakóépület pedig megsemmisült, néhány kiszolgálóhelyiség jó állapotban maradt. A szekerek egy széles szélfogó alatt találtak menedéket, a lovak pedig a régi istállóban. A betegek egy átalakított akolban laktak, az őket gondozó három szerzetes pedig egy szomszédos kis épületben. Az utazók érkezésére mindössze két szerzetes jött elő, akik az Isten házaiban megszokott udvariassággal köszöntötték őket.

A templomosok a nap nagy részében úgymond pihentek, bár az aggodalom nem engedi az ellazulást, ezért azonnal kiürítették az első szekeret, és bevitték tartalmát a toronyba, melyből, ahogyan azt Jean de Longwy megállapíthatta, csak a földszinti terem maradt – bár a mennyezete annak is berepedt! – és egy lefelé induló lépcső.

– Ahogy azt Jean testvérnek megmutattam, a pince mögött, melyben az élelemkészleteinket tartjuk, két föld alatti járat nyílik. Az egyik egykor az ivryi templomos parancsnokságra vezetett, a másik a mezőre. A parancsnokság felé futót lépcső mélyíti el, hisz átível a folyó alatt, de eltorlaszolták, amikor ezt az öreg udvarházat leprateleppé alakították. A másik az erdőn túl egy kápolna kriptájába fut ki, melyet már régen leromboltak, és mára csak egy nagy kőhalom, átjárhatatlan szederbozóttal benőve…

– Ide rejtjük a rakományunkat. Azután lezárjuk a bejáratot erről is…

– Ha így van – szólalt meg Guillaume de Gy –, miért nem hagyjuk itt a másik két szekér tartalmát is?

– Mert nagyon szűk a kripta, és már van benne egy sír – felelte a vezetőjük. –

Ráadásul egy szekeret itt hagyhatunk Sebastien atyának, aki használatba veheti vagy eltüzelheti, és itt maradhat a két ló is – elszökhettek az ivryi istállóból, hisz ha jól láttuk, tűz volt –, melyeket nem lesz nehéz eladni a környékbeli földműveseknek a szent ház javára. Három kocsit és hat lovat azonban nem hagyhatunk, nem tudna mihez kezdeni velük. Ráadásul jobb, ha elosztjuk a kincset. Nem valószínű, hogy ha a véletlen úgy hozza, hogy valaki rátalál a kincsre még azelőtt, hogy a Templom, mint remélem, új erőre kap, két másik embert is ugyanilyen szerencse érne.

Az éjszaka egy részében a kosarakat, ládákat és hordókat cipelték a föld alatti járatban, melyet azután körülbelül félúton beomlasztottak. Végül a lovagok ettek egy keveset Sebastien atya kínálására, és megpihentek a szalmán, melyet a torony alacsony termében terítettek szét. Egyedül Jean de Longwy nem aludt. Bezárkózott a perjellel a szerzetesi lak kis szobájába, ahol Sebastien atya a közösség számadásait vezette. Sokáig beszélgettek az asztalra könyökölve, egy olajlámpás fényében…

Már hajnalodott, amikor a szerzetes elfújta. Az előzőhöz hasonló szürke, szomorú reggel virradt fel alacsonyan álló felhőkkel, melyekből azonban nem hullott eső. Jean testvér, aki végre egy pillanatra hagyta, hogy lesújtsa a tragédia, jobban örült, hogy így van: a ragyogó napsütés sértette volna a hatalmas kataklizmát. Hosszú percekig elüldögélt a torony kőküszöbén, miközben a távolból egymásnak felelgettek a kakasok, és a három szerzetes a kápolnába vonult, mielőtt nekikezdett volna a mindennapi munkának és a lakók ellátásának. Csak két beteg maradt, egy még járóképes öregember és egy gyermek, az unokája.

A burgundi nem is gondolt imára, egyedül kis csapata jövője foglalkoztatta, ha egyáltalán sikerrel végződik a kalandjuk. Ő maga azt tervezte, hogy visszatér a családja földjére, Dijon mellé. Guillaume de Gy rokona ugyanígy tehet, de mi lesz a többiekkel, akiknek a párizsi Temple lett az otthona?

Végül felállt és megrázta a vállát, mintha szabadulni akarna a súlyos tehertől, és felébresztette az üres szekér kísérőit: Olivier de Courtenay-t, Hervé d'Aulnay-t és Anicet őrmestert.

– Eljött az idő, hogy különváljunk, testvéreim! – mondta. – Elmehetnek, ahová akarnak, a két lóval, mely idehozta magukat. Az egyikük vegye a nyergébe az őrmestert. Túl sokan vagyunk ezen az egyébként elhagyatott helyen, ha valaki észrevesz, könnyen kíváncsiskodni kezdhet.

Hervé, bár megszokta, hogy vita nélkül engedelmeskedik, most megkérdezte:

– Mi lesz a másik két szekérrel és a társainkkal?

– Hosszan beszélgettem Sebastien atyával. Úgy ismeri ezt a vidéket, mint a tenyerét, hisz itt született, és az éjjel elvezet engem és a második szekeret Neaufles-ba, ahol Gisors mellett a családjának van egy várkastélya. Ezt a kastélyt egy föld alatti járat köti össze a gisors-ival12…

– Gisors királyi vár, ha nem tévedek, és onnan jöttek azok, akik elfogták ivryi testvéreinket – vetette ellen Olivier. – Nem a farkas torkába veti magát?

– Igaz, fennáll a kockázat, de a lepratelepeket leszámítva miféle jobb rejtekhelyet találhatnánk a kincsnek, mint újdonsült ellenségünk birtokát? Sebastien atya tudja, hogyan jutunk be. Ráadásul a járat egyik ága a Sainte-Catherine-templomba vezet, a falakon kívülre. Azután visszajövünk ide, és útnak indítom a szekér kíséretét. Végül a harmadik kocsival, ha Isten is úgy akarja, Gaucher és Adam testvérekkel elmegyünk a Valaux-Lépreux lepratelepre Saint-Laviers-be, Abbeville közelében. Sebastien atya szerint a Templom alapította és bízta Szent Lázár szerzeteseire, hogy azokat a testvéreinket ápolják, akik a Szentföldön elkapták a betegséget…

– Abbeville? – nyögött fel Hervé. – Az nagyon messze van.

– Nem messzebb, mint Dieppe, és Adrien testvér, aki egykor onnan jött, majd mutatja az utat. Leprásoknak öltözünk, akik utolsó menedékükbe tartanak. Nincs messze a tengertől, így mint remélem, Adam testvérnek sikerülhet visszatérnie Angliába, ahová lehet, hogy Gaucher testvér is elkíséri…

– Maga miért nem, testvér? És miért nem hajózzák, be a rakományt is?

– Túlságosan kockázatos lenne. Semmit sem sejtettünk abból, amire a király készült, és azt sem tudjuk, nem egyezett-e meg Edward királlyal. Biztosabb rejtekhely kell. Ami engem illet, megpróbálok hazatérni Burgundiába, ahol remélem, hogy Agnès hercegnő13 nem hajolt meg az unokaöccse akarata előtt! Onnan majd megfizettetek Fülöp királlyal azért, amit velünk tett. A legrosszabb esetben addig is menedéket találhatok a citeaux-i apátságban!…

Beszéd közben szigorú arca még felhősebbre váltott. Anicet őrmester mégis 12 Szent Lajos kiskorúsága idején Kasztíliai Blanka egyszer ezen a járaton menekült meg egy támadás elől.

13 Szent Lajos lánya, Eudes de Bourgogne herceg özvegye megkockáztatott egy kérdést:

– Nem tarthatnék önnel, nagyuram? Én is arról a vidékről származom, és szívesen visszatérnék…

– Azt hittem, Olivier testvér fegyvernöke.

– Nem – magyarázta a lovag. – Anicet őrmester osztozott Hervé testvérrel és velem egy nehéz küldetésben, ennyi az egész. Ráadásul a ránk zúduló katasztrófa felszabadítja…

– És maga mit csinál?

– Visszamegyek Párizsba, hogy megtudjam, mekkora a baj, hogyan reagált a nagymester… és főleg mi lett Clément de Salerne-nel, aki második apám.

– Én pedig vele tartok – tette hozzá nyugodtan Hervé. – Ha kell, talán menedéket találhatunk a bátyámnál Moussy-le-Noble-ban, mely sokkal közelebb van, mint Olivier testvér Provence-a. Nagy szükségünk lesz a gondolkodásra…

– Min gondolkozzunk, ha a király a vesztünkre esküdött? – vetette oda keserűen Courtenay, arra gondolva, hogy az átok válik valóra, és semmit sem tehetnek. –

Számunkra csak két út marad: vagy elhagyjuk a királyságot, ha a határokon túl még fennmarad a rend, vagy visszavonulunk egy kolostorba, ahogyan azt említette, Jean testvér. A lázadást tiltja a szabályzat… Kérem, ne felejtse el!

– Bárhogy is van, ha meggondolják magukat, és sikerül oda jutnom, tudniuk kell, hogy Longwy kastélya mindig nyitva áll önök előtt… testvérként! Most készüljenek!

Vigyenek magukkal egy kis ennivalót. Azután Adrien atya kivezeti magukat az erdőből Isle-Adam felé, de nem ugyanazon az úton, amerről jöttünk…

Miközben az istállóba tartottak a lovaikért, Olivier látta, hogy a betegek lakrészéből egy lepra emésztette arcú öregember jött elő, és leült az ajtó mellé egy padra. Kezét egy világszép, szőke kisfiú vállán pihentette… Hat- vagy hétéves lehetett, és rózsás arca, melyben búzavirágkék szempár ragyogott, majd kicsattant az egészségtől. Vidáman beszélgetett az öreggel, aki mosolyféleséggel pillantott rá. Olivier Sebastien atyához fordult:

– Mit keres ez a fiú itt, ebben a halottas házban, amikor nem látszik betegnek?

– Úgy kellene mondania, még nem látszik betegnek. Az apja és az anyja itt halt meg a betegségben, és az öreg Fabien, a nagyapja is fertőzött, mint láthatja…

– De ő egészséges? Nem maradhat…

– Pedig itt kell maradnia – sóhajtotta a szerzetes. – Még csak hatéves, de biztos lehet benne, hogy fertőzött. A gyerekeknél a lepra csak kilenc-tíz éves korban, a kamaszodással ütközik ki…

Olivier-nak eszébe jutott a fiatal leprás király története, melyet egykor az apjától hallott. Ő is szép volt, ragyogó és életerős, amikor a nevelője, Guillaume de Tyr észrevette, hogy nem érez fájdalmat, amikor megütik. Kilencéves volt! Ez a gyerek azonban nem király. Nincs más családja, mint ez a sír felé tartó öregember…

– Mi lesz vele, ha meghal a nagyapja? – kérdezte.

– Velünk marad… és minden erőnkkel ápolni fogjuk, mert szeretjük a kisfiút.

Bevallom, néha kétségeim támadnak az ilyen igazságtalanságok láttán…

Elhallgatott, és a lovak mögé húzódott.

Egy perccel később az útnak indulók elbúcsúztak társaiktól. Egyszerű, csendes búcsúzás volt, melyet átjárt a pillanat felindulása, melyben mindannyiuk élete, mely eddig szép, egyenes vonalban megírtnak látszott, megtört egy falon, melynek kiterjedését és keménységét még egyikük sem mérhette fel. Meg kell próbálniuk tovább keresni az utat egy ideál felé, melyben még abban sem lehettek biztosak, hogy Isten megmaradt számukra. Megölelték egymást, majd Hervé és Olivier kezükbe vették lovuk kantárát, és megindultak Adrién atya nyomában a parton, a folyó forrása felé.

Körülbelül fél mérföld után elhagyták a vízpartot, és egy ösvénykereszteződéshez értek. A lazarénus dél felé mutatott:

– Csak egyenesen menjenek. Negyed mérföldre innen rátalálnak az útra, melyen jöttek. Isten önökkel!

Meg sem várta a köszönetüket, kezét ruhaujjába rejtette, és beleveszett a fák sűrűjébe…

* * *

Három nappal később két ferences szerzetes – szürke csuklyás csuha háromcsomós kötélövvel – haladt a Saint-Denis-i úton, mely a mezőkön keresztül az ugyanezt a nevet viselő kapuhoz vezetett, és a legnagyobb párizsi utcában folytatódott, mely a Szajnáig átszelte az összes jobb parti kerületet. Durva szíj-szandálba bújtatott lábuk megpihentetésére leültek egy útjelzőre egy ösvény bejáratánál, mely egy dombra vezetett fel, ahol a tetőn egy furcsa építmény állt: nyers kövekből rakott alapzaton négy oszlop emelkedett minden oldalon, és négy középen, gerendák kötötték össze őket, két emeleten negyvennyolc nyílást vágva az égen. Minden gerendához egy láncot rögzítettek, s szinte mindegyiken egy felkötött holttest himbálózott. Volt, aki még felismerhető volt, volt, akit már rongyosra csipkedtek a hollók. Ez volt a Montfaucon bitófa, melyet Enguerrand de Marigny, az épületek felügyelője építtetett újjá. Két lándzsás őr állt az alapzathoz vezető lépcsőnél, mellettük pedig egy kis csoportnyi férfi, nő és gyerek tolongott, néhányan könnyezve. Bizonyára éppen kivégzést tartottak.

Mások távolabbról figyeltek, a két szerzetes mellől, akik azt hallották:

– Gondolja, szomszéd, hogy templomosok is vannak köztük? – érdeklődött az egyik, zöld sapkás, nem éppen intelligens külsejű férfi.

– Ugyan, még korai! Előbb le kell folytatni a perüket! – felelte a másik, aki kétszer olyan kövér volt, és nagyon fontoskodónak tűnt. – Meglepne, ha valaha is itt látnánk őket. Azért, amivel vádolják őket: eretnekségért, szodómiáért, szentséggyalázásért, nem becsületes kötél jár nekik, hanem máglya!

– Tényleg úgy gondolja, hogy mindezt elkövették? – kérdezett tovább a másik.

– Ez áll Fülöp királyunk levelében, melyet tegnap hirdettek ki, és a király biztosan tudja, mit ír…

– Az már igaz! De ha kíváncsi a véleményemre, szomszéd, nem is lep meg igazán!

Semmire se jók már azok a népek, mióta nem a Szentföldön vannak, és azt hallottam, szép kis dolgok történnek a rendházaikban…

A beszélgetés folytatása elveszett a hallgatóik számára, mivel a két szomszéd visszaindult a városba… Észre sem vették a két szerzetest. Hervé d'Aulnay felsóhajtott:

– Ha a nép többi része is így gondolkozik, nem sok védelmezője lesz a rendnek!

– Mi mást reméltek? Sosem jó irigységet kelteni, és ennek az embernek a szemében már csak felesleges lovagok vagyunk, akik hatalmas vagyonon ülnek…

– Feleslegesek? A rendházaink bőségesen jótékonykodnak, és a nagymester egyre sürgeti az új keresztes hadjáratot! Az alamizsnáról jut eszembe… kolduló barátok vagyunk?

– Ha nem kérsz, nem is kapsz semmit, fiam! – nevette el magát Olivier. – És ezek ketten észre sem vettek minket…

– Nem akartak észrevenni. Bárhogy is van, félek, sosem fog sikerülni. Inkább más ruhát kellett volna választanunk…

– Jean de Villiers-nek nem volt mása. Így is hálával tartozunk neki: még megborotválkozva is úgy találta, hogy nagyon templomosnak látszunk.

Isle-Adam ura, bár befogadta őket, nem titkolta, hogy október 13-a után egy királyi követ kereste fel egy hirdetménnyel, melyben kikötik, hogy bárki, aki menedéket nyújt egy templomosnak, súlyos büntetéssel sújtható, a birtoka elkobzásától egészen a börtönig. Ő pedig Gérard de Villiers, a francia nagymester testvére volt, így teljes természetességgel került a gyanús személyek listájának élére. Ugyanakkor erős jellemű

férfiként készen állt megvédelmezni szigeti erődítményét mindenkivel, akár a királlyal szemben is:

– Ami nemes öcsémet illeti – tette hozzá –, biztosan nem hagynám, hogy a falaim előtt mészárolják le, anélkül, hogy a segítségére sietnék.

– Mi nem vagyunk a testvérei? – kérdezte Olivier.

– Maguk az ő testvérei, hisz így nevezi magukat. Ezért segítek. A szememben a Templom tiszta az aljas vádak alól, melyekkel két napja illetik.

– Tehát igaz, amit hallottunk? – szorult el Olivier szíve. – Az összes templomos házat megtámadták ugyanazon a napon, ugyanabban az órában? Szinte hihetetlen.

– Pedig igaz: Fülöp királynak rendkívüli tettet sikerült végrehajtania, melyből felmérhető, mekkora hatalma van királyságszerte… Ha vissza akarnak menni Párizsba, át kell öltözniük.

Olivier és Hervé tehát elcserélték ruháikat két szürke csuhára, lovukat két szandálra, melyhez szemmel láthatólag nem szokott a lábuk, s melyek azt juttatták Olivier eszébe, amit édesapja mesélt arról, hogyan tette meg egykor az utat az elfeledett torony és a joignyi parancsnokság között, amikor a cháteaure-nard-i elöljáró elől menekült. Az erős és a lábat gondosan védő csizma lecserélése a bőrszíjakból álló szandálra valóságos büntetés volt, különösen amikor az eddig is nyirkos idő hidegre váltott. Ráadásul Hervé kizárólag Olivier iránti barátságból fogadta el. Semmi értelmes okot nem látott, amiért visszamerészkedjen Párizsba, amikor könnyen, néhány óra alatt elérhette volna az atyai kastélyt Moussyban, mely szintén a fővárostól északra állt… anélkül, hogy meg kellett volna válnia a lovától. Olivier azonban tudni akarta, mi lett Clément testvérrel, így kénytelenek voltak visszamenni a Temple közelébe, hogy meghallgassák, mit mondanak a környéken… Aulnay hiába vetette fel, hogy Moussy alig hat mérföldre fekszik a Citétől, és ott legalább nyugodtan gondolkodhatnának, míg így semmi sem védi őket, Olivier makacsul kitartott. Elismerte, hogy a barátjának nincs oka vele tartani, de maga nem tágított.

– Isten talán úgy akarja, hogy itt váljon el az utunk – mondta végtelenül gyengéden. – Menj haza! Megígérem, hogy utánad megyek, amint megtudom, amit annyira szeretnék!

– Utánam jössz? Egyedül sosem találod meg az utat! – morogta Hervé. – A mi öreg Moussynk nem nagyváros. Nem minden út vezet oda. Együtt vágunk a kalandba, és egy szót se többet!

Beleburkolóztak a magas termetükhöz kissé rövid szürke ruhába, és a két barát belevegyült a zöldségszállító kocsik, öszvérháton ülő nők, katonák, parasztok és mindenfelől érkező utazók áradatába, melyet Párizs a vidám bevonulások és királyi temetések útjára vonzott: a Pontoise, Isle-Adam, Chantilly, Senlis, Nanteuil-le-Haudouin és Meaux leírta félkör falvainak népéhez.

Útnak indultak, és gond nélkül átlépték a Saint-Denis-kaput, ahol a katonák inkább a kimenőket, mint az érkezőket figyelték… Megváltozott a hangulat. Máskor életteli, vidám volt a város, most azonban a dráma megrendülését tükrözte. Nem hallatszott énekszó vagy vidám kiáltozás, az emberek inkább két-háromfős csoportokban, halkan beszélgettek a boltok szélfogói alatt. Mindenki sietős léptekkel ment a dolgára, mélyen a szemébe húzott sapkával vagy főkötővel, éber pillantásokkal.

Még az utcai tevékenységek megszokott kiáltásai is tompábbak voltak. A brie-i sajtot, forrásvizet, meleg levest, süteményt vagy halat kínáló szavak mintha elfojtódtak volna a mozgóárusok torkán. Az asszonyok köpenyüket szorosan összehúzva siettek a templomba vagy a vásárlásra, semerre sem nézve maguk körül. Az egyikük, ahogy elhaladt Hervé mellett, egy pénzdarabot csúsztatott a kezébe, és kérte, hogy imádkozzon érte. Mintha hatalmas takaró borult volna Párizsra…

A Temple épületegyüttese körül, melynek kijáratait katonák sorfala védte, még rosszabb volt a helyzet.

Az emberek csoportokba verődtek, és maguk sémi tudták, mire, de vártak. A koldusok megszokott gyülekezete, mely mindennap eljött élelemért és alamizsnáért, most is itt volt, de ahelyett, hogy a bejárati tornyok felé tódult volna, ahol az őrség állt, némi távolságban leült, és csak nézte a vassisakos, bezárult arcú katonákat, akik mintha az elveszett paradicsom lángpallosú angyalai lennének.

A két álszerzetes hasonlóan érzett. Azzal a különbséggel, hogy számukra nem a megtiltott édenről volt szó, hanem az otthonukról, melynek minden zugát, minden formáját ismerték. A Temple együttese város volt a városban számos épületével, pompás kápolnájával, melynek kerek szíve felett keleties kupola emelkedett, a kórházával, a lakóházaival, a Caesar-toronnyal, mely az előző évszázadban épült, és szögletes alaprajzú három emelete egy-egy szoba volt, és Hubert testvér nemrég befejezett, csodálatos művével: a nagy toronnyal, melyet donzsonnak is neveztek, s mely önmagában is valóságos erődítmény volt szögletes formájával, melyet kisebb kerek tornyok vettek körül, ötvenméteres magasságba szökve kék palatetejükkel. A Kincstár számára építették…14

Ott volt a szép káptalanterem is, a nagy istállók, a tanya, az itatóhely, a temető, a börtön és a rend pellengére. Nem számítva a malmot, a pékséget és a kiszolgálóhelyiségeket, ahol a feudális törvények szerint a szakmunkások, kőművesek, kőfaragók, ácsok éltek, akiket a Templom alkalmazott. Mint az épületegyüttes többi része, ez a szakasz is kívül esett a királyi hatalmon, ráadásul mint minden nemes építőmester-céh, élvezte az egykor Szent Lajostól kapott kiváltságokat.

A magas falak elrejtették a belsőt, a két templomos emlékezete azonban hű képet festett róla… Odaléptek az egyik koldushoz, egy negyven körüli férfihoz, aki összefont karral támaszkodott egy bokor rugalmas ágainak.

Nem igazán hasonlított a társaira. Bár ruháján szakadások és lukak látszottak, jobb napokat is láthatott, hisz a kopott szövet valaha minőségi volt, és ügyes ollók szabták.

Hosszú, kócos ősz haja és dús szakálla volt, barna szeme azonban élénk maradt, bár nehéz volt megfejteni a kifejezését.

– Isten békéje legyen magával, testvérem – kezdte Hervé kis köhögés után. –

Megkérdezhetem, mit csinál?

A férfi gyors pillantást vetett rá, majd megvonta a vállát:

– Mint láthatja, ugyanazt, mint a többiek. Várok!

Bár kissé rekedtes volt a hangja, talán a túlzott italozástól, szépen beszélt, és Hervé arra gondolt, biztosan nem koldusnak született.

– No de mire várnak? Bocsássa meg, kérem, a kíváncsiságom, de a testvérem és én hosszú utat tettünk meg, messziről jövünk, és nem tudjuk, mi zajlik Párizsban.

– Olyan messziről jönnének, hogy a királyság nagy híre nem jutott el magukhoz?

– De igen! Hallottuk, hogy a király elfoglalta az ország összes templomos házát.

Olyan hihetetlennek tűnik! Még inkább most, hogy azt látjuk itt a templomos parancsnokságnál, hogy alamizsnára várnak. Talán hamis volt a hír?…

– Igaz volt… És senki sem remél már semmit azoktól, akik odabent vannak.

– Nem a templomosok?

– De igen. A nagymestert és az elöljárókat bezárták a donzsonba, néhány testvérüket pedig a börtönbe, de sok lovagot a Saint-Martin-des-Champs-ba vittek vagy más börtönökbe, hogy kikérdezzék őket. Körülbelül százötvenen voltak, valamint az 14 Az évszázadok során a Templom szimbóluma lett, és a forradalom alatt itt kapott helyet XVI. Lajos.

Marie-Antoinette és a gyermekeik, hogy átéljék az ismert drámát.

őrmesterek és a szolgálók. Csak egy maroknyi maradt belőlük – tette hozzá a koldus haragtól átitatott hangon. – És személyesen a király intézkedik!

– A király? Úgy hallottuk, pontoise-i kastélyában van.

– Honnan jöttek maguk?

– Normandiából. A kolostorunk leégett…

– Igazán? Pontosan hol is volt, mondják csak?

Olivier diszkréten bokán rúgta a társát, hogy óvatosságra intse. A koldus túl sokat kérdezett.

– Dieppe környékén!

Hervé meg mert volna esküdni rá, hogy ebben a pillanatban kis láng villant a férfi szemében, de azonnal ki is hunyt. A további részletek elkerülésére folytatta:

– Biztos benne, hogy itt van a király?

– Egészen biztos! A letartóztatással megbízott emberek sarkában érkezett.

Természetesen nem tudják, hogyan zajlott a dolog?

– Természetesen nem.

– Nos, akkor tudják meg, hogy múlt péntek hajnalban, e hónap tizenharmadik napján az új kancellár, Guillaume de Nogaret a gárdakapitány Raynald de Roye kíséretében belépett a Temple-ba, miután hazugsággal kinyittatta a kaput, azt állítva, hogy „a király nevében” kíván beszélni a nagymesterrel egy halasztást nem tűrő

ügyben. Valójában azonban erős, felfegyverzett csapattal érkezett, mely egyetlen kardcsapás nélkül elfoglalta az épületegyüttest. A templomosok, akik szinte akkor ugrottak ki az ágyból, nem védekeztek.

– Egy templomos csakis a hit vagy a rend ellenségei ellen harcolhat. Az övéi ellen sosem – jegyezte meg Olivier.

A férfi összerezzent. Tekintete, mely mostanáig a gondosan őrzött kapura szegeződött, a szerzetes felé fordult.

– Honnan tudja?

– Elég régóta létezik már a Templom ahhoz, hogy mindenki tudja. Különösen az egyházi emberek…

– Talán… mindenesetre hogy a végére érjek annak, amit tudni akarnak, elmondom, hogy a pecsétőr nyomában – valójában alig két hete az – megérkezett Guillaume Humbert, vagyis Párizsi Guillaume is. Ő a király gyóntatója, de kérlelhetetlen Domonkos-rendiként már volt Franciaország főinkvizítora is. Nogaret a VIII. Bonifác pápa elleni agnani merénylet óta kegyetlenségéről és durvaságáról híres. Nagy szenvedés vár a templomosokra.

– Ez igazságtalanság! Csakis V. Kelemen pápa alá tartoznak. Ha problémáik vannak velük, gondolom, csak bebörtönzik, és azután átadják őket őszentségének?

Az ismeretlen egyre növekvő érdeklődéssel hallgatta, mely mosolyában is tükröződött:

– Vándor szerzetes létére micsoda hévvel védi őket! Hacsak nincsenek rokonai…

vagy barátai a rendben. Vagy inkább…

Olivier, felmérve, hogy éppen ő, a hallgatag hagyta, hogy elragadja az indulat, elvörösödött;

– Vagy inkább micsoda? – vetette oda szintén óvatlan gőggel.

A férfi feléje hajolt, és azt suttogta:

– Hacsak nem maga is az… mint én!

– Maga?

Hervé a lábára taposott, hogy visszafogottságra intse. Lehet, hogy provokátorral állnak szemben, de Olivier túlságosan szenvedélyes volt ahhoz, hogy hallgasson.

Tekintete a férfiét fürkészte, aki nem fordult el, hanem sötét tűzzel folytatta:

– Igen, Pierre de Montou vagyok! Öt évvel ezelőtt kizártak a rendből, és éppen hogy megmenekültem a haláltól, mert meg mertem támadni a szörnyeteget, aki a templomosok egy részét sátáni tanokra és aljas szertartásokra csábította, melyek következtében ma az egész rendet ilyen vádakkal illetik és elveszejtik, mert a király azt hiszi – alattomos feljelentésekre alapozva –, hogy az egész Templom romlott.

Olivier összenézett Hervével, aki már nem taposta sajgó lábát, és hagyta, hogy magával ragadja a párbeszéd. Nem maradt helye kétségnek, hisz a tompa hangban tükröződő harag és fájdalom nem volt tettetett. Ugyanaz a gondolat hasított mindkettőjükbe, de Olivier suttogta el:

– Azt a szörnyeteget… nem Roncelin de Fos-nak hívták?

Montou szemében félelmetes harag lángja villant.

– Ismerik?

– Az apám ismerte, ahogyan én és a testvérem is… Nem vált a javunkra, de örülök, hogy megnyugvást adhatok…

– Megnyugvást? Csak a halála nyugtatna meg…

– Talán már el is ragadta a halál, mert múlt tavasszal lesújtott rá a provence-i preceptor, Clément de Salerne keze. Elítélték és életfogytig tartó börtönnel sújtották Ruou kastélyában. Az ő korában nem állhatta sokáig…

– Isten ítélt! Végre!

Átható boldogság járta át a lovag arcát, akit a nyomor koldusbotra juttatott.

Hátravetette a fejét, lehunyta a szemét, és bizonyára a megkönnyebbülés könnyei csorogtak végig arcán. Amikor újra kinyitotta a szemét azokra, akik az örömhírt hozták, szélesen elmosolyodott:

– Nem tudom, kik maguk, de hálásan köszönöm! Felszabadítottak, és így még boldogabban halok meg!

– Miért kellene meghalnia? Nincs családja, nincs birtoka, hogy ilyen állapotba került?

– Nincs. Az enyéim kitaszítottak, ahogyan a Templom is. Nem haragszom rájuk, és a rendre sem. Úgy gondolták, helyesen ítélnek, és lelkemben templomos maradok. Sőt, még egy utolsó szolgálatot akarok tenni… Most búcsúzzunk el, testvéreim! Legyenek jók, és húzódjanak távolabb! Higgyenek nekem, menjenek el innen! Még ebben a ruhában is veszélyben vannak…

– Nem jobban, mint maga a rongyaiban! – felelte nyugodtan Hervé. – Igaz is, kérdeztük, mire vár itt ez a sok szerencsétlen… senki nem oszt alamizsnát…

– De igen! A letartóztatás másnapjától kezdve Fülöp király odabent van, és napközben előjön, hogy átmenjen a Cité-beli palotába. És nagylelkű lesz – mindig az, amikor egyedül sétál az utcákon –, hogy a nép kedvezőbben ítélje meg… Ki fogom használni!'

– Miért ne tehetnénk mi is? – jegyezte meg, Aulnay. – A hozzánk hasonló vándoroknak nagy szükségük van segítségre…

– Bizonyára. Mégis fogadják meg a tanácsomat… kérem, menjenek el!

– Arról szó sem lehet – vágott vissza Olivier.

– Clément de Salerne-ről szeretnék megtudni valamit, akit nagyon tisztelek, és addig nem megyek el míg nem hallok felőle…

– Maga őrült, ha azt hiszi, megtudhat valamit! Ha itt volt azon az éjszakán, mely Nogaret behatolásával végződött, még most is itt van. Ne várjanak tovább! Jöjjenek inkább vissza, miután elment a király.

– No de – morogta Hervé a foga között – miért nem akarja, hogy magával maradjunk? Valóban azok vagyunk, akiknek gondol, és ugyanannyi jogunk van itt lenni, mint magának!

A koldus elnevette magát, de száraz, minden vidámságot nélkülöző nevetése nem érte el a tekintetét.

– Miféle jog? – jegyezte meg lágyan. – Hogy meghalhatnak velem együtt a kínvallatásban? Meg fogom ölni Fülöp királyt, amikor alamizsnát ad. Számomra ez az egyetlen mód, hogy megmentsem a Templomot. Az örököse puhány alak, aki nem meri majd folytatni a harcot Ha pedig mégis eszébe jutna, a nagybátyja, Charles de Valois, aki mellettünk áll, megakadályozza…

A két barát elég sokat látott az elmúlt napokban ahhoz, hogy meg se lepődjön a királygyilkos elszántságon. Meg is tudták érteni, de kötelességük volt eltéríteni a férfit tervétől:

– Nem fog sikerülni – mondta Olivier. – Felkoncoltatja magát a semmiért… és talán az összes itteni szerencsétlent is.

– Én leszek az utolsó.

Egy ideje már elhagyta a bokor támaszát, és megindult a többiek nyomában, amikor megélénkült a Temple bejárata: fennkölt lassúsággal leereszkedett a felvonóhíd, felemelkedett a kapurács, és feltűnt Szép Fülöp menete. Nagyon egyszerű

volt! A mókusprém béléses, világosszürke ruhába és hozzá illő sapkába öltözött király, ahogyan gyakran tette, gyalog jött, és a titkárával, Raoul de Presle-lel beszélgetett. Kis íjászegység kísérte Alain de Pareilles kapitány parancsnoksága alatt. A tömeg – mely felduzzadt az álszerzetesek érkezése óta – megéljenezte. Kesztyűs keze intésével mondott köszönetet, de egy pillanatra sem fordította el figyelmét Presle szavairól.

Mégis félbeszakította, hogy szétossza a szolga tartotta erszény pénzdarabjait. A levegő

megtelt a megsegítettek áldásával, és rendkívüli eseményként Fülöp szép, merev és jéghideg tekintetű arca mosolyféleséget tükrözött.

Olivier és Hervé aggodalomtól gyötörtén nézték, ahogy egyre fogy a koldusok sora, mely Montou-t elválasztja célpontjától. Még egy… és még egy! Hirtelen, amikor már csak három ember volt hátra, Olivier-nak támadt egy ötlete. Teli tüdőből elkiáltotta magát:

– Roncelin de Fos! Ott van!

Pierre de Montou összerezzent, megfordult, meglátta Courtenay-t, amint a királlyal ellentétes irányba mutat, majd azonnal eliramodik arra. Csak egy pillanatig habozott, és a tömegbe vetette magát a két férfi után.

Bár őrült, hihetetlen, sőt teljesen esztelen dolog volt, abban a pillanatban, amikor kiejtette a nevét, Olivier valóban meglátta az átkozott templomost. Nem is próbálta meggyőzni magát, hogy ez lehetetlen, hisz Fos nem szökhetett meg a cellából, ahová zárták, vak düh vett erőt rajta, és a nyomába eredt annak, aki megtestesített mindent, amit csak gyűlölt.

Sűrű volt a tömeg, és nehezen jutott előre. Sokkal nagyobb erővel próbálkozott, mint az egy kolduló szerzeteshez illett, és számos tiltakozást váltott ki, de ellenállhatatlanul vonzotta a ház sarka, ahol bizonyára egy kövön vagy felhágón állva rendkívüli tisztasággal megpillantotta a gyűlölt arcot. Mire azonban odaért, csak mintegy hat mérges alakot látott, akik a legkevésbé sem hasonlítottak arra, akit keresett…

– Pedig láttam, a mindenségit! Ott állt egy fekete ruhás aggastyán…

– Én is láttam – erősítette meg Hervé.

– Itt volt, de már nincs – vetette oda az egyik elégedetlen. – Maguk meg mit lökdösik a kisembereket?! Ha így kérnek alamizsnát…

– Csak azt kérdezem, merre ment?

– Erre vagy arra – incselkedett a férfi. – Én tudjam? Mindenesetre jobban tennék, ha eltűnnének! Fülöp királyunk biztosan szeretné megtudni, mi történt…

Valóban, Pareilles a futva érkező Montou nyomába indított néhány íjászt, hogy rendet teremtsenek. A szép veszekedésekre, erőszakos letartóztatásokra és egyéb ínyencségekre mindig fogékony tömeg bölcsen szétnyílt előttük. Hervé felmérve, hogy mindjárt lefogják, és bizonyára azonosítják őket, elvonszolta a barátját:

– Fussunk!

Olivier szó nélkül engedelmeskedett, nem is törődött tovább Montou-val. Vakon törtek előre, azt sem tudták, merre mennek. Egy faltörő kos erejével haladtak, és az emberek félrehúzódtak útjukon. Lazult a tömeg, de mögöttük még mindig ott voltak az íjászok, bár a távolság nem csökkent. Lelassítottak, hogy beforduljanak egy kis utcába, melynek sarkán egy pékség állt. A kiáradó finom kenyérillattól, mely éhségükre emlékeztette őket, majdnem elgyengültek, amikor hirtelen egy férfi bukkant fel előttük. Megragadta ruhaujjukat, és kíméletlenül belökte őket egy pincelejáróba, maga is utánuk ugrott, és sietve becsukta a csapóajtót. A gyors mozdulat, melyet elrejtett a sötét sikátor sarka, szó szerint eltüntette őket, anélkül, hogy bárki felfigyelt volna rá.

Nem sokkal később a fegyveresek egyre távolodó, csörgő lépte jelezte, hogy legalább egy időre elhárult a veszély.

A pincében, melynek szerencsére rövid lépcsőjén egymás hegyén-hátán gurultak le, az orrukig sem láttak, de megszólalt az ismeretlen hangja, akit nem is volt idejük megnézni:

– Bocsásson meg a rossz bánásmódért, Olivier úr, de nem volt idő az udvariaskodásra!

– Mintha… – próbálta felismerni a hangot a templomos… – Mathieu de Montreuil?

– Pontosan! És nagyon örülök, hogy itt voltam és időben felismertem. Aggódtunk magáért otthon nem tudtuk, lefogták-e azon az éjszakán. Remélem, semmije sem tört el.

– Nem. És először is nagyon köszönöm, de magyarázza meg, mit keres itt.

– A letartóztatás óta mindennap eljöttem, miután megbizonyosodtam róla, hogy nincs Saint-Martin-des-Champs-ban, ahol mindenkit ismerek, hisz dolgoztam ott.

Azután felismertem, amikor a koldussal beszélgetett. Úgy gondoltam, megvárom, míg elmegy a király, azután odamegyek és felajánlom a segítségem… Bevallom, nem sokat értettem abból, ami történt. Maga kiáltott egyet, és minden elszabadult… úgy éreztem, tennem kell valamit…

– De hogy ért ide előttünk?

– Jobban ismerem a várost, mint maguk, a sikátorokkal együtt. Amerre futottak, abból láttam, hogy el kell haladniuk ez előtt a ház előtt, melyet egy öreg rokonomtól örököltem. Tehát idefutottam, kinyitottam a csapóajtót… a többit pedig már tudják…

Most türelmesnek kell lennünk! Csak sötétedés után mehetünk ki, de még a kapuk zárása előtt!

– Nem is tudom, mit mondjak, Mathieu mester, hacsak nem azt, köszönöm! –

hatódott meg Olivier. – Hatalmas kockázatot vállalt, hogy segített… Magának családja van!

– Maga is ugyanígy tett volna a helyemben. A barátság, mely egykor az édesapja és köztem szövődött, most is él…

– Igaz, és éppen ezért nem akarok visszaélni vele: nem akarom veszélybe sodorni.

Ha ma este ki tud juttatni Párizsból, elmegyünk. Így lesz a legjobb.

– És hova menne? Hosszú az út Renaud báró provence-i birtokáig.

– Így van – szólt közbe Hervé. – Ezért nem is megyünk olyan messzire. Csak Moussyig, ahol a bátyám majd befogad. Jól fogadják az udvarban. Az elsőszülött fia máris Poitiers herceg apródja, és úgy volt, hogy a kisebb Valois herceg szolgálatába áll…

– Először eljönnek Montreuil-be. Nagy szükségük van pihenésre és kiadós ételre…

– Bevallom, tényleg éhesek és fáradtak vagyunk – suttogta szégyenkezve Olivier. –

Siralmas, hogy templomos létünkre koldulni kényszerülünk…

– Ezért nem is lehet szó arról, hogy tovább folytassák. Ugyanakkor Olivier lovag, gondoljon bele, hogy a büszkeségen esett csorba még mindig sokkal jobb, mint az, amit a testvéreik élnek át… Mióta fogságba estek, Nogaret és a főinkvizítor vallatják őket, mindazzal, amit csak ez a szó takarhat.

– Úgy érti, kínozzák őket? – meredt égnek Hervé haja.

– Milyen jogon? – háborgott Olivier. – Egyedül a pápa ítélhet meg minket, és neki kellene átadni a testvéreket…

– Túlságosan súlyosak a vádak ahhoz, hogy a király és az elöljárói beérjék az elűzéssel. Nem is sejtették?

– Tudom, hogy máglyát emlegetnek velünk kapcsolatban, de minket oda is csak őszentsége küldhet. És sosem követtük el azt, amivel vádolnak! Akkor miért a kínzás?

– Mert a király meg van győződve a bűnösségükről, és gyors vallomásokat akar, hogy benyújthassa a pápának!

Olivier nem felelt. Tudta, hogy Mathieu-nek igaza van, hiába is tiltakozna, és maga sem hitt az ellenkezőjében. Azt a kérdést még nem merte feltenni, miféle jövő nyílik előtte, ha megmenekül az üldözéstől. Amíg Mathieu újra ki nem nyitotta a csapóajtót, hogy kivezesse őket, mélyen gondolataiba merült, és egyetlen további szót sem szólt.

Clément testvér képe kísértette, és a szíve szakadt bele a gondolatba, hogy megkínozzák. Nem látta, hogyan siethetne segítségére, és rettenetesen tehetetlennek, nyomorultnak érezte magát…

Az éjszaka Montreuil békés kikötője, az építőmester meleg otthona felé haladva találta a három férfit. Megnyugtató állomás a veszedelmekkel teli úton.

Olivier egy pillanatig sem gondolta, hogy sokkal tovább ott marad, mint egyetlen éjszaka…

Második rész

A LÁZADÓ KATEDRÁLIS

VI. fejezet

Bertrade félelmei

A hosszú gyertyák fénye felé mintegy felajánlásként kinyújtott kézbe simulva az ékszer vörös fényt öltött, és úgy ragyogott a navarrai királyné tenyerén, mintha csak egy vulkán tört volna ki benne. Hogy újabb árnyalatokat csaljon elő belőle, melyek az arcán is visszatükröződtek, a királyné megforgatta a csuklóját, és végül felsóhajtott:

– Gyönyörű, Pierre mester, de ebben a hónapban már sokat költöttem ékszerekre.

Esztelenség lenne megint vásárolnom…

Pierre de Mantes Fülöp király ékszerésze volt. Elmosolyodott és meghajolt:

– A szépség és a józan ész nehezen fér össze, madame, és semmi sem lehet túlságosan szép Franciaország jövendő királynéjának. Különösen nem egy jelentős eseményre.

A kis beszéd része volt a játéknak. Talán még kell egy kis győzködés, de az ékszerész biztos volt benne, hogy célhoz ér. Margit imádta a rubinokat, mint mindent, ami piros volt, a kedvenc színe, és tudta, hogy ennek a darabnak nem tud majd ellenállni. A királyné le sem vette szemét az ékszerről, úgy kérdezte:

– A sógornőm megérkezésére gondol Angliából?

– Igen. Amikor Velencéből megkaptuk ezeket a csodálatos köveket, melyek még messzebbről származnak, szinte magától született meg ez a kapocs az arany és zománc foglalattal. Az igazgyöngyök, melyek körülveszik, nagyon tiszták és rendkívül ritkák.

Éppen ez kell ahhoz, hogy kiemelje a kövek csodáját, melyeket a keletiek „az anyaföld vércseppjeinek” neveznek!

Margit felállt ezüst, kristály és topáz berakásos karszékéből15, és odament a téglakandallóhoz, melyben kellemes tűz lobogott – március volt, és még érződött a tél hidege –, maga mögött húzva hosszú piros bársonyruhája uszályát, melyet hermelinszegély melegített: léptei lassú ritmusára a szoknya a combjáig szétnyílt, és egy pillanatra elővillantotta gyönyörű lábát. Felkavaró volt a látvány, de Pierre de Mantes elég idős volt hozzá, hogy ne térítse el eredeti szándékától.

Mindössze azon gondolkodott el, vajon mit gondol Fülöp király egy ilyen öltözékről, ő, aki örökké gyászolja néhai feleségét, és nem szereti az udvarban a kihívó öltözködést.

Margit még mindig a kezében tartotta a kapcsot. Most a kandalló lángjainak fényében csillogtatta meg a három nagy rubint. Csinos arca elragadtatást és az ékszer iránti vágyat tükrözött. Pierre de Mantes köhintett:

15 A párizsi asztalosok specialitása.

– Olyan jól illik önhöz, madame… és a fizetésben… megállapodhatunk…

Margit ujja hegyével megsimogatta az ékszert, akár egy kiscicát.

– Mit csinál vele, ha nem veszem meg? – kérdezte fel sem nézve.

– Felajánlom Fülöp királynak. Talán szívesen megajándékozná Isabelle királynét, amikor meglátogat minket…

A navarrai királyné szemében harag villant:

– Isabelle-nek? Miért Isabelle-nek?

– Királynői ékszer, madame, és kisebb hölgyhöz nem illene, de bevallom, szomorú lennék. Isabelle királyné szőke. A rubin a barnák ékszere, és senki sem gyönyörűbb barna önnél, felség – tette hozzá merészen elismerő pillantással a gyönyörű testre, s tekintete megállapodott a telt ajkakon, a bársonyos fekete szempáron, a hosszú szempillákon és az elefántcsont bőrön. Az alacsony termetű, de csodálatosan arányos Margit olyan gyönyörű volt, akár egy éppen kibomló rózsa. Három éve egy kislánynak adott életet, de megőrizte fiatal lányos törékenységét. Bár gyakran fennhéjázó volt, nem sértődött meg a kereskedő pillantásán. Mantes férfi volt, jó ízlésű férfi, és a királyné szeretett csábítani, szerette látni a férfiszemekben kigyúló vágyat.

Hirtelen az ablak mellett imakönyvet olvasó hölgyhöz fordult:

– Madame de Courcelle, legyen olyan jó, hívja ide Aude-ot. Mondja meg neki, hogy hozza be a köpenyt, melyet készít nekem…

A hölgy, egy finom és értelmes arcú, fehér selyemcsipke nyakfodrot és ibolyaszín hímzett főkötőt viselő fiatalasszony felállt és kiment, majd szinte azonnali visszatért egy lánnyal, akinek aranyszőke haja szabadon hullott a hátára a lapos kis kék kalap alól, melyet egy muszlinkendő tartott. Kinyújtott karján arannyal átszőtt, vörös tafotával bélelt fehér brokátköpeny feküdt, melyet Margit vállára terített. A hófehér redőkbe öltözve, melyeket életre keltett a vörös bélés ragyogása, a fiatal királyné odalépett a falon függő bronzkeretes nagy tükörhöz, és a csatot a köpeny nyakához illesztette. Izgalomtól kipirult arca mellett varázslatosan hatott, és Aude elragadtatott mosollyal összecsapta a kezét:

– Ó, felség! Éppen ez a kapocs illik ide!

– Igen, azt hiszem, meg is tartom…

Azután Pierre de Mantes felé fordult, és kezébe felnyalábolva a pompás köpenyt felkiáltott:

– Nos, Pierre mester, ismét sikerült elcsábítania. Gondolom, számított is rá!

– Reméltem, madame – hajolt meg mélyen a férfi. – Reméltem…

– Jól van! Most pedig keresse fel Madame de Comminges-t, aki a pénzemet kezeli, és állapodjon meg vele16…

Az ékszerész meghajolt és távozott, miközben Margit, akinek hirtelen remek hangulata támadt, visszafordult, hogy tovább csodálja magát Aude segítségével, akit elragadtatott, hogy ilyen gyönyörű kapocs koronázza meg a munkáját.

16 A trónörökös feleségeként és Navarra királynéjaként Burgundi Margitnak mintegy huszonöt fős személyzete volt: két udvarhölgy, két kisasszony, egy káplán és egy írnok, valamint további tisztviselők.

– Remekül fog illeni a szép övhöz, amit… Lajos felségtől kapott a névnapjára –

jegyezte meg. – Azok a rubinok ugyan sokkal kisebbek, de a fényük majdnem ugyanilyen!

– Igazad van!

Az évek múlásával Margit megszerette Mathieu de Montreuil lányát. A fiatal lány ragyogóvá érett szépsége egyáltalán nem zavarta, éppen ellenkezőleg: szerette maga mellett tudni a kontraszt kedvéért, melyet a saját, barna szépségével alkotott. Margit túlságosan magabiztos volt ahhoz, hogy bárkitől is tartson, ráadásul a félénk és visszahúzódó Aude gyengéden, de egyértelműen visszautasított mindenkit, aki csak udvarolni próbált neki, s ez kedvére volt a fiatal királynénak. Az előző karácsonykor egyszer megkérdezte tőle:

– Nem sok olyan szép lányka van, mint te, és biztosan sokan… kérnek feleségül…

vagy éppen másra! Vannak köztük vonzó fiatal nemesek is. Hogy lehet, hogy egyiküknek sem sikerül megérintenie? Hány éves vagy?

– Húsz leszek, madame.

– És még nem szólalt meg a szíved? Szinte hihetetlen.

Aude ekkor hirtelen álmodozóra váltó pillantással fordult a királynéhoz:

– Már régen megszólalt, felség, és azóta sem enged!

– Igazán? Megnyugtatsz! És ki a szerencsés fiatalember? Mert feltételezem, nem öreg.

– Nem öreg, nem is lesz sosem. Ahogyan én sem leszek soha az övé – tette hozzá Aude hirtelen támadt közléskényszerrel.

Jól ismerte már Margitot, tudta, hogy büszke, de jószívű és nagylelkű. Nem gúnyolta ki, mint talán

Bertrade nagynénje tette volna, akinek a szemében al sikeres élet egyet jelentett az előnyös házassággal.

– No de miért? Ne mondd, hogy mást szeret, hisz az lehetetlen lenne!

Hacsak nem engem! – nevetett Margit.

– Nem, nem szeret mást… hacsak nem Szűz Máriát!

A királyné fekete szeme elkerekedett:

– Pap? Vagy szerzetes? Elismerem, vannak közöttük kedvesek, de olyan nagy kár lenne…

– Még rosszabb – küszködött a könnyeivel Aude; – Templomos.

A fiatal királyné arcára őszinte szánalom ült ki. Átkarolta a szolgálólánya vállát:

– Szegény, szegény kicsikém! És természetesen azt sem tudod, él-e még?

– Él, de nem tudom, hol van… Mindegy, hisz sosem nézett rám, és semmit sem várhatok tőle…

– És mégis szereted?

– Ó, igen, felség!

– Milyen kár! Fiatal vagy, elragadó, okos, úgy hímzel, akár egy tündér, és uralkodhatnál egy házon és egy jóképű fiatalember szívén, akit szeretsz. És mégis a lehetetlent választottad…

– Az ember nem választ, madame!

– Nekem mondod?! Figyelj, ha véletlenül a templomosodnak – aki gondolom, szökésben van – segítségre lenne szüksége, szólj. Adok neked… pénzt, hogy mondjuk, lefizess egy börtönőrt, vagy menlevelet szerezz… Annyira szeretném – kiáltott fel szíve hirtelen támadt, ritka lendületei egyikében, melyeknek sok ember szeretetét és ragaszkodását köszönhette –, annyira szeretném, ha boldog lennél! Legalább te!

Aude felindultan a földre rogyott, hogy megcsókolja védelmezője lábát, Margit azonban felemelte és magához ölelte:

– Ezek a rossz napok, amikor megállás nélkül üldözik, vádolják, kínozzák és megégetik a templomosokat, végül csak elmúlnak majd – mondta. – Számomra pedig eljön az idő, hogy Franciaország királynéja legyek. Akkor meglátjuk, mit tehetünk érted…

Ettől a perctől kezdve Aude rajongó szeretettel övezte a királynét.

* * *

Margit még mindig a tükörben csodálta magát, amikor az ajtónálló szélesre tárta az ajtót, hogy utat engedjen a világ legvidámabban, legcsillogóbb… és legzajosabb csoportjának: Margit rokonainak és sógornőinek, Jeanne de Poitiers-nak és Blanche de la Marche-nak, akiket egy jóképű, harminc körüli nemes kísért, akit mintha erővel, két oldalról a kezét megfogva húztak volna magukkal. Nevetve, erélytelenül tiltakozott.

– Margit – kiáltotta Blanche –, d'Aulnay urat hozzuk hozzád. Odalent találkoztunk vele, üzenetet hozott a férjednek Jeanne férjétől… Ó, milyen szép! – tette hozzá, és áldozatát elengedve odaugrott a rokonához, kissé félrelökve Aude-ot…

– Vigyázz! – tiltakozott Margit. – Még elszakítod! Kénytelen lesz itt hagyni az üzenetét, Gautier úr. A férjem nincs itt: ma Vincennes-ben vadászik a királlyal. Nem ott van a család összes tagja?

– Nem. Nem ment el sem Poitiers, sem Valois nagyúr – felelte a megszólított meleg hangon, mely mosolyt csalt Margit szemébe.

– Ebben az esetben hogy lehet, hogy a fivére nem kísérte el, amikor máskor a szolgálaton kívül sosem válnak el? Blanche, maradj nyugton, és add vissza azt a kapcsot! Éppen most vettem, és jobb, ha tudod, hogy sosem adom neked!

Elvette az ékszert a bolondos lány kezéből, lecsúsztatta a köpenyt a válláról, és mindkettőt odaadta Aude-nak, aki a hercegnők beléptekor térdet hajtott.

– Fejezze be a munkát, kicsikém – utasította gyengéden –, aztán adja oda Madame de Courcelle-nek, hogy tegye el.

Blanche tiltakozásában, melytől nem hallhatta a nemes válaszát, Aude egy kis, Margit ruhatárára nyíló ajtón át elhagyta a szobát. Ott találta Bertrade nénjét, aki botra támaszkodva – egy héttel azelőtt kificamította a bokáját – idáig bicegett a lakrészből, melyen ketten osztoztak a felső emeleten, és az ablak mellett rózsákat hímzett egy fehér bársonyruhára, melyet Margit lányának, a hároméves kis Jeanne-nak szántak.

– Néném! – feddte Aude. – Mit keres itt, amikor az orvos azt mondta, hogy két hétig nem szabad elhagynia a szobáját? Óvatlanság volt lejönni a meredek lépcsőn!

– Ugyan! Unatkozom fent. És ami az óvatlanságot illeti, vannak, akik sokkal nagyobbakat elkövetnek, mint én!

– Miről beszél?

Bertrade türelmetlenül megrázta a fejét, szipogott egyet, majd belekezdett:

– Nem az egyik Aulnay fivért láttam a hercegnőkkel?

– De igen. Gautier nagyurat! Odalent találkoztak vele, amikor üzenetet hozott Lajos urunknak!

– Mesebeszéd! Együtt érkeztek, Gautier úr lova a hercegnék hintója mögött! Még szerencse, hogy nem a fivérével együtt! Rossz vége lesz ennek, én mondom!

– Minek lesz rossz vége?

Bertrade nagyon rosszkedvűnek látszott. Hirtelen letette a tűt, és felnézett az unokahúgára:

– Megint csak túl hamar beszéltem, és már bánom! Vedd úgy, hogy semmit sem mondtam, és beszélgessünk másról.

Aude gyengéden kivette a hímzést a nagynénje kezéből, és letérdelt mellé:

– Drága néném – mondta –, maga szomorú, és nem értem, miért. Mintha tartana valamitől! Nem árulná el? Húszéves vagyok, tudja…

Bertrade ujja hegyével megsimogatta a szép arcot:

– Máris? Mindig úgy érzem, mintha ugyanannyi lennél, mint amikor ide érkeztél.

Bár már bánom, hogy elhoztalak. Nem lett volna szabad elszakítanom apádtól…

– No de miért? Miért? Nem vagyok jó itt, maga mellett… és Margit királyné mellett, aki olyan jó hozzám? Megszerettem, és fájna elválni tőle! Nem gondolhatja komolyan, amit mond!

– Nagyon is komolyan gondolom! Igen különös dolgok történnek ebben a házban, és eleinte nem voltam hajlandó elhinni, de az aggodalmam kezd bizonyossággá válni!

Nem vettél észre semmit? Igazán? Margit királynéról és az öreg toronyról – folytatta –, melyet négy éve kis lakosztállyá alakíttatott, hogy oda vonuljon vissza elmélkedni, elhúzódni a palota zajától, és nézni a naplementét a Szajna felett, meg tudom is én?

– Igaz, de nincs joga hozzá? Ez is csak egy szeszély, olyan mint a többi, gondolom –

felelte mosolyogva a lány. – Ráadásul nem is gyakran megy oda.

– Nappal nem. Sőt, nappal sosem. Éjszaka viszont más a helyzet: garantálom, hogy oda jár…

– Miért ne? Éjszaka könnyebb elmélkedni és imádkozni, amikor elcsitulnak a város és a ház zajai.

Bertrade az égnek emelte a tekintetét. Olyan tiszta lélek volt ez a lány, hogy természetesnek találta az élet legfurcsább dolgait is! Eltűnődött, hogy vajon folytassa-e, de érezte, hogy Aude kíváncsisága már felébredt, és bárhogy is van, most már nem visszakozhat

– Biztosan igazad van – sóhajtotta –, de mindig azokon az éjszakákon megy el, amikor Lajos herceget a palotában fogják, vagy elutazik valahová az apjával. Ráadásul ezeket az éjszakákat Blanche unokahúga is vele tölti. Mindig Blanche, és sosem Jeanne.

Pedig Poitiers herceg is elmarad hazulról.

– Madame Blanche fiatalabb, vidámabb…

– Na persze! És mennyivel könnyebb meditálni vagy imádkozni egy szédült fiatal nő társaságában, aki egyfolytában nevetgél és csacsog!

Aude értetlenül széttárta a karját. Kifogyott az érvekből, és csak várta a folytatást.

– Jártál már a toronyban? – beszélt tovább Bertrade.

– Mit kerestem volna ott? Magányosan, a lakóépületektől távol áll17, és Margit felségnek semmi oka odahívni engem.

– Igaz, de sosem furcsállottad, hogy soha a palota egyetlen szolgálója sem megy oda, kivéve Marthe-ot, Margit királyné szobalányát, aki gyermekkora óta mellette van, és Séverint, aki szintén vele érkezett?

– Istenem, nem! Éppen ellenkezőleg, szerintem természetes, hisz meghitt elmélkedőhelyről van szó. Természetes, hogy azokra bízza, akikben tökéletesen megbízik…

Bertrade ez alkalommal elismerte vereségét, és kissé meg is könnyebbült.

Tulajdonképpen miért kavarná fel egy tiszta szív békéjét, melynek egy részét Margit birtokolja? Miért mesélné el, hogy az egyik éjszakán, amikor Margit és az unokahúga a toronyban voltak, ő maga is elhagyta a szobáját, és végtelenül óvatosan, nehogy felébressze Aude-ot, odaosont a kihalt folyosóhoz, melyet a királyné alakíttatott ki, hogy rossz időben kikerülhesse a kerteket a „menedéke” felé. A gyengén megvilágított járat végén egy kis előszoba-féleség nyílt, mely előtt Séverin – egy harminc körüli, medvetermetű és kecsességű burgundi – szendergett egy zsámolyon, egy falra erősített fáklya sárga fényében. Bertrade egy pillanatig figyelte, nem mert közelebb menni, de hegyezte a fülét, remélve, hogy meghallhat valamit. A falak azonban vastagok voltak, és éppen visszavonulni készült, amikor az ajtó, mely előtt Séverin bóbiskolt, hirtelen kinyílt, és kihajolt rajta Margit, hogy kérdezzen valamit. Mindössze egy könnyű

dalmatikát viselt, melynek redőit a melléhez fogta, de válla szabadon maradt, és kibontva omlottak rá barna fürtjei. Ugyanakkor női nevetés – Blanche-é – hallatszott bentről, egy férfihangra felelve, melyet Bertrade gond nélkül felismert: Gautier d'Aulnay mély, kissé fátyolos hangja volt, akit egy ideje Philippe fivérével nagyon gyakran láttak a hercegnők közelében. Bertrade nem várt tovább, levegő után kapkodva futott vissza a szobájába. Olyan hevesen vert a szíve, hogy egy pillanatra le kellett ülnie az utolsó lépcsőfokra, hogy megnyugodjon kissé. Úgy érezte, zajos 17 A Nesle palota, melyet Szép Fülöp király ajándékozott elsőszülött fiának, két jól elkülöníthető részből állt: a nemrégiben épült palotából és a sokkal régebbi toronyból, mely Fülöp Ágost városfalának Szajna felőli lezárása volt. A belső bejárat mellett rendelkezett ajtóval a part felé is, melyet gyakran elöntött a folyó.

fújtatóként harsog a lélegzete, és felveri az egész házat. Amikor valamennyire lecsillapodott, visszament az ágyába, de aznap éjjel már képtelen volt elaludni.

A következő éjszakákon is elkerülte az álom, hisz egyfolytában azon emésztette magát, mi lesz, ha felfedezik a bajt.

La Marche gróf ostoba papucs volt, aki bolondult szép kis Blanche-áért. Ő biztosan csak sírna, de a Civakodó, aki a gyengékre jellemzően erőszakos és durva volt, és aki már amúgy sem igazán szerette a feleségét, akinek féltékeny volt ragyogására és könnyedségére) a legrosszabbra is képes lehetett. Megölni talán nem meri, mert fél az apjától – bár lehet, hogy hagyja, hogy elragadja a vak düh! –, de biztosan bosszút áll a felesége környezetén, melyet cinkosnak tekint majd. Magáról Fülöp királyról, aki nagyon sokat ad a nők tisztességére, lehetetlen megmondani, hogyan reagálna.

Bárhogy is van, ha ez a szerelmi viszony, mely bizonyára már több mint két éve tart, nem ér véget nagyon hamar, a fekete fellegek, melyeket Bertrade látott a Nesle torony körül, hamarosan felszakadnak: az idő múlásával a szeretők, akiket megnyugtat a cinkos hallgatás, egyre magabiztosabbak és óvatlanabbak lesznek.

Ezek a gondolatok gyötörték Bertrade-ot. Éjjel álmatlanságban szenvedett, napközben viszont el-elbóbiskolt, és bizonytalan lett a járása. Ezért gurult le a lépcsőn is, ahol kis híja volt, hogy csontját nem törte. Ezért tört rá az aggodalomroham is, melyben megpróbálta felnyitni unokahúga szemét.

Beletörődött azonban a próbálkozás kudarcába, de csak bizonyos mértékig.

Bizonyára jobb, ha Aude-nak megmaradnak az illúziói, ám nem szabad megkerülni az akadályt. Az lesz a legjobb, ha egy időre eltávolítja a lányt a Nesle palotából, míg túl nem lesznek… min is? A szegény asszony képtelen lett volna megmondani, de a mindenét átjáró félelem kiélesítette az érzékeit, és azt súgta, hogy nincs már messze, amitől tart.

Egyetlen megoldást látott: ilyen vagy olyan ürüggyel hazavinni Aude-ot. Először is el kell mennie Montreuil-be, hogy beszéljen Juliane húgával, megossza vele aggodalmait – Juliane maga volt a diszkréció! –, és kitalálják, hogyan vessenek véget a helyzetnek, így is csak átmeneti lehet a megnyugvás, hisz ha nem történik meg az, amitől tart, képtelenség lesz nem visszavinnie Margithoz a kedvenc varrónőjét, akit sokan irigyelnek tőle, kezdve a sógornőivel, és akit, bár nem nemes, udvarhölgyévé tett. Senki sem tiltakozott ezért, hisz ilyen volt a közhangulat: Fülöp király is tanácsosai sorába emelt polgári származású jogászokat.

Először is ürügyet kellett keresni, hogy elmehessen Montreuil-be, ami nem volt olyan könnyű, ha valaki egy királyi házhoz tartozik, ahol mindig bőségesen van munka.

Főleg nem volt könnyű sebesült, nyomorúságosan vonszolt lábával, mely csak nem akart gyógyulni. A kényszerpihenő alatt azonban Bertrade egy kissé megnyugodott.

Közeledett a böjti időszak, ami negyven nyert napot jelent, hisz a hercegnőknek fontosak vallásos kötelezettségeik, és nem fognak szeretőikkel szórakozni – sajnos ez volt a megfelelő szó! – a szent időszak alatt.

Egy incidens azonban ismét felvetette a kérdést, éppen három nappal húshagyó kedd előtt. Aznap reggel, amikor Blanche-ot hazavitte a hintója, miután a sógornőjénél töltötte az éjszakát, és Margit még aludt, Madame de Courcelle szemmel láthatólag idegesen kereste fel Bertrade-ot:

– Emlékszik – kérdezte – arra a karbunkulusokkal és igazgyöngyökkel díszített alamizsnás tarsolyra, melyet Margit királyné kapott ajándékba múlt karácsonykor?

– Hasonlót kapott a két másik hercegnő is, Isabelle királyné küldte Londonból.

Miért kérdezi?

– Mert nem találom! Margit királyné, aki még ágyban van, arra kért, hogy az új, arannyal hímzett vörös ruháját készítsem elő, és arra gondoltam, hogy azt a díszt veszem elő hozzá, hisz remekül illene az öltözékhez.

– Lehet, de elfelejti, hogy a királyné sosem viseli, mert nem szereti, túlságosan nagynak találja…

– Olyan könnyen meggondolja magát, ha ékszerekről van szó! Azt gondoltam, ha együtt mutatom be a ruhával, elkápráztatja majd. Mindegy, kénytelen leszek mást választani, mert sehol sem találom.

– Különös. Még most hétfőn is láttam, amikor elővettem a fekete bársonyt, hogy kijavítsam a szakadását! Ott volt a többi között az ében és elefántcsont ládában…

– Én is így gondoltam, de nézze meg.

– Isten ne adja, madame, hogy kételkedni merészeljek egy nemes hölgy szavában!

– Hagyjuk a nemességem! Csak két nő vagyunk a királyné szolgálatában, akinek eltűnt az egyik ékszere. Jöjjön velem!

Bertrade vele tartott a kis helyiségbe, ahol a jövendőbeli francia királyné kiegészítői sokasodtak szekrények és ládák gyűjteményében, melyek mennyisége hűen tükrözte kacérságát. Az ékszerek egy hatalmas, vasveretes, mindennek ellenálló zárakkal felszerelt ládában pihentek Margit hálószobájában. A felnyitott ében és elefántcsont ládában különböző méretű, színű és formájú, gazdagon díszített alamizsnás erszények sorakoztak, de az, amelyiket kerestek, nem volt közöttük.

Aude, aki éppen a vasalt ingekkel érkezett, kijelentette, hogy a nagynénje említette napon ő is látta az erszényt a többi között. Egyszerű és tiszta gondolkodásával azonban semmi rosszra nem gondolt:

– Az lenne a legjobb, ha megkérdezik Margit királynét. Lehet, hogy hirtelen eszébe jutott ez a kincse, és eltette valahová?

– Igaza van, kicsim! Vigyük be együtt a ruhát, melyet a királyné kért. Majd megmondja, eltette-e.

A késői óra ellenére Margit még nem kelt fel az ágyából, de a nagy kandallóban lobogó tűz finom melegében kibújt a lepedők és szőrmék selymes burkából, és meztelenül pihent a takarókon, miközben cselédei fürdőt készítettek egy dézsába.

Mindig örömmel mutogatta gyönyörű testét, mellyel az anyatermészet megajándékozta, és a szolgálólányok, akik már hozzászoktak, szinte oda sem figyeltek rá.

Meglehetősen rosszkedvűnek látszott, és kíméletlenül letorkolta az udvarhölgyét, amikor az az alamizsnás tarsolyt említette:

– Micsoda ötlet! Azt akarja, hogy viseljem, amikor tudja, hogy nem tetszik!

– Pedig szép darab, madame, és reméltem, hogy felséged meggondolta magát… –

Miért tettem volna? Elég, hogy az ajándék Londonból érkezik, máris ellenemre van!

Mindegy, felesleges tovább keresni. Megváltam tőle!

– Megvált? No de ha Isabelle királyné hamarosan meglátogat minket…

Margit felült az ágyán, és sötét pillantással mérte végig az asszonyt, miközben hangja haragosan csengett

– No és? Nem ritka, hogy az ünnepnapokon ajándékokat adunk egymásnak, ahogyan az rokonok között illik. A sógornőm biztosan nem érdeklődne egy alamizsnás tarsoly… egy semmiség után. Elég lesz, ha olyan ruhát veszek fel, amihez nem illene…

kezdve ezzel itt! Most pedig a fürdőmet akarom!

A három nő némán távozott, miközben a fürdetők gondjaikba vették úrnőjüket. A szoba megtelt a keleti jázmin illatával, melyet Margit nagyon szeretett. Az elküldöttek egyetlen szót sem váltva mentek a dolgukra. Aude azért, mert számára jelentéktelen volt az ügy, Madame de Courcelle mert régóta megszokta már a fiatal királyné szeszélyeit, Bertrade pedig… mert érintetlenül visszatértek az aggodalmai, s lassan valóságos rettegéssé fokozódtak: vajon kinek a javára vált meg Margit a gránátos tarsolytól? Kissé nagy volt egy hölgy számára, és ettől kezdve csak egy lépés volt, hogy férfihoz kerüljön. Vajon melyik d'Aulnay fivér büszkélkedhet a királyi ajándékkal, melyet Margit szerencsére még sosem viselt?…

A tépelődés semmire sem vezetett, és Bertrade úgy érezte, ideje felkeresni a húgát: hogy elutazhasson, kis színjátékot rendezett a lába körül – mely valójában szépen gyógyult! –, sóhajtozva és nyögdécselve kijelentette, hogy belefáradt a fájdalomba, és Montreuil-be szeretne menni, ahol a húga otthonától nem messze dolgozik egy csontkovács, akiről csodákat regélnek, és aki egy szempillantás alatt talpra állíthatja.

Mivel a nevezett csontkovács csak a képzeletében létezett, előre gondosan beavatta Aude-ot a stratégiájába:

– Mindenképpen beszélnem kell az anyáddal! Fontos dolgokról… úgyhogy ne lepődj meg!

Összekészített egy kis útitáskát – csak másnap jön vissza –, és elsántikált az istállóba, ahol a lovászmester előkészítette neki Eglantine-t, a kedvenc öszvérét.

– Szerencsés, hogy egy napra itt hagyja a palotát – sóhajtotta a férfi. – Mint látja, tele van az istálló. Lajos herceg visszatért, hogy ágynak essen és gyógyszerrel kezeltesse magát, amitől mindig nagyon rosszkedvű. Záporozni fognak a kiabálások és káromkodások!

– Margit királyné sincs jobb hangulatban! Rosszul aludt. Biztosan veszekedni fognak. De legalább megkímélik kissé a szolgáikat! Ami Lajos herceget illeti, ha gyakrabban jönne haza ahelyett, hogy a napjait és az éjszakái felét a királyi palotában tölti, talán jobban kijönne a feleségével!

– A palotában vagy máshol – kacsintott a testes Denis. – Rákapott a ribancokra, akikhez d'Artois nagyúr viszi. Milyen kár, amikor ilyen szép felesége van!

– Nem szereti. Ez mindent elárul. De mivel Margit királyné sem szereti őt, nem fognak sokba kerülni nekik a gyerekeik! Még az is csoda, hogy a kis Jeanne-t összehozták!

Denis a suttogásig halkította a hangját:

– Pszt! Ne olyan hangosan!… Nem maga az egyetlen, akinek feltűnt: mindketten barnák, a kislány meg szőke.

– Ó, ez előfordul. A király és Charles herceg szőkék, Fülöp herceg meg barna… Na, eleget beszéltünk. Indulnom kell. Nagyon köszönöm, Denis mester!

Válasz helyett a férfi megpaskolta az öszvér hátsóját, mely gyors léptekkel nekiindult. A Kis híd felé tartva, melyen átkel a Szajna felett, Bertrade a hallottakat ismételgette magában. A lovász szavai olajat öntöttek a tűzre. Senki számára – talán a királyt leszámítva – nem volt titok, hogy a Navarra pár házassága rosszul működik, ha egyáltalán működött is valaha, és ha a palotájuk személyzete kételkedik a kis Jeanne legitimitásában, mi lesz, ha kiderül, hogy Margitnak szeretője van? Denis becsületes ember volt, akit régóta ismert, és bár vele szívesen beszélgetett, nem az a férfi volt, aki minden sarkon kibeszéli a gazdáit. Mégis nyugtalanító volt, hogy ő is ugyanazokon a dolgokon tépelődik, melyek Bertrade életét megmérgezik.

Ahogy a sáros és zsúfolt városon haladt keresztül; Bertrade megpróbálta kitalálni, mióta helyettesíti az egyik d'Aulnay fivér – sajnos mindkettő szőke volt – Lajost a házassági kötelességben…

Olyan mélyen a gondolataiba merült, hogy fel sem figyelt a Citében uralkodó izgalomra, azt is alig vette észre, hogy a Notre-Dame főbejárata előtt tribünt ácsolnak.

Gyakran előfordult, hogy egy szertartásnak a katedrális volt a központja.

Egy pillanatra mégis úgy gondolta, megnézi, nincs-e ott a sógora és az unokaöccse, Mathieu a nagy gyámpilléreknél, mellyel az építményt megtámasztották, Rèmi pedig a nagy karzatnál. Végül úgy döntött, nem vesztegeti az idejét. Kis szerencsével férfiak nélkül találja a házat, és pontosan erre van szüksége.

Amikor megérkezett a húgához, látta, hogy nemcsak a ház ura nincs otthon, de az úrnője és a cselédek sem. Egyedül az öreg Mathilde maradt hű zugához a kemence mellett, melyben illatos fenyőhasábok égtek, keze azonban tétlenül feküdt a térdére ejtett fonás felett. Hátradőlt a székén, fejét a támlának támasztotta, és szabadon csorogtak a könnyek arca ráncai között. Egyetlen hang sem hallatszott a házban, csak a macska dorombolása, aki a tűz mellett szundikált. Bertrade ijedten odaugrott az asszonyhoz:

– Mi történt? Hol van Juliane és Margot?

Mathilde kinyitotta a szemét, felismerte a vendéget, összevonta a szemöldökét, és újra kezébe kapta az orsót.

– A mosodában – morogta.

– És ezért sír?

– Nem sírok, ostoba! Az én koromban maguktól csorognak a könnyek… No de mit keres itt?

– Beszélnem kell Juliane-nal… és magával, hisz tudom, hogy bölcs és jó tanácsai vannak.

– Késő este előtt nem jön haza. Kezdheti velem. Remélem, a gondjainak nincs közük az unokámhoz.

– De igen! Nyugodjon meg, nagyon jól van, és egyre jobban érzi magát Margit királyné mellett, akit megszeretett, és aki a javát akarja… de attól tartok, nem tart már sokáig…

– Úgy érti, az unokám elront valamit? No de miért?

– Ó, nem az ő viselkedésével van a baj… Inkább azéval, aki… Egyedül vagyunk? –

pillantott körbe bizalmatlanul Bertrade.

– A macskát leszámítva biztosíthatom, senki sincs itt.

Ösztönösen mégis lehalkította a hangját, miközben fáradt szeme a látogató gondterhelt arcát fürkészte.

– Ilyen nagy a baj? – kérdezte.

– Nagyobb, mint gondolná. Margit királyné és Madame Blanche, a sógornője udvari nemesekkel csalják a férjüket…

– Mit beszél? – fulladozott Mathilde…

– Sajnos az igazat! Nem pletykáról van szó… a saját szememmel láttam!

Halkan, mintha gyónáson lenne, és ugyanazzal a megkönnyebbüléssel, mintha maga követte volna el a bűnt, s most megszabadulna a fojtogató tehertől, Bertrade beavatta titkába az öregasszonyt.

– Ha véletlenül kiderülne – állapította meg végül –, a férj, és talán még inkább király urunk haragja az egész háznépre lesújtana. Lajos herceg kegyetlen és bosszúálló, biztosan mindent megtenne, hogy megfizettessen szégyenéért mindazokkal, akik tanúi voltak. Az én koromban már nem félek semmitől, de Aude-ra rossz idők jöhetnek…

– Nincs olyan kor, amikor bárkinek is bűnhődnie kellene más tettéért. Nem vagyok járatos az udvari életben, csak annyit tudok, amennyit maga és a kicsi ritka látogatásaikon mesélnek, de rettegéssel tölt el, amit most elmondott. Hogyan követhet el egy fiatal hölgy, aki máris királyné, s egyszer még inkább az lesz, ekkora óvatlanságot? Idióta lenne?

– Egyáltalán nem, sőt igen eszes. De tüzes, szenvedélyes a természete, és a kedve szerint akar élni. Azt hiszi, túlságosan előkelő ahhoz, hogy az egyszerű keresztény asszonyok sorsa várjon rá.

– Az ima erős fegyver a kísértés démonai ellen. Ő nem imádkozik?

– Nem éppen a kedvenc időtöltése. Jobban szereti az örömöket, minden örömöt.

Úgy gondolja, hogy igazságos ellentételezés a rossz házassága miatt. A férjével utálják egymást… Bárhogy is van, a ránk leselkedő veszélynek nem szabad utolérnie az unokahúgomat. Amikor magammal vittem, őszintén úgy gondoltam, hogy kényelmes, módos élet felé nyitok utat számára, amilyen kellemes az én életem volt a szerető és kényeztető férjem mellett. Adódtak is kérők, hisz Aude olyan szép!…

– De mindenkit visszautasított, mert még mindig Olivier lovagot, a jóképű

templomost szereti, aki soha még csak rá sem nézett. Nem lep meg, és előre megmondhattam volna, hisz jól ismerem. Ha egyszer odaadta a szívét, sosem veszi vissza…

– Így van, de ez a veszély már nem fenyeget. A Templom a király csapásai alatt összeomlott, azok a lovagok, akiket nem fogtak el, elmenekültek a királyságból vagy behúzódtak a kolostorokba, melyek hajlandók voltak befogadni őket. Aude sosem látja viszont Olivier de Courtenay-t! Így semmi akadálya, hogy visszajöjjön a szülői házba.

Már csak kellő ürügyet kell találni, hogy elszakítsuk a Nesle palotából… legalább addig, míg eloszlanak a rémisztő fekete felhők. Végül is… lehet, hogy túl élénk a fantáziám, de… de azt hiszem, leginkább a lelki békém érdekében szeretném hazahozni. Biztosan örül neki – folytatta kedves mosollyal Mathilde felé, mely azonban nem talált visszhangra az öregasszony arcán, mely, ha lehet, még inkább elfelhősödött.

– Ó, igen! – sóhajtotta hosszú hallgatás után.

– Semminek sem örülnék jobban, ahogyan a húga sem, de… azt hiszem, nagy óvatlanság lenne hazahozni Aude-ot. Először is azért, ami itt készülődik. Másodszor…

mert Olivier lovag itt talált menedéket… és még mindig itt van!

* * *

Valóban ott volt.

– Senki nem keresne egy büszke templomos lovagot a kőfaragóim között – mondta Mathieu, amikor Hervével együtt elhozta Montreuil-be.

A két templomos úgy gondolta, hogy csak egyéjszakás pihenőt tartanak itt, mielőtt továbbindulnának az úton, mely d'Aulnay elképzelése szerint a fivéréhez vezeti őket. A párizsi Temple előtt történtek után azonban Olivier nem akart eltávolodni a fővárostól.

A barátja szemrehányásai ellenére, aki azt állította, hogy amit látott, egyszerű illúzió volt, melyet az hozott létre, hogy nagyon erősen az ellenségére gondolt, amikor elkiáltotta a nevét, Olivier biztos volt benne, hogy nem tévedett: valóban Roncelin de Fos-t látta, bármennyire őrültségnek tűnjön is. Pontosan olyan volt – a ruházatát leszámítva –, mint amikor Valcroze-ra zúdította gonosztevőit. Mintha a ruou-i börtönbeli tartózkodása csak békés pihenés lett volna egy kényelmes cellában! Mintha az a férfi maga lett volna az ördög, hisz hihetetlenül hosszú életet élt! Ha pedig Párizsban van, ott kell lennie Olivier-nek is. Már másnap vissza akart menni:

– Végül is – magyarázta –, mi lehet személytelenebb, színtelenebb, mint egy szürke csuhás kolduló barát?

Éppen asztalnál ültek Mathieu házában, és Margót a levest szolgálta fel. Az öreg Mathilde válaszolt:

– Tényleg azt hiszi, hogy úgy fest, mint azok a szürke patkányok, akik gyakran úgy szerzetesek, ahogyan én apáca? Lusta alakok, akik jobban megélnek mások szánalmából, mint gondolná, és a csuhájuk gyakran vastag bukszákat rejt. Maga pedig, nagyuram, pontosan úgy néz ki, mint ami: egy harcedzett lovag, egy kolduláshoz túlságosan merev gerincű nemes. Meglátszik magán, higgye el… és ez vonatkozik a barátjára is!

– Valóban nem szoktunk kolduláshoz – helyeselt Hervé –, és csak jobb híján választottuk a csuhát. Így gond nélkül eljuthatunk a bátyámhoz. Ami pillanatnyilag a legjobb megoldás. Moussy egyébként nincs messze Párizstól…

– Biztos benne, nagyuram, hogy a bátyja otthona befogadja magukat? – szólt közbe Mathieu. – Napjainkban súlyos dolog templomosokat bújtatni! Úgy hallottam, még a kolostorok sem hajlandók rá, hisz nem kerülhetik el ők sem Nogaret embereinek zaklatását. Ne felejtse el, hogy ebben a félelmetes ügyben a király a pápa támogatását bírja…

– A bátyám nagylelkű ember… legalábbis azt hiszem! – Az kell legyen, ha befogad nem is egy, de két templomost! Ha megenged egy tanácsot, először keresse fel egyedül, és nézze meg, hányadán állnak.

– Ha igaza van, ha Moussy nem fogad be minket, még mindig elmehetünk Burgundiába Jean de Longwy fivéréhez…

– Nem – szólt közbe Olivier. – Nem tudjuk, sikerült-e hazajutnia. Ha nincs ott, csak külföldre menekülhetünk tovább. Amit nem akarok, amíg meg nem tudom, mi lett Clément testvérrel. Különösen abban a tudatban, hogy Roncelin, aki erősen gyűlöli, Párizsban van. De önzés lenne részemről, ha magamhoz kötnélek…

– Azt akarod, hogy váljunk külön?

– Bölcs döntés lenne – jegyezte meg gyengéden Mathieu. – Ha Olivier nagyúr hajlandó rám bízni magát, elbújtathatom úgy, hogy közben bejárása marad Párizsba.

Ugyanakkor, ami igaz a bátyjára, Hervé nagyúr, igaz rám is: egy templomost könnyű

elrejteni, kettőt már veszélyes. Gondoljon arra, hogy tudni fogja, hol van a barátja, és bármikor meglátogathatja, amikor csak akarja. Némi óvintézkedések mellett, természetesen.

– Miért teszi ezt, Mathieu mester? – kérdezte Olivier. – Családja van, javai, nagy munkák várnak magára.

– Mert barátok vagyunk, igazi barátok, amilyen az apja és az én apám voltak.

Ráadásul, mint minden építőmester, én is kissé a Templom gyermeke vagyok. A Templom és Bernát szerzetesei tanítottak meg arra, hogyan építsünk katedrálisokat, és gyakran ők is fizettek. Elhozták a Szentföldről Hiram, a híres építész titkait, aki Salamon templomát építette, és sok másikat is. Tehát Olivier testvér, ön otthon van itt, ameddig csak úgy kívánja. Segíteni fogom a Templomot, amennyire csak tudom…

– Tényleg ennyivel tartozik neki?

– Még többel is. A lovagok biztosították a védelmünket a Temple építésénél és máshol. Ok eszközölték ki Szent Lajos királynál a királyi kiváltságokat, melyek megkímélnek minket az adószedők zaklatásaitól. Tisztelettel tartozunk a királynak, de a Templomnak köszönhetjük, hogy szabad emberek vagyunk…

Ehhez nem volt mit hozzátenni. Meghajoltak a mester terve előtt, és a következő

reggelen Rèmi az erdőn át elvezette a még mindig szürke csuháját viselő, de némi élelemmel ellátott Hervét a régi római úthoz, mely Soissons felé futott. Moussyt mindössze hét mérföld választotta el Montreuil-től. Még az este előtt odaérhetett.

Mathieu a gyümölcsös végébe vezette Olivier-t, egy kis épülethez, mely azokra a bódékra emlékeztetett, amilyeneket a különböző szakmunkákhoz az építkezéseken állítanak fel. Azzal a különbséggel, hogy ez a ház nem fából, hanem erős kőből épült. A fal mellett állt, mely mögött a vincennes-i és bondyi erdők határa húzódott. Alacsony, emelet nélküli épület volt, szélfogója alatt fa- és kődarabok sorakoztak, s itt kapott helyet Rèmi műhelye, valamint egy kis, szerzetesi cellára emlékeztető és ahhoz illően bebútorozott szoba: előfordult, hogy a szobrász, amikor rátört az alkotói láz, itt pihent egy keveset, mert arra is sajnálta az időt, hogy a nagy házba visszamenjen.

– Ezt tudom felajánlani – mondta Mathieu. – Itt békében élhet, és abban a visszavonultságban, melyre vágyik. Az ennivalót idehozzuk, és két lépésre csörgedezik egy patak, ahonnan vizet meríthet. Kínos meglepetés esetén – ami előfordulhat – egy olyan ruganyos ember, mint maga, könnyen átugrik a kerítésen… mögötte pedig ott az erdő.

– Úgy érti, megfosztaná Rèmit a helytől, melyet szeret, és ahol bizonyára jobban tud dolgozni, mint bárhol másutt?

Beszéd közben Olivier odalépett egy nagy kődarabból készült asztalféleséghez, melyen egy másik, finom homokkő pihent A művész – hisz Rèmi valóban az volt –

vésője egy könyvet tartó, szakállas férfi sziluettjét kezdte kiszabadítani belőle. Még csak kezdemény volt, de máris sejtetni engedte, milyen erőteljes mű lesz a végeredmény. A templomos finoman végigsimított egy faragott redőt, miközben Mathieu csodálatát megérezve, fiára büszkén magyarázni kezdett:

– Evangélista Szent János szobra a vincennes-i kápolnába… szép lesz, nem igaz, ha elkészül?

– Nagyon szép! Ezért nem költözöm ide. Semmiképpen sem szeretném elűzni Rèmit az otthonából!

– Ő mindenhol otthon van, és vannak más melléképületek is a ház körül, magának azonban a legfélre-esőbben kell maradnia egy ideig. Könyörgök, fogadja el, ahogyan ő

is kérni fogja majd, ha megjön. Szomorú lenne, ha visszautasítja…

Olivier hallgatott, kezét továbbra is a kövön nyugtatva. Végül felnézett Mathieu-re, és őszinte kérést olvasott ki a szeméből.

– Ha így van, elfogadom… de csak a kis szobát, mely a templombeli cellámra emlékeztet majd. A mindennapos imák hosszú litániájának ritmusára fogok élni, melyek gyakorlatát majdnem elfelejtettük már, és nem zavarom Rèmit: mintha itt sem lennék.

– Éljen kedve szerint… de bármi legyen is a vágya, arra kérem, ne mozduljon innen, egyelőre ne akarjon visszamenni Párizsba – kérlelte Mathieu. – Ahogy a királyt ismerem, a tegnapi közjáték után figyelni fogják a kapukat. Ne felejtse el, hogy üldözik a templomosokat, és maga még mindig nagyon annak néz ki…

– Legyen nyugodt. Ennyivel tartozom magának! Így költözött be Olivier a montreuil-i házba. Eleinte, ahogyan ígérte, ki sem mozdult a műhely melletti szobácskából, csak a patakhoz ment mosakodni és elmélkedni az igencsak sötétnek látszó jövő felett. Órákig elüldögélt ott a csípős őszi szélben, a szűkmarkú napsütésben, mely aranyba öltöztette a lehulló faleveleket. Bármennyire szívélyes volt Mathieu és családja vendéglátása, nem tudta elképzelni, hogy itt érjen véget az élete, és jól táplált remeteként éljen, akinek nincs más dolga, mint az ima és az elmélkedés.

Akkor akár álnéven be is állhatna az első kolostorba. A szorosan vett szerzetesi életre azonban, melyből hiányzik a Krisztus dicsőségéért viselt fegyverek izgalma, sohasem vágyott. A Templomot akarta, a Templom azonban nem létezett többé, bár állt még a mintegy kétezer parancsnokság: eltűnt belőlük a lényeg, ahogyan ő is úgy érezte, hogy akár egy sebesülésből a vér, belőle is elszivárog az éltető szellem. Különös kísértés tört rá: elhagyja a menedékét, bevonul Párizs kapuján, és bekopogtat a Templeba, hogy osztozzon a rendet ért balsorsban. Ezzel bizonyára a hóhérnak szolgáltatja ki magát, hisz a börtönök pincéiben kínvallatásnak vetették alá a lovagokat, hogy beismertessék velük a hihetetlen alávalóságokat, de legalább csatlakozhatna Clément testvérhez és osztozhatna vele sorsában. A mártíromság koronája váltaná fel a sisakot, és mivel úgysem tükröződne rajta soha többé a csaták napsütése…

Rèmi hordta neki az ételt. Leggyakrabban csendben, hisz nem akarta megzavarni vendégük sötét gondolatait, s leginkább, mert nagy hatást tett rá a lovag. Még inkább mostani nincstelenségében, mint akkoriban, amikor egy építkezésen vagy az otthonában meglátogatta Mathieu-t a piros keresztes nagy fehér köpenyben. Talán azért, mert most jobban előtűnt maga az ember, mint a rend rákényszerítette egyformaságban. Megborotválkozva és kissé megnövesztve a haját a művész szemében Olivier még szebb volt, mint Szép Fülöp király, és Rèmiben felébredt a vágy, hogy fában vagy kőben örökítse meg a tökéletes csontozató, sovány és büszke arcot. Olivier-ben eközben újfajta tisztelet ébredt a művész iránt, akinek megígérte, hogy sosem zavarja a munkáját, és ebből a kölcsönös tiszteletből egyre növekvő távolságtartás születhetett volna, ha egy reggel Rèmi kétnapi távollét után nem érkezik a szokásosnál korábban a műhelybe, és nem a szobor előtt találja az egykori templomost, amint csodálattal teli pillantással simogatja a kő felületét.

Megállt, nehogy megzavarja, de Olivier megérezte a jelenlétét, kissé elpirult és visszahúzódott, miközben azt suttogta:

– Bocsásson meg, hogy bejöttem ide, de annyira csodálom a művét, hogy felülkerekedett bennem a vágy, hogy újra láthassam…

– Maradjon, kérem! Nemhogy nem zavar a jelenléte, de örülök neki. Nem mertem kérni rá, nehogy megzavarjam az imáit…

– Az imáimat?… Sokkal kevesebbet imádkozom, mint gondolja, mert úgy érzem, Isten napról napra távolabb van tőlem. Talán éppen ezért vonz ez a kép, mert önmagában is ima, szebb és erősebb ima, mint amilyet én valaha is mondhatok.

– Engedelmével úgy érzem, túlságosan egyedül van, nagyuram! Pedig társhoz szokott…

– Így van. Hiányzik Hervé testvér. Éveken át mindent megosztottunk, és azt sem tudom, él-e még, befogadta-e a bátyja-Beszéd közben Olivier odalépett egy kis asztalhoz, melyen egy agyagtömb állt. Óvatosan megérintette, majd végigsimította…

– Szép anyag – dicsérte. – Olyan lágy! Egyszer elnéztem, ahogy az ujjai alatt megszületett egy emberi alak. Abban a pillanatban úgy éreztem, Istenhez hasonlatos, aki egy darabka földből megteremtette Ádámot. És irigyeltem, én, aki semmi mást nem tudok, csak imádkozni és harcolni…

Rèmi hirtelen ötlettől vezérelve odalépett hozzá:

– Miért nem próbálkozik meg vele? Szép a keze, erős, de érzékeny. A szobrászmesterség az agyaggal kezdődik. A kő, mely kemény, és könnyen törik a rossz vésőhasználat következtében, csak azután következik.

– Próbáljam meg? Én?

Elengedte a nedves anyagot, mintha hirtelen megijedne tőle, de Rèmi megragadta a kezét, és újra az ujjai közé fektette az agyagot.

– A kedvemért! Formálja meg! Majd meglátja: élvezni fogja, biztos vagyok benne.

Courtenay szinte félve engedelmeskedett, birtokba vette a képlékeny anyagot, és egy fekvő állat formáját igyekezett megformálni. Igaz, ügyetlen volt, de gyermeki öröm töltötte el… majd hirtelen elbátortalanodva abbahagyta… Pedig amit megformált, egy oroszlán hátára emlékeztetett, a többi azonban túlságosan nehéz volt!

– Felesleges… sosem fog sikerülni…

– Engedje, hogy tanítsam, és majd meglátja! Legalább kevesebbet gondol majd a barátjára. Igaz is, tudja, hogy az anyámnak van egy unokatestvére Dammartinben, ahonnan Moussy nem esik messze? Egyik nap odamehetek… és talán megtudhatok valamit, ha jobbra fordulnak a dolgok. Vagy inkább kevésbé rosszra! – tette hozzá nagyot sóhajtva.

* * *

A dolgok azonban nem fordultak jobbra, ahogyan arról még aznap este Mathieu beszámolt a vendégének. Nagy volt a felzúdulás Párizsban, mert a nagymester, aki állítólag bevallotta, hogy a vádakban felhozott furcsa szertartásokban avatták fel a lovagokat, melyek célja az volt, hogy próbára tegyék őket, bár a szodómiát hevesen tagadta, megismételte a vallomását az alkalomra a Temple-ba érkezett egyetemi doktorok előtt. Látszólag az volt a legkülönösebb, hogy nem kínzás alatt vallott, de mivel a rend belső rítusairól volt szó, egyedül a pápa bíráskodhatott és ítélhetett.

Molay-t tehát visszavitték a börtönébe, míg megteszik az előkészületeket, hogy a Párizsban fogva tartott többi vezetővel együtt Avignonba szállítsák…

– Bizonyos értelemben – magyarázta Mathieu – ez megerősíti azokat a vallomásokat, melyeket oly sok szerencsétlen testvérből erőszakoltak ki kínzással, ami sok problémát felvet. Bárhogy is van, a készülődő per hosszú és nehéz lesz, és ha a pápa meghozza az ítéletét, senki sem tudja, mi lesz a vezetők és maga „Jacques mester” sorsa. Börtön vagy száműzetés, gondolom. A külföldi uralkodók nem értenek egyet, és bár Fülöp király a legnagyobb mindannyiuk között, nagyon óvatosan kell eljárnia…

Mindenesetre a szökésben lévő templomosokra minden eddiginél nagyobb veszély leselkedik a népharag miatt…

– Ezért nem maradok itt tovább. Isten a tanúm, hogy mélységesen hálás vagyok, de el kell mennem.

– Hová menne?

– Miért ne mennék a Temple-ba, hogy fogolynak jelentkezzek? – felelte fásultan Olivier. – Végül is semmi okom rá, hogy megmeneküljek a közös sorstól, és legalább megtudom, mi lett Clément testvérrel.

– Clément testvér fogoly a többi tisztségviselővel együtt. Nem bántották, és őt is a pápához viszik…

– Honnan tudja?

– A Temple melléképületeiben laknak még kőművesek, akikkel néha dolgoztatok.

Mint engem, őket is nagyon foglalkoztatja a lovagok sorsa. Figyelnek. Szélsőséges veszély esetén, ha alkalom nyílik rá, készek segíteni. Ezért nem szolgálna semmire, ha kiadná magát, hacsak nem arra, hogy növelje az egyszerű lovagok számát, akiket hóhérkézre adnak, hogy kínvallatással elismertessenek velük bármit, ami olajat önthet Nogaret és az inkvizíció tüzére. Maradjon velünk! Azt hiszem, egy nap újra harcolhat a Templomért… Hacsak nem kíván visszatérni az apjához Provence-ba, ami nem lenne könnyű, és veszélybe sodorná a bárót, hisz nála keresnék először. Jobb, ha itt marad.

– Ó, gondoltam rá, de az apám nincs közvetlen veszélyben, mint Clément testvér.

Legalábbis remélem.

– Akkor hallgasson rám, és maradjon velünk!

– Jól van… de nem tétlenül! Nem anélkül, hogy bármennyire kevéssé is, de megkeressem a kenyeret, melyet adnak. Tanítson meg követ faragni, hogy a, munkása lehessek! Erős vagyok… és egészséges, magának hála. Elviselhetetlen a bezártság. Az…

az ima már nem elég – tette hozzá zavartan elfordítva a fejét.

Mathieu mester sötét arca mosolyra derült, és előrenyúlt, hogy megfogja a felé nyújtott kezet, de Rèmi megelőzte:

– Nézze ezeket az ujjakat, apám! Hosszú, karcsú és laza ujjak… láttam, milyen gondosan, milyen finoman formálják az agyagot. Kár lenne eldurvítani őket kőfaragó kalapáccsal és vésővel. Engedje, hogy inkább a magam mesterségére tanítsam meg…

– Rèmi – szakította félbe Olivier –, az lehetetlen! Maga nagy művész, és a tehetség nem tanulható…

– Egy bizonyos szintig igen – felelte Mathieu. – Lehet jó alakformáló, jó végrehajtó, anélkül is, hogy teremtő zsenialitással áldotta volna meg az ég. Nem mindenki Gislebert d'Autun! Még a fiam sem tart ott, és ha szívesen megpróbálná…

– Igen… azt hiszem, szeretném – bólintott Olivier hirtelen elpirulva, mint a gyermek, akinek ajándékot kínálnak…

– Megbeszéltük! – zárta le Mathieu. – Köztünk marad, és nagyon örülök…

Így tanulta meg Olivier Rèmitől felismerni, kiválasztani, megfaragni a köveket, és természetesen bevezetőként megformálni az agyagot. Igaz barátság szövődött közte és a fiatalember között, aki örömmel látta, hogy igaza volt, és a tanítványa ügyesnek bizonyul. Olivier továbbra is a műhely melletti kis szobában élt, sosem osztozott a ház életében, így tartva tiszteletben a rend szabályzatát, mely előírta, hogy kerülje azokat a helyeket, ahol nők élnek. Mióta nem viselte a sodronyinget, a zubbonyt és a nagy fehér köpenyt, úgy érezte, mintha egy erőd falai omlottak volna le körülötte, és minden védelem nélkül kellene szembenéznie a legveszedelmesebb belső démonnal: azzal, mely a nő testéhez vonzza a férfit. Eddig hatékonyan küzdött ellene, hála a mozgalmas életnek, most azonban előfordult, hogy különös álmok törtek rá, melyekből izzadtan és szégyenkezve ébredt. Ilyenkor a földre vetette magát, és eltökélten imádkozott, majd átugrott a falon, és futott az erdőben, míg csak le nem csillapodott a vére. Nagy figyelmet fordított fizikai kondíciójára is, mindig elvégezte az egykor kötelező

gyakorlatokat, és a saját kérésére tanítani kezdte Rèmit is a kardforgatásra és a harci technikákra. Természetesen csak gyalogosan. A ló hiányzott a legjobban.

Bizonyos szempontból Mathieu és Rèmi örültek, hogy visszautasítja a házbeli életet. Egyikük sem felejtette el az igazi okot, amiért Aude elköltözött. Nem voltak olyan éleslátók, mint Juliane és Mathilde, és úgy gondolták, az idő megteszi hatását: a lány egy nap teljesen elfelejti a lovagot, és megköti az előnyös házasságot, melynek képét Bertrade csillogtatta meg előttük. Amikor akár egyedül, akár a nagynénjével hazalátogatott, Olivier bezárkózott a szobájába, és Aude nem is képzelte, hogy az, akinek képe ott él a szívében, ilyen közel van hozzá…

Amikor a templomosok tömeges letartóztatását követő első hónapok izgalma elcsitult, és a menekült megjelenése kellően átalakult, valamint elég jártasságot szerzett új munkájában, Olivier többször is elment Párizsba, a Notre-Dame építkezésére vagy akár a Temple-ba is, ahol a társai tovább dolgoztak a templom mellett. A királyi hatalom kirendelte új kincstárnok parancsot kapott, hogy továbbra is fizessék a munkálatokat. A lovag nem minden felindulás nélkül látta viszont az egykor oly ismerős helyeket, és különösen a nagy tornyot, melyet továbbra is szigorúan őriztek, és melyről tudta, hogy a nagymester és Clément de Salerne nem mozdultak onnan, de vigaszt merített a tökéletes összhangból, a cinkosságféleségből, mely Mathieu mester és az ott dolgozó munkások között szövődött. Látszólag ártatlan, valójában azonban hermetikus nyelvet beszéltek, melynek néhány kulcsát Rèmi megadta neki, s melyből megállapíthatta, hogy valóban mélységes és erős kötelék húzódik a Templom és az építőmesterek között. Mind készenlétben álltak, hogy ha kell, ha megtörténik a legrosszabb, habozás nélkül azok mellé álljanak, akik a Templom lényegét jelentik számukra: Jacques mester és a hozzá közel állók mellé…18

Roncelin de Fos-nak sehol sem látta nyomát. Pedig igencsak kereste. Egy miniatúra segítségével, melyet Rèmi készített a leírásai alapján, még akkoriban, amikor nem mozdult Montreuil-ből, Mathieu mindenfelé kérdezősködött, de senkit sem talált, aki akár csak látta volna az átkozott templomost, és ahogy telt az idő, Olivier kezdett azon tűnődni, nem csak hasonlóság vagy hallucináció áldozata lett-e…

A kínvallatások és itt-ott meggyújtott máglyák ellenére elhúzódott a templomosok pere. Az 1308-as év elején a pápa felfüggesztette az inkvizítorok munkáját, miután a nagymester két bíboros előtt visszavonta a vallomását. A király összehívta a rendi gyűlést Tours-ban, és elment Poitiers-ba, hogy találkozzon V. Kelemennel. Ekkor Jacques de Molay-t és testvéreit is kihozták a börtönből, és megindultak Poitiers felé…

de nem érkeztek meg. Mintegy véletlenül a nagymester megbetegedett Chinonban, és a többiekkel együtt bezárták a kastélyban a Coudray toronyba, a hatalmas donzsonba, melyet egykor Fülöp Ágost építtetett. A pápa követeket küldött, hogy érdeklődjenek felőlük, de a pszichés nyomás megtette a hatását, és Molay ismét vallomást tett… A pápa nem tehetett mást, el kellett rendelnie az egyházi vizsgálatot és a vidéki zsinatokat, hogy az egész országban elítéljék a templomosokat, míg össze nem ül az átfogó zsinat, hogy ítélkezzen a rend felett. A pápai bizottságok két éven át dolgoztak, de előfordult, hogy egy-egy lovagcsoport elhatározta, hogy vallomását visszavonva próbálja védeni a rendet. A sensi érsek, Jean de Marigny, a királyi koadjutorrá kinevezett Enguerrand testvére, magára vállalta, hogy a pápai bizottságokat megkerülve máglyára küldi őket. Ötvennégy foglyot ért egyszerre a halál…

A pápa eközben nem adta meg magát. Még két évig igyekezett elkerülni a legrosszabbat. Összeült a zsinat, de ugyanabban az időben a király is összehívta a rendi gyűlést, és habozás nélkül nyomást gyakorolt V. Kelemenre. 1312. március 22-én feloszlatták a templomos rendet, javait pedig átruházták az ispotályosokra… Ekkorra a chinoni foglyok egy ideje már visszatértek Párizsba.

Az építőmesterek munkaterületein ezek a hírek megfagyasztották az emberek vérét, akikben egyelőre néma harag fortyogott, melyet tovább táplálnak majd napokon, heteken, hónapokon, éveken át. A montreuil-i házban elsötétült a gazda hangulata, ahogyan természetesen Rèmié és Olivier-é is. Ez utóbbié annál is inkább, mert nem látta viszont Hervét, és képtelen volt bármit is megtudni róla.

Soisson vidékén, ahol erősen megvette a lábát a Templom, és számos birtokkal rendelkezett, a tömeges letartóztatás megrémítette az embereket, akik megtanultak hallgatni…

Mathieu-höz este elszánt arccal, kérges tenyérrel érkeztek az emberek.

Megbeszéléseket tartottak, amint az asszonyok visszahúzódtak a szobáikba, bár egyikük sem mert volna semmit sem kérdezni. Ha a gyűlések nem tartottak el Párizs 18 Az építőmesterek hagyománya szerint a legendájuk a jeruzsálemi Salamon-templomig nyúlik vissza, ahol maga a király is részt vett

az építész Tyrusi Hiram és egy titokzatos személyiség, a Galliából érkezett kőfaragó, Jacques mester művében. Tőlük hármuktól ered a

katedrálisépítés titka és társulása, melyet a frigyládában az első templomos lovagok vittek Nyugatra Szent Bernát utasítására. Az utolsó

nagymestert Jacques de Molay-nak hívták. és természetes volt. hogy az építőmesterek a legenda Jacques mesterének reinkarnációját

lássák benne, annál is inkább, mert a férfit kivégezték.

kapuinak megnyitásáig, a diszkrét látogatók az időtől függően vagy a házban, vagy egy csűrben fejezték be az éjszakát. Olivier is gyakran csatlakozott hozzájuk.

Az egyik gyűlést éppen azelőtti este tartották, hogy Bertrade megérkezett Montreuil-be…

* * *

– Ezért – állapította meg az öreg Mathilde – nem lehet róla szó, hogy hazahozzuk Aude-ot…

– Mert itt lakik a templomos? Aude mostanáig sosem vette észre, pedig többször is járt itthon!

– Ha jól értettem – mondta fásultan az öregasszony –, hosszabb tartózkodásról lenne szó. Ráadásul nem csak ez a baj. De bizonyára nem voltam elég világos. Olyan dolgok történnek ebben a házban, melyekről nem tudom, hová vezetnek, de őszintén úgy gondolom, hogy az elkövetkező hetekben Aude nagyobb biztonságban lesz maga és Margit királyné mellett…

Kintről férfihangok hallatszottak, és Mathieu keze alatt nyílt az ajtó. Látva, hogy az anyja nincs egyedül, összeráncolta szemöldökét, visszafordult, morgott valamit azoknak, akik kísérték, Rèminek és Olivier-nek, és ez utóbbi elvonult a műhely felé.

Azután a mester fiával belépett a helyiségbe.

– Jó estét, húgom! Mi szél hozta?

A szigorú hangból Bertrade gond nélkül kitalálhatta, hogy nem örülnek ennek a szélnek…

A férfi mellett beáramló márciusi levegő keserű volt és csípős.

VII. fejezet

A máglya

A rideg fogadtatás meglepetésében Bertrade nem találta a szavakat, és Mathilde vállalta magára a választ:

– Bertrade azt szeretné, ha a kis Aude egy időre hazajönne. Attól tart, hogy az elkövetkező napokban nem lenne olyan biztonságban, mint eddig…

– Miért? Mi történt? Valami súlyos hibát követett volna el?

– Távolról sem, és ha valaki hibázott – márpedig hibázott –, az nem ő volt, sem én…

Bertrade egy pillanatig habozott, sógora zárkózott arcát, kemény, de egyenes tekintetét fürkészte, végül elszánta magát:

– Margit királynénak szeretője van, és súlyos óvatlanságokat követ el. Ha a Civakodó – és vele a király! – megtudja, a haragja vakon lesújt a palotája összes lakójára, mert sajnos a csalás a saját otthonában folyik…

Mathieu nem csatlakozott Rèmi felháborodott felkiáltásához, szája azonban mindent eláruló, undorodó fintorra húzódott.

– Nem volt kedvemre, hogy a lányom az udvar szép hölgyeihez dörgölőzzön, maga is tudja. Azt azonban sosem képzeltem volna, hogy ilyen ocsmányságba keveredik! Az a hercegnő bolond kell legyen, hogy ekkora veszélybe sodorja az övéit… egyelőre azonban szó sem lehet arról, hogy Aude hazajöjjön. Még néhány napra sem!

– Megmondtam neki – szakította félbe az édesanyja. – Magyarázatot kellett adnom… ezért beszéltem a vendégünkről…

– Helyesen tette. Bertrade egyik nagy erénye, hogy tudja tartani a száját.

– Éppen most adtam szép példáját – jegyezte meg az asszony keserűen.

– Maga is magyarázattal tartozott. A látogatása csak azt bizonyítja, mennyire kedves magának Aude, és mennyire a szívén viseli a családunk sorsát. Ugyanakkor, húgom, nem Olivier miatt nem jöhet haza a lányom: a lovag hűséges maradt a Templomhoz, melynek szabályzata megtiltja a nőkkel való érintkezést, és sosem jön be ide, amikor az asszonyok itthon vannak. A legjobb bizonyíték erre, hogy Aude sosem vette észre a jelenlétét, amikor itthon járt… Igaz is, gondolja, hogy még mindig szereti?

– Esküdni mernék rá – válaszolt a nagynénje helyett Rèmi. – Ahányszor csak meglátogattam a Nesle palotában, mindig megtalálta a módját, hogy felőle érdeklődjön. Azt hiszi, valahol a királyságban bujkál. Vagy talán visszament Provence-ba. Nem felejtette el!

– Ebben egyetértek! – sóhajtotta Bertrade. – Egyetlen fiú sem vonja magára a figyelmét, bármilyen kedves legyen is. Attól tartok, az ő életében ez az egy szerelem lesz.

– Mint az anyja – jelentette ki nem minden elégedettség nélkül Mathieu. – Csak az a kár, hogy ez a szép szerelem nem méltatlanra irányul, éppen ellenkezőleg, de olyan valakire, aki nem viszonozhatja. De eleget fecsegtünk! Ma nem egy hercegnő

bolondsága a fő témánk… hanem a holnapi nap nagy eseménye… és végül is örülök, hogy eljött!

– Hogy érti?

– Majd később elmondom! Hol a feleségem és a cseléd?

– A mosodában, mint minden csütörtökön – morogta Mathilde. – Úgy tűnik, ma sokáig maradnak…

– Jobb így. Mondja, húgom, nem vett észre semmit a Notre-Dame mellett elhaladva?

– De igen! Emelvényt ácsolnak a bejárat előtt. Különös módon azonban a támfal építkezése elhagyatott volt…

– Emelkedett külsőségek között holnap viszik oda Jacques mestert és a Templom többi fogva tartott vezetőjét, hogy kihirdessék az ítéletet.

– Istenem! Azt hittem, megfeledkeztek róluk. Miért ez a pompa? Állítólag mindent bevallottak, amit akartak tőlük, és a pápai bizottság csak azért szabadítja ki őket a börtönükből, hogy egy másikba vigye át őket!

– Bizonyára, de kérdés, hogy hová… és, látja, minket éppen ez a részlet érdekel.

A régi szálak, melyek az építőmestereket a templomosokhoz fűzték, annyira közismertek voltak, hogy Bertrade is tudott róluk. Azt is tudta, hogy a sógora is erősen érintett, ám hirtelen megrémítette a hangjában csengő elszántság. Az unokaöccsére nézett, és elfelhősödő arcán ugyanezt az elszántságot látta.

– Mire készülnek? – kérdezte aggodalmában suttogom fogva a hangját.

– Bocsásson meg, húgom, de nem tartozik magára. Elég, ha annyit tud, hogy a közeli jövőben bizonyos veszély fenyegetheti ezt a házat. A látogatása eszembe juttatta a passiacumi házát, és arra gondoltam, nem hívná-e meg magához a húgát és az édesanyámat?… Aude is csatlakozhatna hozzájuk, és így megoldódik a maga felvetette probléma is. Mit gondol?

Hirtelen olyan boldognak látszott, hogy Bertrade-nak – teljesen oda nem illően –

nevethetnékje támadt:

– Hogy nem éreznék túl jól magukat! Egy késő tavasz a virágzó fákkal még elmegy, de most megduzzadt a Szajna, és könnyen lehet, hogy a vízbe érne a lábuk! Mindegy –

tette hozzá sógora összeráncolt szemöldökét látva –, a házam bármikor a rendelkezésükre áll. Annál is inkább, mert egyre ritkábban megyek oda, bár Blandine és Aubin, akiket a férjem még régen befogadott, gondosan karbantartják. Ha Rèmi holnap elkísér, odaadom a kulcsokat…

Mathieu ösztönös mozdulattal megragadta és megszorította sógornője kezét:

– Nagyon köszönöm, húgom! Mintha tüskét húzna ki a talpamból…

– A maga helyében – szólt közbe Mathilde – megvárnám, míg hazaér a feleségem, hogy lássam, mit szól hozzá. Amennyire ismerem, nagyon meglepne, ha hajlandó elmozdulni itthonról.

Ebben a pillanatban ért vissza Juliane és Margót a vizes ruhával teli kosarakkal, melyeket szép időben a mezőn, most azonban a szélfogó alatt kifeszített kötelekre teregettek ki. Ez volt az év utolsó nagymosása. A teknőben már csak a fehérneműket mossák.

Mathieu felesége szemmel látható örömmel ölelte meg a nővérét. Először is mert szerette, másodszor mert híreket hozott a lányáról, akinek távollétét fájdalmasan viselte. Amikor azonban a férje beköltöztette hozzájuk Olivier-t, a lánya távollétének elsődleges okát, nagylelkűségében egy pillanatra sem merült fel benne, hogy haragudhatna rá, hisz tudta, hogy a templomos soha semmit sem tett, amivel magára vonta vagy bátorította volna Aude szerelmét, melyről semmit sem tudott. Különben is annyira keveset látta a lovagot, hogy szinte meg is feledkezett a jelenlétéről, annyira diszkrét volt. Amikor mégis megpillantotta, akaratlanul is megértette a makacs érzelmet, melyet a lánya táplált iránta, és néha azon kapta magát, hogy sajnálja, hogy egy ennyire vonzó férfi – annál is vonzóbb volt, mert elérhetetlenül távoli! – véglegesen elveszett a nők számára… Más nők talán megpróbálkoztak volna a csábítással – és Juliane esetében ez nem is lett volna nevetséges, hisz kora ellenére nagyon szép volt –, de túlságosan emelkedett lélek volt az ilyesmihez. Ráadásul a férje, akiről érezte, hogy tervez valamit, teljesen kitöltötte a gondolatait

Mathilde – bár ilyen mélységekig nem olvasott a fejében – jól ismerte a menyét.

Amikor Mathieu közölte, hogy szeretné, ha egy időre átköltözne Párizs másik oldalára az anyósával, méghozzá már másnap; Juliane kereken visszautasította:

– Hagyjam el a házunkat, és szakítsam ki innen az édesanyját is? Erre ne számítson! Elment az esze, hogy ilyesmit javasol?

– Isten segítségével nem végleg kell elköltöznie. Csak egy időre, hogy tudjam, hogy biztonságban van, és nyugodtan gondolkodhassak. Aude is csatlakozik magukhoz…

– Aude nincs közvetlen veszélyben, míg maga, meg mernék esküdni rá, hogy hamarosan veszélybe kerül. A felesége vagyok, a házunk természetes őrzője, és önszántamból sosem hagyom el. Ellenben – tette hozzá Mathilde felé fordulva –, talán bölcs dolog lenne biztonságba vinni az édesanyját. Már nehezen mozog, és…

– Elég, lányom! – tiltakozott felháborodottan az öregasszony. – Ha veszély esetén menekülni kell innen, biztos, hogy a lábam nem bírná a gyors futást, de ez nem nagy katasztrófa. Elég öreg vagyok a halálhoz, és a ház romjai, ahol legszebb napjaimat leéltem, nagyon is megfelelő sírbolt lesznek.

Ehhez nem volt mit hozzátenni. Bertrade felsóhajtott, majd kijelentette:

– Meglepett volna, ha mást hallok! Azért Rèmi csak jöjjön el a kulcsokért! Nem tudom, mire készülnek, de lesz hová visszavonulniuk…

* * *

Másnap amint kinyitották a kapukat, Bertrade Mathieu, Rèmi és Olivier kíséretében visszament Párizsba. Az asszony először találkozott sógora láthatatlan vendégével, de nem mutatták be neki, amikor felbukkant az udvaron, kantáron vezetve a két lovat, melyek egyike Mathieu-t, a másik pedig a lovagot és Rèmit viszi majd.

Üdvözlésképpen biccentett felé, ahogyan azt bármelyik építőmunkás tette volna.

Bertrade-on furcsa remegés futott végig, melyben ösztönös rokonszenv és bizonyos aggodalom keveredett. Egyszerű ruhái ellenére – félhosszú, barna gyapjúzubbony hozzá illő nadrággal, nagyon hosszú csúcsú sapkával kiegészítve, melynek vége meggörnyesztett, széles vállát verte – a férfiből tagadhatatlan előkelőség áradt. A keskeny, katedrálisbeli szent szobrára emlékeztető arc kifürkészhetetlen és hideg volt, de mennyi báj áradt az egyenes szemöldök alatt ragyogó szürkészöld szempárból! Mint a húga, ő sem lepődött meg többé az unokahúga kitartó szerelmén a húszévnyi korkülönbség ellenére sem, és sóhaját elfojtva szállt fel öszvérére.

Kora reggel volt, de a király városszerte tudatta, hogy a Notre-Dame előtt a Templom vezetői végre meghallhatják ítéletüket. Az utcák megteltek a két részre oszló tömeggel: azokkal, akik a Temple felé tartottak, hogy a foglyok kilépését nézzék meg, és elkísérjék őket, és azokkal, akik egyenesen a katedrális elé igyekeztek.

Mathieu és az övéi ez utóbbiakhoz tartoztak.

Párizsban szokatlan hangulat uralkodott. Az üzletek és boltok zárva tartottak.

Mindenki az utcákon tolongott, mint egy ünnepségen. Most is előadásra számítottak, és a nép imádta a műsorokat. Mindenféle műsort, a vidám királyi felvonulásoktól kezdve a tereken előadott misztériumjátékokon át az utcasarki komédiákig. Aznap reggel nem ilyesmiről volt szó: kegyetlen kíváncsisággal arra vártak, hogy meglássák, mit tett a majdnem hétévnyi börtön a pompás nagyurakkal, a nagymesterrel és legrangosabb testvéreivel. Nem sajnálták őket: olyan borzalmas praktikákat, olyan gyűlöletes tetteket vallottak be, hogy mostanra gonosz varázslóknak tartották őket, akik képesek lábbal taposni és leköpni a keresztet, és egy bálványfejet imádni, mely csakis a sátáné lehet. Csakis ő, az átkozott démon tehette ennyire gazdaggá őket!

Ebben a kérdésben megoszlottak a vélemények: voltak, akik azt állították, hogy az erődítményeikben aranyhalmokat találtak, mások azt mondták, hogy az ördög figyelmeztetésére a föld mélyére rejtették kincseiket.

Míg óvatosan vezette lovát Mathieu-é mögött, akit sokan ismertek és köszöntöttek, Olivier figyelt, elraktározta magában a rosszindulatot, az ostoba megjegyzéseket, melyek csak megvetést váltottak ki belőle. Várakozással teli megkönnyebbülés töltötte el: végre viszontláthatja Clément testvért, remélve, hogy a börtön nem emésztette fel túlságosan az erejét. Főleg pedig megtudja, hová viszik az ítélethirdetés után, hogy valóra válthassa, amiről régóta álmodik: kiszakítja fogvatartói kezéből. Lehetetlen volt, míg a donzsonban tartották bezárva, de talán egy vidéki erődítményben könnyebb lesz… Bármennyire kemény is a feladat, nem félt tőle, éppen ellenkezőleg! Végre a legnemesebb ügynek szentelheti az életét! Még az az öröm – őszinte öröm – is eltörpült ezen reménység mellett, melyet akkor érzett, amikor keze alakokat teremtett.

A Gréve térre érve látták, hogy az új Notre-Dame híd – szép ácsmunka! – mely egy évvel azelőtt váltotta fel a régi Mibray átkelőt, a katedrális felé tartó lassú tömegtől feketéllik.

– Sosem engednek át – állapította meg Mathieu. – Gyalog kell mennünk, mint mindenkinek… utat vágunk a könyökünkkel. A Polgárok Háza szélfogója alatt hagyjuk a lovakat…

– Én is? – tiltakozott Bertrade. – Nem akarom, hogy eltapossanak…

– Ebben az esetben vagy a jószágokkal marad, vagy Rèmi elkíséri a Nagy hídig, de a Citén át kell visszajönnie a Kis hídhoz… mely biztosan ugyanilyen zsúfolt…

– Itt maradok – morogta az asszony. – Elég csak megvárni, hogy véget érjen a szertartás!

A három férfi tehát gyalog indult tovább, és gyümölcsöző türelemmel és elszántsággal belevetették magukat a tömegbe. A Lanterne, a Juiverie és a Neuve-Notre-Dame utcán át átszelték a Cité artériáinak szűk hálóját, míg meg nem látták a katedrálist. Az előtte elterülő térre már nem jutottak ki, minden hely foglalt volt, de az elöljáróság gárdistái egy széles sávot üresen tartottak19. Nem kellett sokáig várniuk: egyre növekvő moraj támadt, hozták a foglyokat, és az őket szállító szekér hamarosan megérkezett a térre az íjászok sűrű sorfala között… Olivier-nek elszorult a szíve.

Négyen voltak, négy csontsovány, rongyokba öltözött, megláncolt vénember, akik amennyire tudtak, megkapaszkodtak a szekér rácsaiba. Ugyanakkor felismerhetők maradtak: a nagymester, Normandia preceptora, Geoffroy de Charnay, Aquitánia preceptora, Geoffroy de Gonneville és Hugues de Pairaud, Franciaország látogatója…

Az ötödik, Clément de Salerne, Provence preceptora nem volt köztük. Hacsak a kínzások nem döntötték le a lábáról, és nem a szekér szalmáján feküdt…

Olivier-re hirtelen rémület tört, és a foglyokhoz akart futni, hogy megbizonyosodjon róla, de Mathieu erősen megragadta: ösztönösen megérezte, mi zajlik a lovagban.

– Ne mozduljon! Megyek én! Engem ismer a rendőrfőnök…

Minden gyengédség nélkül átküzdötte magát a tömegen, melyre nagy hatást tett mind erős testalkata, mind gazdag ruházata. Olivier az Hotel-Dieu egyik felhágókövére állva látta, amint fekete bársonysapkája elbilleg egészen a párizsi rendőrfőnökig, Jean Ployebaut-ig, aki unott pillantással követte a taliga útját a lépcsők aljáig, ám ahogy meglátta az építőmestert, barátságosan elhúzta a száját és előrehajolt a nyergében, hogy beszéljen vele. Egy perccel később Mathieu sötét arccal tért vissza. Olivier érezte, hogy kiszárad a szája:

– Ott van a szalmában? – kérdezte.

19 A Notre-Dame előtti tér hatoda volt mai méretének. Ráadásul a katedrális tizenegy lépcsőfok tetején emelkedett, melyek a tér

sorozatos átalakításai során eltűntek, lassanként elnyelte őket a föld szintjének emelkedése.

– Nem. Ma reggel holtan találták a cellájában. Tegnap Nogaret ismét megkínoztatta, miután egy névtelen – hacsak nem elhallgatták a nevét – feljelentő

közölte, hogy ő a felelős a Templom kincseinek eltűnéséért. Még élt, amikor visszavitték a cellájába, de amikor érte mentek… Isten megkönyörült, azt hiszem, mert Ployebaut szerint ő volt az egyetlen, aki soha semmit nem vallott be. Ezért pedig rá a máglya várt, míg a többiekre életfogytig tartó börtön…

Olivier lehunyta a szemét: elképzelhetetlen fájdalom vett erőt rajta. Ugyanaz, melyet Valcroze-ban érzett, amikor az aljas Roncelin tűz fölé készült tartani az apját.

Clément testvérnek köszönhette az elhivatottságát, a legszebb álmait.

– Tényleg nem tudni, ki jelentette fel? – kérdezte elhalón.

– Nem…

– Én tudom… csakis ő lehetett…

– Arra a Roncelinre gondol, akit a letartóztatás után kerestem? Annak már hét éve, azóta biztosan meghalt!

– Meg mernék esküdni rá, hogy él… Az aranyéhsége és az ura, a sátán életben tartja, hogy bajt és fájdalmat okozzon útján!

– Nyugodjon meg, kérem! Ne vonja magára a figyelmet!

Valójában ettől nem kellett tartani, hisz a tömeg a kezdődő előadásra szegezte szemét és fülét. A katedrális kapuja előtti emelvényen feltűntek az inkvizítorok, Guillaume de Paris és Bemard de Gui ibolyaszín, fekete és fehér ruhái a pápai bizottság három bíborosának borvöröse mellett. Jean de Marigny, a sensi érsek ruházata különösen gazdag volt: mindenképpen ki akart tűnni. Szemben velük ott álltak a templomosok, akiket a szekéren hagytak, hogy a tömeg jobban láthassa őket.

Néma volt ez a tömeg. Itt-ott ugyan felszállt néhány átok vagy „halál rájuk” kiáltás

– bizonyára Nogaret embereitől –, ám ezek hamar elhaltak. Megkezdődött a dráma utolsó felvonása. Legalábbis mind azt gondolták, ez lesz az utolsó…

A prelátusok leültek, és a sainte-sabine-i bíboros, Arnaud Nouvel előrelépett a lépcsők széléhez, kezében egy vaskos tekerccsel, melyet kibontott. Azután tiszta hangon, a megtört, döbbent férfiakkal szemben olvasni kezdte a vallomások hosszú sorát, nemcsak a jelenlévőkét, hanem sok másét is, akiket élve megégettek vagy a kínzásban teljesen tönkretéve engedtek szabadon:

– Meghallgattuk Guy Dauphin testvért… Géraud du Passae testvért…

Hosszú volt a borzalmas pincék mélyén tűzzel-vas-sal kierőszakolt vallomások sora. Mások félelemből vagy különös bűnbánatból vallottak. A foglyok szó nélkül hallgatták, mintha nem is hallanák, mintha ez a rémisztő litánia elszállna a fejük felett.

Végül eljött az ítélet:

– „… börtönre és hallgatásra ítéljük őket hátralévő életükre, hogy bűnbocsánatot nyerjenek, és könnyek közt bánják bűneiket…”20

Hatalmas csend támadt, ahogy a bíboros leült.

– Micsoda? Ez minden? – suttogta Mathieu. – Nem mondják el, melyik 20 Mivel az eredeti szöveget sehol sem találtam, az ítélet szavait Maurice Druon Vaskirályából kölcsönöztem.

kastélyokba, melyik kolostorokba viszik őket?

Hirtelen azonban egy hang harsant, olyan erőteljesen, hogy szinte hihetetlen volt, hogy a nagymester beesett mellkasából szakad fel. A titokzatos mélységekből merítve, melyek a csatamezőkön inspirálták, Jacques de Molay beszélni kezdett:

– Bűnös vagyok, igen… de nem abban, amivel vádolnak! Bűnös vagyok, mert, hogy mentsem az életem, mindent bevallottam, amit akartak. Bűnös vagyok, mert elárultam a Templomot, melynek nagymestere voltam, bűnös vagyok, mert engedtem a félelemnek, a pápa és a király fenyegetéseinek és hízelgéseinek, a Templom azonban tiszta, a Templom szent, és mindaz, amit a szemére vetnek, hazugság, ugyanúgy, ahogyan hazugság az összes vallomás is!

Újabb hang ismételte el mondanivalóját, Geoffroi de Charnay hangja, szinte ugyanazokkal a szavakkal… a két másik vezető azonban igyekezett elhallgattatni őket.

Ők élni akartak, akár börtönben is.

– Istenem – nyögte Mathieu –, mit tettek? Visszaesőknek fogják nyilvánítani őket, és mint ilyeneket, kizárják az egyházból és átadják a király igazságszolgáltatásának!

A bíróság eközben a nagymester tiltakozása kiváltotta hangzavarban sietve átadta a foglyokat a rendőrfőnöknek, és visszahúzódott a Notre-Dame-ba. Szétoszlott mögöttük a tömeg, melyben Olivier felismert néhány férfit azok közül, akik éjszakánként Montreuil-ben jártak, vagy a katedrális építkezésén dolgoztak.

Egyértelmű volt, hogy utasításra várnak.

– Mit tegyünk? – kérdezte egyikük. – Visszamegyünk Montreuil-be végiggondolni a helyzetet?

– Nem. Most már Fülöp kezében a döntés, és gyorsan fog határozni. Nem szabad elhagynunk Párizst. Adjátok tovább: a Plátre utcai házban találkoznak azok, akiknek nincs fegyverük, és a Saint-Landry kikötő kunyhóinál azok, akiknek van… a rendőrfőnök egyenesen a palotába ment. Odamegyek, hátha megtudok valamit. Te, Rèmi, megkeresed a nagynénédet és elkíséred a Nesle palotába… és ne felejtsd el a kulcsot… aztán gyere utánunk.

– És én? – kérdezte Olivier.

– Jöjjön velem, kérem!

* * *

Nem volt hosszú az út a Notre-Dame-tól a palotáig, mely most már nem a Szajnára nyílt, mint Szent Lajos idejében, hanem egy tágas bejárattal a nagy Május udvarra, éppen szemközt a Draperie utcával a Barillerie és a Cour-la-Roi utca találkozásánál21.

Ployebaut valóban a királyhoz sietett. Mathieu és Olivier vártak egy darabig, de amikor a rendőrfőnök kijött, annyira ideges volt, hogy az építésznek szinte erővel 21 A mostani igazságügyi palota bejáratánál, hisz ez volt Szent Lajos palotája, melyet Szép Fülöp kibővíttetett és átalakíttatott.

kellett megállítania, hogy beszélhessen vele, mielőtt felszállna nyergébe.

– Nos? – kérdezte. – Mit határoztak?

Normál körülmények között Ployebaut elzavarta volna a szemtelent, aki faggatni merészeli – méghozzá milyen hangon! – Párizs rendőrfőnökét, Mathieu azonban nem volt akárki, és régóta ismerték egymást… Ployebaut nem volt önmaga: a semmibe veszett a tekintete.

– Máglya – vetette oda. – Még ma este elégetik a két templomost, és a Zsidók szigetén kell megrakatnom a tüzet, hogy Fülöp királyunk a palotából nézhesse a kivégzést… nem tudom, hogyan fogadja majd a nép… nem lesz-e zendülés? Elmondták a királynak, hogy a nagymester szavai nagy hatást tettek az emberekre… Most engedjen! Sok dolgom van!

Mathieu segítségével nyeregbe szállt, és nem is hallotta, hogy az építőmester azt suttogja: „nekem is”. Olivier ugyanakkor meghallotta:

– Mit tervez, Mathieu mester? Megértette? Még ma este meg fogja ölni őket, és nem tudom, mi akadályozhatná meg…

– Talán mi, a kő és a fa emberei, akik sokkal többen vagyunk, mint gondolná… és ha Isten, mint remélem, segít nekünk. Jöjjön! Egy percet sem vesztegethetünk.

Olivier szó nélkül követte, szívében örömre emlékeztető érzéssel: a békés Mathieu, akinek keze alatt minden kő ég felé szökő imádsággá változott, szeme láttára alakult hadvezérré. Keményre váltó hangja, a szemében cikázó villám nem hagyott kétséget: valóban arra készült, hogy megtámadja a királyi csapatokat, és nyílt lázadásba kezd a félelmetes Fülöp király ellen, hogy kiszakítsa a kezéből „Jacques mestert”, akit annyira tisztelt, hogy kész volt mindent feláldozni érte… nagyon izgalmasnak tűnt a tétlenség hosszú évei után!

Miután visszamentek a Rèmi hátrahagyta lóhoz, melynek széles hátán ketten is elfértek, visszamentek Montreuil-be. Mathieu néhány gyors mondatban kiadta az utasításait: amint Rèmi visszatér, az asszonyok beszállnak a kocsiba az értékeikkel, de kevés csomaggal, nehogy magukra vonják a figyelmet. A fiú Saint-Maurice-ba kíséri őket, ahol a kocsit a szerzeteseknél hagyják, ahogyan szokták, amikor a szép napokon csónakázni mennek. Leeveznek a Szajnán Passiacumig, ahol Rèmi beköltözteti őket Bertrade házába…

Felmérve, hogy komoly idők érkeztek el, és minden tiltakozás csak időveszteség lenne, az asszonyok nem ellenkeztek.

– Magára marad a szeretett házunk? – jegyezte meg mindössze Juliane.

– Miért maradna magára? Csak meglátogatnak egy gondokkal küszködő rokont Meaux környékén. És azonnal visszahozom magukat, amint biztos lehetek benne, hogy nincs mitől tartani. És maga, anyám, maga sem maradhat itt! Bertrade-nál akarom látni.

Megölelte őket, majd továbbra is a némán figyelő Olivier-vel a sarkában visszaindult. Ez alkalommal gyalog mentek a Plátre utcai házba, ahová a Temple előtti felfordulás után az építész egykor belökte a két templomost.

Sokan jártak az utcákon. Megálltak, beszélgettek, kommentálták a hallatlan eseményt, és biztosra vehető volt, hogy a nagybetegeket leszámítva senki sem megy ágyba aznap este, míg be nem teljesedik a tragédia. Hatalmas tömeg lesz a Szajna-parton. Az ajtón bekopogtató néhány férfi senki figyelmét nem vonta magára. Olivier ismerte néhányukat: ott volt Cauvin de Montois, Francois le Dauphiné, Lucien d'Arras, Joseph d'Argenteuil, Ronan le Breton, mind annak a testvériségnek a tagjai, mely a templomok és katedrálisok építésének szolgálatába állította tudását. Mind régóta dolgoztak együtt Mathieu-vel, és szinte mind a Templomtól szerezték végzettségüket és ismereteiket.

Mathieu könnyen elrejthető fegyvereket osztott szét közöttük, tőröket és parittyákat a rövid zubbonyok alá, kardokat a hosszabbak alá. Olivier magával hozta a kardot, mellyel Rèmit tanította… ugyanakkor elfogadott egy tőrt is. Azután elhagyták a házat, melyről mindannyian tudták, hogy szükség esetén hol találják a kulcsát, és szétszéledtek az utcák forgatagában, hogy később a Saint-Landry kikötőben találkozzanak, a Cité északi csúcsánál.

A szomszédos román templom nevét viselő kikötő nagyon régóta létezett. Sokáig az egyetlen kikötő volt, még abban a korban, amikor Párizst Lutaeciának hívták, és a város mindössze a Cité szigetből állt. Később hamar túlnőtt rajta a forgalom és a város, és szerepét átvette a Gréve kikötő, melyet VII. Lajos, Fülöp Ágost apja hozott létre. A Citét azonban továbbra is kiszolgálta, különösen, amikor a Szajnán szállítottak építőanyagot a Notre-Dame építéséhez, mely még nem fejeződött be, s mely másfél évszázaddal korábban kezdődött, amikor ugyanez a VII. Lajos lerakta a Maurice de Sully érsek megálmodta mestermű alapkövét. Ez a kikötő biztosította a katedrális kanonokjainak és a Cité lakosságának élelmiszer-ellátását is.

A Gréve kikötőhöz érve a kis csapat látta, hogy máris tömeg van, de a partot szigorúan őrzik a katonák: a nap végén itt fogják csónakba ültetni az elítélteket, hogy kivégzésük helyére vigyék őket, a királyi kertek csúcsánál elterülő két sziget egyikére22.

Megindultak a hídon, ám Cauvin de Montois, aki Mathieu építésvezetője volt, a kikötő felé pillantott, melynek egy részét eltakarta a Saint-Denis-de-la-Chatre perjelség és a vízre épült „Nagy malom”, és különös látványra lett figyelmes: férfiak egy csoportja éppen fehér vászonköpenybe bújt, amilyet a kőművesek viselnek, hogy megvédjék ruhájukat a cementtől vagy a gipsztől.

– Kik azok? – kérdezte a mesterét. – Nem ismerem őket, és ráadásul az volt a parancs, hogy a lehető legkevésbé vonjuk magunkra a figyelmet!

– Nézzük meg!

Futni kezdtek, és a hídon átérve lecsúsztak a kikötőbe a lejtőn, melyet a nehéz áruk szállításához használtak. Mintegy tucatnyi, dús szakállú és hajú férfival találták szemben magukat, akik éppen egy üres csónakhoz közelítettek, azzal az egyértelmű

szándékkal, hogy beszálljanak.

– Kik maguk? Mit keresnek itt? – dörrent rájuk Mathieu. – Ez a csónak az enyém…

22 Ez a két sziget alkotja ma a Vert-Galant teret mely felett a Pont-Neuf-ön IV. Henrik szobra uralkodik.

Az egyik legmagasabb férfi, aki a vezérüknek látszott, odament hozzá, a többiek pedig felsorakoztak mögötte:

– Bocsásson meg, polgár, de szükségünk van rá, és sietünk. Jobb, ha nem zavar meg!

A hangnem és a fellépés egyaránt ellenséges volt, bár türelmesnek akart látszani, ám sem Mathieu, sem a társai nem hagyták megrettenteni magukat.

– Ugyanígy van velünk is! És először is nevezzék meg magukat, ha nem tolvajok.

Én Mathieu de Montreuil vagyok, a Notre-Dame főépítésze.

– Az én nevem Jean d'Aumont, és köszöntöm önt, hisz tudom, hogy becsületes ember. Ezért kérem, ne akadályozzon…

– Nem fog akadályozni – jelentette ki az egyik álkőműves előrelépve. – Sőt, még az is lehet, hogy segít? Azért jöttünk, hogy…

Olivier lendülete, mellyel odaugrott hozzá és megszorította a vállát, belefojtotta a szót. Néhány szó elég volt számára, hogy felismerje a hangot.

– Hervé testvérem! – kiáltotta. – Miféle csoda folytán láthatlak viszont? Merre jártál?

Miközben Mathieu visszafogta az embereit, akik készen álltak, hogy rávessék magukat az idegenekre, a két barát összeölelkezett, egy pillanatra megfeledkezve a szomorú helyzetről, melyben egymásra találtak, az azonban hamar utolérte őket, és későbbre halasztották az elbeszélést, mely csak őket kettőjüket érdekelte volna.

Az álkőműveseket ugyanaz a cél vezérelte, mint Mathieu-t és a társait: ki akarták szabadítani az elítélteket, hogy a beálló sötétségben leevezzenek velük az aznap nagyon erős sodrású folyón Saint-Cloud erdejéig. Állt ott egy, a Templomnak elkötelezett perjelség, ahová Jean d'Aumont vonult vissza, és ahol legalább néhány napra menedéket találhattak. Mint Mathieu-t, Aumont-t is felkészületlenül érte a nagymester hirtelen őszintesége és az abból fakadó drámai következmények. Azért jött ide a társaival, hogy meghallgassa az ítéletet és megtudja, hol tartják majd fogva a vezetőket, ám így sürgető megoldást igénylő helyzettel találta szemközt magát, melyben hatalmas kockázatvállalásra volt szükség, hisz az építőmesterhez hasonlóan neki sem voltak illúziói annak nehézségét illetően, hogy a halálraítélteket a folyón elszakítsák őreiktől.

– Kevesen vagyunk, és rossz a fegyverzetünk az íjászokkal és a királyi fegyveresekkel szemben, de arra gondoltunk, hogy ha nem sikerül kiszabadítanunk a nagymestert és Normandia preceptorát, legalább másképp megadhatjuk nekik a szabadságot: megöljük őket, hogy kevésbé kegyetlen és gyorsabb legyen a halál, mint az, amely rájuk vár. Már az is győzelem lesz, ha csak holttesteket hagyunk Fülöp kezén.

A halálra is készek vagyunk ezért…

– Mi is. Honnan jöttek? – kérdezte Mathieu a bizalmatlanság utolsó árnyával.

Soissons vidékéről érkeztek, ahol olyan sok volt a templomos parancsnokság, hogy péntek 13-i összehangolt támadás hálóján többen is kicsusszanhattak, különösen azok, akik farmon vagy erdei házban éltek. Aumont a vidék anyaházához tartozott, az erős Mont-de-Soissons elöljárósághoz, ám előző este a roziéres-i parancsnokságra küldték, és a környező erdő sűrűjének köszönhetően sikerült megszöknie és menedéket találnia a nagy Longpont apátságban, ahol a ciszterciták befogadták. Ott maradhatott volna, de képtelen volt elviselni a határtalan igazságtalanságot, és bár már nem volt fiatal, fel akart készülni, és fel akarta készíteni társait is, hogy harcba induljanak a király ellen.

Akkoriban történt, amikor a nagymester unokaöccse, Jean de Longwy a burgundiakkal létrehozott egy ligát, mely többé-kevésbé a herceg védelmét élvezte, s mely sok borsot tört a hatalom orra alá, mielőtt földalatti mozgalommá alakult volna. Aumont Longpont-t elhagyva a szerzetesek segítségével beköltözött a hatalmas Villers-Cotterets erdőbe, ahol több szökevény is csatlakozott hozzá, és hamarosan favágó közösségé alakultak, remélve, hogy a pápa végül igazságot szolgáltat nekik és lehetővé teszi, hogy újra nyíltan éljenek, talán kevésbé gazdagon és nagy hatalmúan, de tisztességben és Isten dicsőségére… Hervé d'Aulnay is közöttük volt.

Ahogyan azt később Olivier-nek elmesélte, Moussyba való hazatérése nem keltett osztatlan örömet. Gautier bátyja éppen az elsőszülött fia, az ifjabb Gautier és Agnès de Montmorency házasságáról tárgyalt. Ráadásul két kisebbik fia az udvarban szolgált, így egy menekülő templomos érkezése – legyen bár a tulajdon öccse – komoly problémákat vetett fel. Gondosan elrejtették Hervét a kastély egyik távol eső zugában, épp csak nem a várbörtönben, bár lehet, hogy legszívesebben ezt tették volna. Az élelmezéséről gondoskodtak ugyan, de nagyon szűkösen, és minden kényelmet nélkülöznie kellett. Olyannyira, hogy a szerencsétlen végül úgy döntött, továbbáll.

Harag lakozott a szívében, és magában hálát adott Mathieu de Montreuil tisztánlátásának: Olivier-t minden további nélkül kidobták volna. No de hová menjen?

Főként hogy jó fivére azt sem akarta, hogy találomra útnak induljon, nehogy felismerjék, és az elfogásával katasztrófát zúdítson a házra.

A jajveszékelésébe belefáradva Hervé végül megszökött: parasztnak öltözött, és felszerelkezett egy kevéske élelemmel, melyet tejtestvérétől kapott, aki egy nagylelkű

és jószívű falubeli paraszthoz, Hamelinhez ment feleségül. Hervé azt tervezte, hogy Flandriába megy, mely mindig is „kényes” viszonyban állt a francia királlyal, de Hamelintől megtudta, hogy ott is kínozzák és megégetik a templomosokat. A Villers-Cotterete erdőben azonban talán menedéket találhat., a jó szándékú favágók között.

Így csatlakozott d'Aulnay lovag d'Aumont lovaghoz. Gyakran gondolt Olivier-re, de óvatlanság lett volna felkeresnie biztos rejtekhelyén.

A két barát egymásra találása hidat vert a két csoport között is, mely először kis híján ölre ment. Mivel ugyanazt a célt követték, egyesítették erőiket, és nem vesztegették az értékes perceket Közeledett az idő, amikor csónakba ültetik az elítélteket: rövidre kellett fogni a haditanácsot. A súlyos és nehezen kormányozható bárka helyett három nagy, de könnyű csónakot választottak, és megosztották az erőket: az egyik viszi Mathieu-t és Cauvint az embereik felével, a második Jean d'Aumont-t és az övéit, a harmadik pedig a kimaradókat Hervé és Olivier parancsnoksága alatt. Ez utóbbi indult elsőnek, átszelte a Szajnát, és a Szénakikötő

mellett kezdett várakozni, ahol katonák kordonja igyekezett visszatartani a tömeget, mely elárasztotta a partot és a kirakodó útvonalakat A sodrás miatt ki kellett vetniük a nagy rögzítőkövet A második csónak a Nagy híd egyik pilléréhez állt, hogy a lehető

legközelebbről követhesse az áldozatok hajóját. Végül Mathieu a Monnaie23 malomhoz horgonyzott, amennyire csak lehet, közel a szigethez, melyen a hóhér segédei tökéletesítették a magas és széles máglyát, melyből két pózna emelkedett ki. Senki nem figyelt fel a csónakok mozgására, hisz számos vízi jármű igyekezett a királyi kertek csúcsa felé, ahol egy balkonos torony állt: Szép Fülöp, a családja és a tanácsosai innen nézik majd az előadást.

Gyorsan esteledett. Hideg volt a folyón, és a csónakokban mindenki magába fordulva ajánlotta lelkét Istennek, hisz nem lehettek illúzióik a rájuk váró nehézségeket illetően. Vérvörös ragyogásban bukott le a nap, és a szomszédos sziget, valamint a part megtelt a kíváncsi bámészkodókkal, akik még létrákat is támasztottak a Nesle palota oldalának, mely lassan belemerült a sötétségbe. Egyedül a szigorúan őrzött máglyát világította meg több száz fáklya. Nehéz volt a levegő. Az emberek nem beszéltek, csak suttogtak, és a közeledő morajlást hallgatták. A Gréve kikötőben az elítéltek a rendőrfőnök kíséretében elfoglalták helyüket egy pikákkal és lándzsákkal őrzött csónakban. Tucatnyi láng világította meg tragikusan a két magas alakot, melyet a piros keresztes nagy fehér köpenybe öltöztettek, hogy még emelkedettebbé tegyék halálukat.

Szálfaegyenesen álltak, utolsó erejükkel elhallgattatva magukban a fájdalmat, mely meggörnyesztette volna vállukat, és a kortól és a hosszú bebörtönzéstől elgyötört arcukon derű tükröződött. A tömegben mindenfelé elszórt agitátorok ellenére az emberek némák maradtak. A csónakot a sodrásba lökték az evezősök.

Ahogy elhaladtak Jean d'Aumont mellett, ő a nyomukba eredt, erős evezőcsapásokkal megtartva a közelséget, míg Olivier a jobb oldalra kormányzott, Mathieu és az emberei pedig a balra. Egy csapásra három oldalról körülvették a csónakot. Balta-, kalapács- és tőrcsapásokkal küzdöttek, s a két fehér öregember körül megveszekedett csata, kegyetlen harc kerekedett, a palota tornyairól azonban máris lőni kezdtek az íjászok, miközben a rendőrfőnök körül a meglepetésükből magukhoz tért őrök erőteljesen védekeztek. Egy pillanatra Mathieu azt hitte, győzött, és a karjába vette Molay-t:

– Jöjjön, Jacques mester! Az építészeinek szükségük van magára!

A nagymester azonban eltolta magától:

– Nem! Menekülj, szerencsétlen, míg nem késő! Magam választottam a halált, hogy hősi képet hagyjak hátra a Templomról.

Ezzel hirtelen belökte a folyóba, ahol holtak úsztak körülöttük, éppen abban a pillanatban, amikor a rendőrfőnök megsebezte az építész vállát. Mathieu felkiáltott, és eltűnt a vízben.

Ezt látva Olivier utána ugrott, sikerült elkapnia, és Cauvin segítségével beültette a 23 A királyi kertek magasságában állt a Szajnán.

csónakba.

– Katasztrofális a helyzet! – nyögte a férfi. – Menekülnünk kell…

– Hagyjuk itt a többieket? Soha!

A többiek száma tragikusan fogyatkozott. D'Aumont lovag az elsők közt halt meg, és a most már kikötéshez készülődő csónakban a rendőrfőnök emberei leírhatatlan lármában szabadultak meg a többi támadótól. A csatazajra a tömeg üvöltése felelt, melyet a jobb parton lázba hozott a hősies mentési kísérlet, és a vízbe lökdöste a katonák sorfalát, majd pikáikat elragadva nem engedte kimászni őket. Olivier a csónakjában állva még harcolt, de Cauvin de Montois egy evezővel ellökte járművüket a szomszédos hajó mellől. Olyan hirtelen volt a mozdulat, hogy Olivier ráesett Mathieu-re, miközben Cauvin kétségbeesett erővel evezni kezdett, hogy megszabaduljon a mindenfelől záporozó nyilak alól… Olivér kiegyenesedett, és elkiáltotta magát

– Hervé! Itt vagy? Hallasz engem?

– Igen. Itt vagyok mögötted!

Hátrafordulva Olivier a csónakjuk és a part között megpillantott egy kis lélekvesztőt, melyben két nagyon fiatal fiú ült, s az egyik kihajolva próbálta behúzni Hervét, de a lovag túl nehéz volt neki.

– Elengedhetik! – kiáltotta oda. – Én felveszem!

Cauvin máris odaevezett. Egy perccel később beemelték a szétázott, de sértetlen Hervét, és Olivier is evezőt ragadott, hogy a sodrás közepére lökjék a járművet.

Nyílsebesen suhantak el a Louvre erődítménye mellett, ahonnan íjászok lőttek rájuk, nem törődve azzal, hogy eltalálhatják az ártatlan kíváncsiskodók hajóit is.

Sikerült elhagyniuk a veszélyes zónát és Párizs központját. A sötétség védelmében Olivier egy pillanatra letette az evezőt, hogy egy utolsó pillantást vessen a folytatódó drámára. A palota tornyainak fekete árnya előtt, melyek egyikének balkonján felsejlett a király magas alakja, a Szajnából alig kiemelkedő sziget, melynek fényei visszatükröződtek a vízben, olyan volt, mint egy fényes színpad, amilyeneken a misztériumjátékokat adják elő, itt azonban borzalmas előadás játszódott. A templomosokat megfosztották fehér köpenyüktől, és rongyaikban a hatalmas máglya tetejére állították őket, ahol majdnem egy magasságba kerültek a közönséggel.

Kikötözték őket a póznákhoz – később megtudták, hogy a nagymester kérte, hogy engedjék meg, hogy imára kulcsolja a kezét és a Notre-Dame felé forduljon –, a hóhérok pedig körbejárták a hatalmas farakást, és fáklyáikkal meggyújtották a hasábok közé kevert szalmát. A keletről fújó csípős szélben sűrű füst emelkedett fel, és fellobbantak az első lángok. Látták, amint a két törékeny, emberi sziluett ostromára indulnak, és felhangzott a nagymester első kiáltása. Nem fájdalmában kiáltott. Mint a katedrális előtt, hangja, mely mintha a túlvilágról szólt volna, a végzetes pillanatban emberfeletti erőre kapott, és miután még egyszer, utoljára kikiáltotta ártatlanságát, átokra nyitotta száját. Megátkozta Kelemen pápát, Fülöp királyt és közvetlen kivégzőjét: egy éven belül meg kell jelenniük Isten ítélőszéke előtt!

Látták, hogy a hóhérok tovább szítják a tüzet, Jacques de Molay-nak azonban nem volt több mondanivalója. A sűrű füstbe burkolózva elfulladt a hangja. Ahogy a szél szertefoszlatta a füstöt, a lángok beburkolták a két mártírt…

Olivier-t, ahogyan társait is, magával ragadta a csodálatos és félelmetes kép, és nem vette észre, hogy a magához tért Mathieu is felemelkedett és figyel.

– A Templomnak vége – szólalt meg rekedt, harag és fájdalom átjárta hangon –, de vége a katedrálisok idejének is… Soha többé nem dolgozom rajtuk, hisz Isten elhagyta a Templomot!

Olivier nem vitatkozott. Mondhatta volna, hogy néhány „testvér” már régen elhagyta Istent furcsa hiedelmek és még furcsább vágyak kedvéért. Felidézhette volna azt a másik átkot, melyet egy másik máglyán mondtak el a Hattin-szarvnál, melyben elenyészett az Igazi Kereszt, hősiességével azonban Jacques de Molay visszaadta a Templomnak kezdeti tisztaságát, és fehér köpenyével betakarta a sötétséget, az árnyakat, a hibákat és a bűnöket. Nem szabad érinteni ezt a finom leplet, mely tiszta és törékeny, mint a tavaszi hó…

A felegyenesedés erőfeszítésétől még jobban sajgó sebesülésében Mathieu visszahanyatlott a csónak aljára. Cauvin és Hervé, akiket szintén rabul ejtett a máglya, alig figyeltek rá. Olivier újra megfogta az evezőket, és megkérte Hervét, hogy gondoskodjon az építészről.

– Amennyire látom – állapította meg a társa –, mély sebet ejtettek a bal vállán, és erősen vérzik… nincs mivel elállítanunk a vérzést…

Olivier félbehagyta az evezést, levette a zubbonyát és az ingét, és az utóbbit Hervének nyújtotta.

– Próbáld meg ezzel!

Hervé erősen bekötözte a sebet.

– Tudod, hova megyünk?

– Csak annyit, hogy egy lámpást kell figyelnünk a folyó jobb partján. Egy Passiacum nevű helyet, de nem tudom pontosan, merre van…

– Úgy egy mérföldre innen – morogta Mathieu. – Evezzenek, fiúk, evezzenek!

Minél előbb odaérünk, annál jobb! Imádkozzanak azért is, hogy Rèmi odaérjen az asszonyokkal, különben eltévedünk a sötétben…

– Mi, azt hiszem, Saint-Cloud-ban akartuk elrejteni a nagymestert….

– Az még messzebb van, az erdőben… Passiacumot hamarabb elérjük…. Most jut eszembe, a falu felett áll egy udvarház egy nagy toronnyal, az biztosan kirajzolódik még a sötétben is…

Mathieu hirtelen nevetni kezdett:

– Jó Fülöp királyunké, aki szívesen elmélkedik itt, amikor nem akar túlságosan távol kerülni Párizstól… mi meg pont a tövébe menekülünk! Tréfás, nem igaz? Ismerjék el, tréfás!

– Kezd felmenni a láza, Mathieu mester – morogta a foga között Cauvin, aki indulás óta egy szót sem szólt, csak kezelte az evezőket. – Túl sokat és túl hangosan beszél. A víz elviszi a hangot… és mi szökésben vagyunk.

– Majd én gondoskodom róla – súgta Hervé, és leguggolt a sebesült mellé, hogy megtámassza, erősen rászorítsa a kötést, és ha kell, befogja a száját Cauvinnek igaza volt: felment a láza, és könnyen veszélyessé váló izgalom uralkodott el rajta. Aulnay-nak minden erejére szüksége volt, hogy nyugalmat kényszerítsen a nála jóval idősebb, de erős felépítésű férfira. Egy pillanatra még az is eszébe jutott, hogy leüti…

Hihetetlenül lassan teltek a következő percek. A négy kar erőteljes evezőcsapásai alatt a csónak sebesen siklott, de volt valami aggasztó ebben a vak menekülésben, hiszen egyetlen támpont sem irányította őket. Ilyen sebességgel észrevétlenül elhaladhatnak a tanya mellett is. Azt ugyanakkor látták, hogy a jobb parton egy domb körvonalai rajzolódnak ki, míg a bal part lapos. Hirtelen egy torony sötét sziluettje bontakozott ki előttük, és Olivier szinte azonnal jelentette:

– Nézzék! A parton… egy lámpás!

Megkönnyebbült sóhaj szakadt fel az elszorult torkokból. Rèmi teljesítette a küldetését. Elérhető közelségben volt a menedék, és megindultak felé. Valaki azonban lehetett ott, mert az evezők csobbanására a lámpás mozogni kezdett. Közelebb érve látták, hogy egy férfi az. Néhány evezőcsapásnyira a parttól, ahonnan még könnyen visszafordulhattak, Olivier megkérdezte:

– Rèmi?

– Igen, én vagyok!… Vezetem magukat.

Nem maradt több kétség, és a csónak lágyan a parthoz siklott, ahol körülbelül a fiatalember lábánál kifutott a homokra. Rèmi felemelte a lámpást, hogy jobban lásson.

– A templomosok? Hol vannak? – suttogta csalódottan.

– Meghaltak, az apád pedig megsebesült!

– Súlyos?

– A rendőrfőnök kardja a vállán találta el. Valószínűleg eltört a csontja. Fájdalmai vannak, és felment a láza… De ha megengeded, majd később beszélünk – morogta Olivier.

Óvatosan kiemelték Mathieu-t a csónakból, és lefektették a homokra. Elvesztette az eszméletét, és tehetetlenül hagyta magát.

– Visszük – jelentette ki Olivier. – Messze van a ház?

– Nem, nincs messze. A normandiai út túloldalán, mely Párizstól a Szajna-parton fut.

Közben Cauvin behúzta a csónakot a nád közé, és elrejtette a fűzfák alatt.

– Nem tudom, eléggé rejtett-e így?

– Más csónakok is vannak néhány mérföldes körzetben, majd reggel gondoskodunk róla – felelte Rèmi. – Talán az lesz a legjobb, ha elsüllyesztjük. Most menjünk!

Hervé és Olivier felemelték Mathieu-t. Rèmi haladt az élen a lámpásával, és Cauvin zárta a sort. Felkapaszkodtak a parton, majd az úton átkelve egy sáros ösvényre fordultak, mely egy szúrós sövényhez vezette a kis csapatot Belökték a kaput, és feltűnt előttük Bertrade háza egy gyümölcsöskert közepén. Két emelet egy nagy tető alatt, három lépcsőfok felett nyíló ajtó: nem volt nagy ház, de mögötte két vagy három melléképület emelkedett. Becsukták az ablaktáblákat, és nem szűrődött ki fény, a léptek zajára azonban nyílt az ajtó, és egy gyertya lángjában kirajzolódott benne egy asszony sötét alakja. Juliane volt.

– Végre itt vannak, anyám – mondta Rèmi –, de nem jártak sikerrel, és apám megsebesült… A vállán – tette hozzá az édesanyja szemét elfelhőző aggodalmat látva. –

A fájdalomtól elvesztette az eszméletét Reméljük, nem súlyos…

Juliane mögött megjelent Mathilde, mankóra támaszkodva, mellyel az egyre nehezebb járást segítette, és Margót főkötője, aki máris összecsapta a kezét és elsírta magát. Mathilde rendreutasította, és elküldte, hogy hozzon valamit, amivel kimoshatják és bekötözhetik a sebet

– Fektessék le a padra – mondta Juliane, miután egy pillanatra a férje viaszfehér arca fölé hajolt, és a gondosan megrakott kandalló mellett álló hosszú lócára mutatott.

– Inkább az asztalra, ha lenne olyan kedves, és leszedné, amit kikészített nekünk.

Egyikünk sem éhes az átéltek után…

Az asszonyok kenyeret, sajtot, sonkát és bort készítettek ki. Bár mióta Margit királynét szolgálta, Bertrade ritkán jött ide, jó háziasszonyként mindig ügyelt rá, hogy

„vidéki birtoka” készen álljon a vendégfogadásra. A házat egy öreg házaspár gondozta és felügyelte, akiknek a néhai Imbert megengedte, hogy megtartsák az általuk művelt földdarabot, amikor Fülöp király eltörölte a jobbágyságot Egy kunyhóban laktak a gyümölcsös mögött tyúkokkal, nyulakkal és egy disznóval, és gondozták a méhkaptárakat is. És mivel az övék volt a gyümölcs- és méztermés fele, mindennap áldották az Urat, amiért megteremtette Imbert-t, akinek halálát őszintén megsiratták.

Jól ismerték Bertrade családját, és Rèmi és a három asszony érkezése nem lepte meg őket, de diszkréten visszavonultak, amikor megértették, hogy valami szokatlan történik. Aubin és Blandine volt a nevük, és olyan régóta éltek már együtt, hogy végül egészen hasonlóak lettek.

Egy perccel később Mathieu-t, miután Olivier borral és olajjal kimosta a sebet, levetkőztették és bekötözték, majd felvitték az emeletre, ahol két hálószoba nyílt A felesége és a fia felügyelete mellett ágyba fektették. Olivier és Hervé kimentek a gyümölcsös végében álló csűrbe, hogy a szalmán töltsék az éjszakát. Hideg volt, de az előző termésből megőrzött alma és körte finom illata terjengett. Így tartották továbbra is tiszteletben a Templom szabályzatát, mely nem engedte, hogy asszonnyal egy fedél alatt aludjanak. Cauvin is csatlakozott hozzájuk, és elalvás előtt együtt imádkoztak a mártírok lelkéért és a társaikért, akik hiába áldozták életüket…

– Holnap – mondta Olivier, mielőtt lehunyta a szemét – visszamegyek Párizsba.

Meg kell tudnunk, mi történik…

– Nos, akkor együtt megyünk – felelte Hervé eligazgatva feje alatt a szalmát –

Legalább annyit nyertünk a tragédián, hogy újra egymásra találtunk…

VIII. fejezet

A Notre-Dame hangja

Másnap Olivier és Hervé a vízparti úton visszamentek Párizsba, és látták, hogy most is sokan tolonganak a Louvre falain és a Szénakikötőben, hogy lássák, ahogy a hóhér segédei eltakarítják a hatalmas máglya maradványait, mely egész éjjel égett.

Nagy lapátokkal a Szajnába dobták a hamut, az emberek pedig mozdulatlanul, némán figyeltek.

A műveletet felügyelő katonákat meglátva Hervé hangosan gondolkodott:

– Minek ide fegyveresek? Már nincs mit őrizni.

– Kivéve a hamvakat! – felelte rá egy háttal álló asszony. – Hajnalban, amikor kialudt a parázs, az emberek sírva, nagy tisztelettel odamentek, hogy eltegyenek egy-egy marékkal a nagymester és a társa hamvaiból, mint ereklyét.

Az asszony visszafordulva végigmérte a magas, szakállas alakot, akihez beszélt:

– Nem idevalósi, ugye, hogy ilyet kérdez? Nem is tudja, hogy elégettek valakiket a szigeten…

– De, de… Hallottuk útközben. Az unokatestvéremmel arról jöttünk – mutatott nyugat felé –, hogy munkát keressünk. Nem messze megálltunk a cserépégetőnél, de zárva volt az építkezés…

– Mi a munkájuk?

– A fa és a kő. Sok mindenhez értünk. Sajnos a kápolna, amelyen dolgoztunk, leégett…

– Jobban tennék, ha visszamennének oda, ahonnan jöttek – súgta a szája sarkából egy hordár –, ha nem akarják a börtön szalmáján találni magukat… Tegnap a Notre-Dame és a Templom kőművesei megpróbálták kiszabadítani az elítélteket. Többüket megölték, és Nogaret nagyúr ma reggel üldözőbe vett mindenkit, aki megmaradt…

Úgyhogy meneküljenek!

Mintha a tanácsát követnék, a két férfi félrehúzódott, de ahelyett, hogy visszamentek volna oda, ahonnan jöttek, folytatták útjukat a Gréve felé. Több mint nyugtalanító volt az, amit az imént hallottak, annak ellenére, hogy a lelkük mélyén számítottak a király embereinek durva reakciójára. Fel akarták mérni a veszedelem valódi kiterjedését, és saját szemükkel látni az eseményeket. Nos, láthatták…

A Chátelet-nál őrmesterek vezettek foglyokat: Olivier felismert köztük egy Gobert nevű kőfaragót, akit többször is látott a Notre-Dame építkezésén és Mathieu éjszakai összejövetelein. Háta mögött összekötözték a kezét, a nyakába pedig kötelet akasztottak, melyen vonszolták. Dühödten próbált kiszabadulni, miközben teli tüdőből azt kiabálta:

– Lássátok Fülöp király igazságszolgáltatását, jóemberek! Miután kivégezte a templomosokat, el akarja pusztítani azokat is, akik a templomaitokat építik!

Durván megrántották a kötelet, mire elterült a földön, és eleredt az orra vére. Két társát vezették ugyanígy mögötte, de ők hallgattak. Leszegték a fejüket, szemmel láthatólag lesújtotta őket a sorsuk. Az őrmesterek sietve beterelték foglyaikat a börtön sötét boltíve alá. A bámészkodók között suttogás, majd moraj támadt. Valaki azt kiáltotta:

– Csak természetes, hogy az ember meg akarja védeni azt, aki fizeti, és akiből él?!

Ma reggel üresek az építkezések, és azok az építőmesterek, akiket nem fogtak el, elmenekültek…

– Már rég nem a Templom fizetett – felelt rá egy másik hang… – A Notre-Dame-nál a püspök és a kanonokok!

– De a tudás a Templomból jött…

Félbeszakadt a párbeszéd. A lázadástól tartó rendőrfőnök utasította az íjászokat, hogy oszlassák szét a tömeget Vagy tucat katona jött elő a Chátelet-ből, lövésre készen feszülő íjakkal. Mindenki ment a dolgára. Csak egy vak koldus maradt a téren, aki mindig a Saint-Denis utca bejáratánál álló kis piacon felállított kálvária tövében üldögélt, és a foglyoknak ajánlgatta orrhangú imáit. Nem alhatott ki teljesen a szeme világa – ha egyáltalán sérült –, hisz Olivier felé nyújtotta fatálkáját, amikor a két barát elhaladt előtte, és a mennyek összes szentjére hivatkozva alamizsnát kért.

– Egy megveszekedett garasom sincs, szegény barátom! – sóhajtotta Hervé.

Olivier, akinek a szobrászi munka hozott egy kevés jövedelmet – bár Mathieu-nek a rosszabb napokra hivatkozva is nagyon nehéz volt rávennie, hogy elfogadja, hisz a templomos szabályzat megtilt minden birtoklást a lovagoknak! –, elővett egy pénzdarabot, és a koldus tenyerébe tette, aki egy pillanatra megfogta és félmosollyal megtapogatta a kezét:

– A kő embere vagy, és lehet, hogy a barátod is az. Ne maradjatok itt. Egy órával ezelőtt a király kikiáltatta a tereken, hogy élve vagy halva el kell fogni Mathieu de Montreuil mestert, akit felismertek a templomosok kiszabadítási kísérletében…

– Miért érintene ez minket? – jegyezte meg Hervé. – Ketten vagyunk…

– Ne fáradj! Pontosan tudod, hogy igazam van. Gyakran koldulok a Notre-Dame körül. A munkások ismernek, és én is ismerem őket! Főleg Mathieu-t! Jószívű férfi és jó bajtárs… Ha találkoztok vele, mondjátok meg neki, hogy menjen el… amilyen messzire csak tud…

Ezzel a furcsa vak koldus sarkon fordult, és imáiba merülve visszatért a keresztje lábához….

– Mit csináljunk? – kérdezte Hervé.

– Be kell számolnunk. Felesleges tovább maradnunk.

Ezzel visszaindultak, ahogyan jöttek…

A Szajna túlpartján még valaki aggódott Mathieu-ért és az övéiért. Bár Bertrade nem volt hajlandó a Nesle palotából végignézni a kivégzést, mely iszonyattal töltötte el, és inkább a szobájába zárkózott Aude-dal, akit végtelenül felkavart, hogy templomosokat vetnek máglyára, pontosan tudta, mi történt a Szajnán. Barátja, a nagydarab Denis, aki egy morzsát sem vesztett az eseményekből, hajnalban mindenről beszámolt.

Az aggodalom azonban valóságos rettegésbe csapott át, amikor egy kikiáltó a palota tövében kihirdette, hogy a sógorát élve vagy halva el kell fogni. Nem önmagáért rettegett, hisz ő tulajdonképpen csak a felesége nővére volt, hanem Aude-ért. A királynak nem volt szokása egy vádlott családjának asszonyaira vagy gyermekeire támadni – kivéve a fiúkat, ha azok olyan korban voltak, hogy cinkosok lehettek! –, az unokahúga helyzete azonban a leendő francia királyné mellett igencsak bizonytalanná vált. Lehet, hogy egyszerűen kiteszik az utcára – ebben az esetben Bertrade is megy vele –, vagy ami még rosszabb, az aljas Nogaret felhasználja, hogy előcsalogassa az apját a rejtekéről, ha egyáltalán van rejtek, hisz beszámolójában Ployebaut gondosan megemlítette a sebesülést is, melyet az építőmesteren ejtett. Mivel valószínű volt, hogy ez a helyes feltételezés, Bertrade úgy gondolta, jobb, ha elébe megy a dolognak, és azonnal eltávozást kér mindkettőjük számára Navarra királynéjától.

Még az ágyban, de kitűnő hangulatban találta Margitot, nem véletlenül: mivel a hercegek a királyi palotában maradtak az éjszakára, hogy részt vegyenek a kivégzésen és az azt követő tanácson, Blanche az unokatestvérénél töltötte az éjszakát, és visszavonultak a toronyba.

Brokátfüggönyei között, félig elheverve a selyemlepedők és takarók halmazán, csodálatos haját meztelen vállán szétterítve Margit éppen tejet ivott és édességet rágcsált elmerengve. Gondolatai különösen kellemesek lehettek, ahogyan azt húsos ajka félmosolya és fekete szeme ragyogása jelezte. Gond nélkül igent mondott a Bertrade kérte négyszemközti beszélgetésre. Madame de Courcelle egyébként magától visszavonult, meg sem várta, hogy felkérjék rá. Nem kerülte el a figyelmét a varrónő

feldúlt arca.

– Nos, jó Imbert-em, mi történt? – kérdezte Margit, aki álmodozásában semmit sem vett észre.

– Madame, arra kérem felségedet, engedjen el engem és az unokahúgomat. Már mától.

A királyné összerezzent a szóra, és döbbenten bámult a cselédjére.

– Engedjem el? Mindkettőjüket? Éppen amikor a sógornőm, az angol királyné látogatását várjuk? Ne is gondoljon erre!

– Muszáj, felség. Másra sem tudok gondolni, hisz különösen Aude számára nagyon nehéz napok ezek!

Bertrade térdre ereszkedett az ágy lépcsőjén. Margit közelebbről láthatta elgyötört arcát, könnyben úszó szemét hihetetlen volt az erős tartású asszonytól.

– No de mi történt? Meghalt az anyja, és az apja hazahívja?

– Egyelőre nem tudjuk, él-e még az apja.

Kéjes pózát elhagyva Margit felemelkedett a párnáin, és intett Bertrade-nak, hogy üljön az ágy szélére.

– Meséljen! – utasította.

Úrnője közelsége és a vastag brokátfüggönyök ellenére lefojtott hangon Bertrade elmondta Denis beszámolóját és a hirdetmény lényegét.

– Ha Mathieu nem halt meg, törvényen kívül került Tudnom kell, mi lett a húgommal, és menedékbe kell vinnem Aude-ot a király… és Lajos herceg haragja elől –

magyarázta.

– Szó sem lehet róla! – kiáltott fel parancsolón a királyné. – Sehol nem lehetnek nagyobb biztonságban, mint mellettem. A férjemet egyáltalán nem érdeklik a hölgyeim. Ráadásul ismerheti annyira, hogy tudja, nincs politikai érzéke. Tegnap el volt ragadtatva, hogy a templomosok ügye végleges lezárást nyert a nagymester halálával, mert reméli, hogy Marigny és Nogaret urak végre nyugton maradnak. Ez a felfordulás megzavarta az örömeit. Szerintem leginkább szórakoztatónak találta, hogy egy maroknyi kőműves megpróbálta kiszabadítani az elítélteket a folyón. Ez volt az előadás sója. Ami a királyt illeti…

– Róla nem mondható, hogy nincs politikai érzéke – sóhajtotta Bertrade.

– Nem. Az én ízlésem szerint kissé túl sok is van, de nagy uralkodó, aki nem zaklatja az asszonyokat… sem a fiatal lányokat! Ráadásul azt hiszem, kedvel engem, hisz előfordul, hogy rám mosolyog. Tehát biztos lehet benne, hogy ha bármi veszély fenyegetné magát vagy Aude-ot, meg tudom védeni. Maguk a navarrai királynénál vannak, tehát nem teljesen Franciaországban. Nogaret pribékjeinek ide nincs bejárásuk…

– Kivéve, ha Navarra királya…

– Navarra királya gyűlöli Nogaret-t. Sosem engedi meg neki, hogy átlépje a küszöböt. Legyen nyugodt, jó Imbert! Isabelle királyné hamarosan megérkezik, és Maubuissonba megyünk, hogy ott várjuk. Magammal viszem magát és Aude-ot! –

hajolt előre gyengéden, és megfogta a varrónője kezét. – Nagyon szeretem Aude-ot, és a szívemen viselem a sorsát… ahogyan a magáét is.

– Ó, az enyém… az én koromban!

– Az élet szép minden korban, Bertrade, és a magáéban nincs semmi rossz. Aude tud az éjszakai eseményekről?

– Nem. A szobánkban hagytam, hogy megjavítson egy elszakadt aranyhímzést az egyik bársonyzekén…

Margit szélesen elmosolyodott:

– És még meg akarna fosztani egy ekkora művésztől? Küldje ide: beszélni akarok vele! Igaz is, tud valamit a húgáról?

– Nem – felelte Bertrade ismét elfelhősödő arccal. – Remélem, hogy a férjének, mielőtt belevetette magát ebbe az őrült kalandba, volt annyi esze, hogy elvitte Montreuil-ből…

– Biztos, hogy Nogaret odaküldte a kopóit – vetette oda megvetően Margit –

Elküldök valakit… nem, jobban meggondolva megkérem Madame de Poitiers-t, hogy küldjön el egy megbízható embert, megtudni, mi a helyzet.. Szívesen megteszi nekem ezt a szolgálatot

Bertrade, bár erővel el kellett fojtania grimaszát a gondolatra, hogy a „megbízható ember” valószínűleg az egyik Aulnay lesz, őszinte szívvel köszönetet mondott az úrnőnek, aki nyíltan kiállt mellette és az unokahúga mellett, majd a lány keresésére indult, hogy Margithoz küldje.

Amikor Aude visszatért hozzá a szobájukba, kivörösödött a szeme, és még mindig folytak a könnyei. Bertrade kitárta felé a karját, és a két nő egy időre összeölelkezett: míg el nem csitult Aude zokogása, és végre meghallhatta, amit a nagynénje mondani akart:

– Ne aggódj túlságosan! Az apád tegnap este elküldte Juliane-t, Mathilde-ot és Margot-t a passiacumi házamba…

– No de az apám? A királyné azt mondja, megsebesült. Talán meghalt, vízbe fulladt a nagy vérveszteségben! És Rèmi nem volt vele! Hogy hagyhatta egyedül…

– Amikor az apád parancsol, mindenki engedelmeskedik, ezt tette Rèmi is. Nem vetheted a szemére, hogy biztonságba vitte a ház asszonyait. Ráadásul… az apád nem volt egyedül. Volt mellette valaki, akinek montreuil-i jelenlétéről sem te, sem én soha nem tudtunk, valaki, aki inkább megölette volna magát, mint hogy magára hagyja…

– Valaki, aki…

Aude könnyei egy csapásra elapadtak, miközben rémült, kérdésekkel teli, de egyben halvány reménytől csillogó tekintettel nézett a nagynénjére. Bertrade szárazon, halkan felnevetett:

– Nem tévedsz! Ő az! A férfi, akit régóta szeretsz, az elmúlt éveket a bátyád műhelyében töltötte. Sőt, szobrász lett! Méghozzá elég ügyes, ahogy mondják.

Mathieu-vel és Rèmivel volt tegnap a Notre-Dame-nál… és gondolom, később is. Tehát vagy mind a ketten meghaltak, vagy rejtőzködnek valahol, együtt. Miért ne éppen az én házamban?

– Istenem! Túl szép lenne, túl csodálatos! Ó, drága néném, igaza kell legyen! Oda kell mennünk azonnal…

– Ne bolondulj meg! Ha odarohanunk, egyenesen odavezetjük Nogaret embereit is.

A családodon kívül senki sem tudja, hogy van az a házam…

– És az unokaöccse?

– Gontran? Virágzó üzlete van, melyben szépen gömbölyödik az erszénye és a hasa. A világ minden kincséért sem avatkozna egy olyan veszélyes ügybe, mint a templomosoké! Nem őrült meg! Ráadásul kedvel engem. Türelmesnek kell lennünk, hogy megtudjuk, van-e valaki Passiacumban. Semmit sem szabad tennünk, ami a legkisebb kockázatot is jelentheti. Most frissítsd fel az arcod, és láss munkához!

Aude engedelmeskedett, de a zsámolyára visszaülve még sokáig tétlenül hevert a keze a térdén, megfeledkezve az aranyszállal befűzött tűről: eszébe sem jutott, hogy beleszúrja a szép világospiros bársonyba, mely csodálatosan emelte ki Margit elefántcsont bőrét. Öröm és aggodalom kavargott benne, de – bár egy kissé szégyellte –

az öröm kerekedett felül. Hatalmas boldogsággal töltötte el a tudat, hogy Olivier él, hogy előző este még élt, ott lélegzett a házban, ahol a gyermekkorát töltötte. Ez a boldogság nyomta el kissé az aggodalmát. Egy ilyen emberrel az oldalán Mathieu csakis épségben lehetett. Hiába tudta – már régóta –, hogy soha semmi nem lehet Olivier és közte, mindennek ellenére kigyúlt benne a remény halvány lángja, és Isten akaratát látta abban, hogy a férfi évekig a családjában élt. Ráadásul már nem létezik a Templom. A király és a pápa ítélete nyomán már csak egy emlék, és Aude szenvedélyesen kívánta, hogy követőinek esküje vele együtt tűnjön el. Olyan jó lenne, ha a lovag igazi férfi lenne, olyan, mint a többiek, férfi, aki egy nap talán hajlandó lesz másképp is nézni rá, mint kislányra, hisz már nem az!

Különös átalakulás ment végbe Aude-ban: most először érezte úgy, hogy valóra válhat az álom. Nem, már nem gyerek, hanem nő, aki mindenre kész, hogy elnyerje Olivier szerelmét. Végre érte élhet! Tudta, hogy szép, és még inkább az akart lenni, hogy minden mást elfeledtessen a férfival. Isten, aki az apját választotta a lovag megmentésére, nem ítélheti el ezt a szerelmet… Margit királyné pedig meg fogja védeni. Ebben Aude biztos volt.

Az elkövetkező napokat annyira éber álomban töltötte, hogy Bertrade-nak nem volt szíve megmondani neki, amit Madame de Poitiers „küldötte” megtudott: a montreuil-i házból mindössze rom és hamu halmaza maradt, melyre Nogaret emberei kitűzték a királyi ediktumot, mely üldözendő vaddá nyilvánítja Mathieu-t és a fiát.

Bertrade azt is megtudta – méghozzá iszonyattal! –, hogy egy titokzatos kéz nyíllal a Notre-Dame főkapujára szegezett egy figyelmeztetést a katedrális kanonokjainak és Párizs püspökének, Guillaume de Bausset-nak, melyben maga a katedrális követelte építőinek a régi jogokat, melyeket Szent Lajostól kaptak, és a méltányos igazságszolgáltatást: „… senki sem dolgozik tovább a dicsőségemen, mely Isten dicsősége, míg üldözik, hajszolják, lemészárolják azok gyermekeit, akik oly nagy szeretettel és elhivatottsággal emeltek, és az egész királyságban leáll a többi szentély építése is, hisz többé nem lehet békében, becsületben és urunk szeretetében dolgozni.

Vér nem tarthatja össze a köveket…Jacques de Molay vére pedig az égbe kiált!” Felhívás volt ez, ha nem is lázadásra, de kivonulásra. Természetesen Párizs püspöke, aki levetette az iratot, szentségtörésnek bélyegezte az üzenetet, és elrendelte a Notre-Dame környékének őrzését, de már másnap újabb nyíl szegezett újabb tekercset ugyanoda, és így volt ez az elkövetkező napokon is.

Az irat nagy hatást tett a népre, melynek még fülébe csengtek a nagymester szavai a máglyán. A király a tereken nyugalomra szólított fel, garantálva az üldözés végét azoknak, akik felveszik a munkát, és a biztonságot egy szerzetes építész irányítása alatt, aki egy nagy építészapátságból érkezett, de minden hiábavaló volt: az építkezések üresen maradtak. Nogaret a kanonokoktól kikérte a munkások listáját, de ugyanúgy, mint a Temple-ban, a dolgozók otthonai üresek voltak, és senkit sem találtak azok közül, akik Mathieu de Montreuil-jel dolgoztak.

Rettenetes hír szította tovább a nép nyugtalanságát: V. Kelemen pápa meghalt Roquemaure kastélyában, ahol megállót tartott az Avignonból szülővárosába, a bordeaux-i Villandraut-ba vezető úton. Bombaként robbant a hír Párizsban és a palotában is, ahol azonban senki nem ismerte volna ezt el. Senki nem tudta, hogyan fogadta a király, hisz hallgatása ugyanolyan megfejthetetlen volt a rossz híreknél, mint a jóknál, ám egyre gyakrabban látogatott a Szent Kápolnába, és egyre hosszabban imádkozott…

Még nehezebbek voltak ezek a napok Bertrade és Aude számára, hiszen semmit sem tudtak. Nem tudták, van-e valaki a passiacumi házban, és Bertrade, bármennyire szeretett volna, nem mert odamenni. Mostanáig senki sem zaklatta őket, és úgy tűnt, a Nesle palotában senkinek nem is jut eszébe a rokonságuk az építőmesterrel.

Imádkoztak, hogy minél tovább így maradjon.

Eljött az idő, hogy Maubuissonba induljanak, ahol Szép Fülöp Isabelle lánya érkezését várja majd. Ahogy ígérte, Margit magával vitte a két nőt.

* * *

A Pontoise melletti Notre-Dame-la-Royale-t az előző évszázadban alapította Kasztíliai Blanka, Szent Lajos édesanyja, aki azt akarta, hogy ott temessék el, mint egyszerű apácát, és akinek kápolnabeli sírja a karzat közepét foglalta el. Nagyrészt előkelő családok leányai öltötték itt fel a cisztercita apácák fátylát, és ekkoriban Isabelle de Montmorency töltötte be az apátnői tisztet. A kolostorépületektől valamivel távolabb Szent Lajos felépíttetett egy kis kastélyt, ahová előszeretettel vonult vissza, hogy közelebb érezze magát ahhoz, aki azután is, hogy kiskorúsága idején szigorúan kézben tartotta a királyságot, értékes tanácsadója maradt, akire mindig hallgatott, kivéve, amikor útnak indult a keresztes hadjáratra, melytől az édesanyja erősen tartott, s mely katasztrofálisnak bizonyult.

A királyi trónra lépve Szép Fülöp vette át Maubuissont. Szerette a kertek nyugalmát, melyek a királyi lak és az apátsági templom között terültek el, ahová gyakran ment el egyedül, hogy a hajó árnyékába húzódva hallgassa a Szűz Mária-litániákat éneklő apácák angyali hangját. Ahogy mondta, azért jött ide, hogy a csendből merítsen tanácsot. Itt hozta meg – komoly elmélkedések után – királysága legsúlyosabb döntését: a templomosok letartóztatását. Ennek a Franciaország szellemével átitatott királynak a Templom, mely annyira gazdag és felfegyverzett volt, hogy autonómiájában gyakran előbbre helyezte saját érdekét, mint a közérdeket, a legnagyobb veszedelmet jelentette. Félelmetes volt ez a hatalom, hisz Fülöp jól tudta, milyen szerepet játszottak a templomosok a jeruzsálemi királyság szétesésében, melynek pedig védelmezése lett volna a feladatuk. Miután a Kelet elveszett, Franciaország maradt, Fülöp pedig nem akarta átengedni nekik.

Semmiféle politikai fegyvere nem volt ellenük, de súlyos gyanúk nehezedtek erkölcseikre és keresztény hitük tisztaságára. Ez volt az egyetlen sebezhető pontjuk.

Fülöp észrevette ezt, és meggyőződésének engedelmeskedve lecsapott…

Szerette a maubuissoni tavaszt, az erdő közelségét, és annyiszor tartózkodott itt, ahányszor csak tehette. Most Isabelle lányát várta, aki már egy ideje jelezte az ideutazását, hogy bemutassa apjának tizennyolc hónapos Edward fiát, aki mostanáig Fülöp egyetlen fiúunokája volt. Miután megtudta, hogy a lánya egyedül, a férje nélkül érkezik, a király úgy döntött, hogy kevésbé hivatalosan fogadja, mint Párizsban, ahol egyébként is rossz vért szült volna, ha királyi ünnepségeket tartanak ennyire hamar a templomosok perének tragikus lezárása után. Eljött a tavasz, és az Oise partja kellemesebb lesz a családi együttléthez. Isabelle közepes kísérettel érkezik, melyet a szomszédos Pontoise el tud szállásolni, ahogyan a király környezetét is, melyhez a kis kastély és az apátság túlságosan kicsi. Csak a király és a gyermekei szállnak meg ott.

Margit nem szerette Maubuissont, hiába lehetett együtt a sógornőivel. A hangulatra rányomta bélyegét az apácák és a király közelsége. Igaz, az Aulnay fivérek is ott voltak, hisz egyikük Philippe de Poitiers, másikuk Charles de Valois szolgálatában állt, de minden találkozás lehetetlen volt. Ráadásul a királyi látogatás ragyogásához tervezett szép öltözékeknek sem veheti sok hasznát. A fiatal navarrai királyné mégsem tudott ellenállni az örömnek, hogy magával hozza szép fehér köpenyét, melyen oly csodálatosan mutatott Pierre de Mantes rubinja. Az angol királyné, akiről a csatornán túlról érkező pletykák azt suttogták, hogy a férje bőségesen dézsmálja az ékszeres ládáit, hogy megajándékozza a kegyenceit, biztosan nem tud hasonlót felmutatni… ez pedig édes elégtétel lesz Isabelle lenézésével szemben, aki egy percre sem engedte senkinek elfelejtem, hogy Anglia koronáját viseli, egy igazi és nagy királyságét, mely mellett Navarra szánalmas semmiség.

A királyné érkezése azonban, akit Clermont-ban fogadtak a nagybátyjai, Charles de Valois és Louis d'Evreux, valamint Philippe bátyja, ragyogóan hatott. Isabelle fehér kancán ült, melynek farán szétterült egy ugyanolyan kék bársonyköpeny, mint a szeme, fejét zafírokkal díszített karika fogta körbe, és igazán nemesen festett, ahogy áthaladt az apátság boltíves kapuja alatt, melynél egy magas kőkereszt őrködött. Nagybátyjai és fivére az oldalán lovagolt, mögötte pedig fia és udvarhölgyei jöttek. Előreléptetett a felhajtóig, ahol az apja várta, Lajossal, Charles-lal és a feleségeikkel az oldalán.

Sápadtsága és előkelő arcára kiülő halvány melankóliája ellenére Isabelle nagyon szép volt, s ez a szépség döbbenetesen hasonlított apjáéra. Talán mert azúrkék szeme pillái alig pislogtak, és mert gyengéd, de büszke vonalú szája mintha elveszítette volna a mosoly képességét.

A protokollt figyelmen kívül hagyva a király maga ment le elé, hogy tőle ritkán tapasztalt szeretetteljes mozdulattal lesegítse a nyeregből, s szemében büszke láng villant a lánya képviselte tökéletes királyi fenség láttán. Isabelle térdet hajtott előtte, azután visszafogottan megölelték egymást. Az érkező köszöntötte Isabelle de Montmorencyt, Maubuisson apátnőjét, aki pásztorbotjával a kezében jött elé a kolostor élén. Azután Isabelle odahívta a dajkát, aki karján egy gyönyörű, szemmel láthatólag kicsattanó-an egészséges szőke kisfiút tartott, aki kezét a nagyapja koronája felé nyújtva gügyögni kezdett. Fülöp túláradó mosollyal emelte magához:

– Az nem az öné, Sire Edward! – húzta el a fejét. – Be kell érnie az apja koronájával… Legalábbis reméljük – tette hozzá a fiai felé fordulva, akik szemmel láthatólag nem örültek a megjegyzésnek.

Isabelle azután megölelte a sógornőit, de mozdulata hűvös maradt Margit saját ruházata pompájának tulajdonította ezt, és őszintén örült Végre bementek a kastélyba, hogy az angol királyné elfoglalhassa a lakosztályát, és pihenjen egy keveset a nagy esti ünnepség előtt

Mint a hercegnők többi hölgye, Aude és Bertrade is csak távolból figyelték Isabelle megérkezését. A lány boldog volt, hogy megcsodálhatta úrnőjét a keze alól kikerült gyönyörű köpenyben. Gyermeki öröm töltötte el, mely hamar kihunyt, látva, hogy a nagynénje nem osztozik benne. Sőt, Bertrade nyugtalanítóan sötét arccal figyelt

– Milyen gondterhelt… sőt ijedt! Mintha… az ördögöt látta volna!

Bertrade sötét pillantást vetett rá:

– Te aztán jól választod meg a szavaidat! De nem tévedsz. Ha nem is magát az ördögöt, az egyik művét!

– Csak nem Isabelle királyné indítja ilyen sötét gondolatokra? Igaz, elég távolságtartó, és nem látszik boldognak, de igazán gyönyörű! Nem annyira természetesen, mint Margit királyné, de igazán szép és igazán királyi!

Bertrade megint csak lemondott róla, hogy elrontsa az unokahúga tiszta örömét, rámutatva, hogy Isabelle távolságtartása és a hűvösség, mellyel a sógornőit köszöntötte, könnyen fakadhat az alamizsnás erszényekből, melyeket az Aulnay fivérek viseltek, akik a hercegükkel kivonultak a királyné köszöntésére, és még most is valahol Maubuisson kertjeiben parádéztak. Ez alkalommal a kétségnek – ha egyáltalán a szerencsétlen asszonyban eddig maradt volna egy csöppnyi is – nem maradt helye: az Aulnay fivérek voltak Margit és Blanche szeretői, méghozzá olyan szeretők, akiket annyira szerettek, hogy fel mertek ékszerezni a sógornőjük ajándékával, akitől pedig inkább tartaniuk kellett volna.

– Még szerencse, hogy nem hárman vannak a nemes urak – gondolta magában Bertrade. – Így legalább arra van még esély, hogy Jeanne hercegné hű feleség! Hacsak nem ügyesebb és kevésbé meggondolatlan…

A lelke mélyén azonban nem így gondolta. Úgy tűnt, a félénk és diszkrét Jeanne őszintén szereti a férjét. Igaz, hogy Philippe de Poitiers sokkal ragyogóbb és vonzóbb volt, mint az ostoba Charles vagy a kötözködő Lajos. Bertrade abban reménykedett, hogy Isabelle-t lekötötte a büszkeség, hogy megmutathatja a fiát, és bizonyára nagyobb gondjai is vannak, mint a sógornői viselkedése – boldogtalannak mondták a házasságát, hisz a férje nem is titkolta, hogy jobban kedveli a jóképű fiatalembereket, mint a szép nőket! –, és semmit sem vett észre.

Ez az illúzió nem tartott sokáig. Még aznap este bekövetkezett a dráma, melytől Bertrade annyira rettegett.

Rövidre fogták a vacsorát, hogy az angol királyné időben lefekhessen, ám ahogy a végére értek, és a király a kis szobába indult, ahol elmélkedni szeretett, a lánya kérte, hogy vele tarthasson. Fülöp igent mondott. A három hercegnő jó éjszakát kívánt, majd a lakosztályba vonult, melyen mindig osztozott a maubuissoni tartózkodások idején. A férjeik maguk közt maradtak.

Levetették díszeiket, hölgyeik segítségével selyem háziköntöst öltöttek, és Margit szobájában beszélgettek a kandalló előtt elrendezett párnákon, melyben kellemes tűz égett. Gúnyosan tárgyalták Isabelle viselkedését és gyászos arcát, holott az utazása egyáltalán nem volt kellemetlen. Körülöttük Aude és Marthe, a kedvenc szobalány összehajtogatták és elrakták a levetett ruhákat, amikor a király kamarása jelezte, hogy Fülöp látni kívánja a hercegnőket.

– No de már levetkőztünk! – tiltakozott Margit. – Nem várhat?

Hugues de Bouville, a király kamarása és egyik leghűségesebb szolgálója idős, tapasztalt és kifinomult ember volt. A fiatal királyné döbbent arcát látva kedvesen csak annyit felelt:-

– Tudja jól, felség, hogy a király nem szeret várni. Ráadásul egyedül van Isabelle királynéval: elég lesz egy köpeny…

Aude a levetett fehér köpenyt kínálta úrnőjének, de az visszautasította:

– Adja a dalmatikámat, kicsim! Hideg van a folyosókon.

Miután felöltöztek, a három asszony követte Hugues de Bouville-t, s hirtelen elszállt a jókedvük. Olyan szokatlan volt ez a meghívás! Aude a szoba közepén állt, és nézte, ahogy távoznak, majd Bertrade felé fordult, aki merev tekintettel ácsorgott a kandalló mellett, és idegesen gyűrögetett a kezében egy muszlinkendőt. Hirtelen olyan sápadt lett! Aude megremegett:

– Nem érzi jól magát?

Szavai mintha el sem érték volna a nagynénje fülét: szinte hipnotizálta az ajtó, amelyen a hercegnők távoztak, mintha egy tüzes ujj azt írta volna rá: „Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel”, mint a Pokol kapuján Danténál, a firenzei költőnél, akit Charles de Valois száműzötté tett.24

Aude odament hozzá, hogy megismételje a kérdését, és Bertrade végre ránézett.

Tekintetében olyan szorongás tükröződött, hogy a lány egészen megrémült:

– Könyörgök, mondja meg, mi történik! Megrémiszt…

Bertrade leejtette a sálat, és megfogta az unokahúga karját:

– Gyere! Menjünk imádkozni! Ez az egyetlen értelmes dolog, amit tehetünk…

Letérdeltek egy szép Szűz Mária-szobor elé, mely két mindig égő gyertyával kis szentélyféleséget alkotott Margit szobájában.

– A hercegnők – suttogta Aude – veszélyben vannak?

– Attól tartok! Azért imádkozzunk, hogy ne legyen igazam.

24 1301-ben VIII. Bonifác pápa kérésére, aki végre véget akart vetni az örökös hadakozásnak a guelfek és a gibellinek között. Szép Fülöp

bátyja elfoglalta Firenzét, és száműzetésre ítélte Dantét, aki a város egyik magisztere volt.

Aude nem faggatózott tovább, és engedelmeskedett. Túlságosan szerette ahhoz Margitot, hogy ne zaklassa fel a gondolat, hogy baj érheti… de a baj már megtörtént! A két nő még mindig térdelt, amikor újra nyílt az ajtó, de ez alkalommal Alain de Pareilles, a király gárdakapitánya keze alatt. Mögötte először Margit lépett be, halottsápadtan, de felszegett fejjel. Majd a két testvér, Jeanne és Blanche, könnyek között, kölcsönösen támogatva egymást, nyomukban a szemmel láthatólag rémült Madame de Courcelle-lel.

– No de Messire de Pareilles – tiltakozott az asszony –, ez lehetetlen. A király nem parancsolhatta, hogy…

– De igen. Határozottan ezt parancsolta, madame. A hercegnőket mostantól az embereim őrzik. Tilos kimenniük vagy bárkivel is beszélniük, még a rokonaikkal és a férjükkel is.

Ami a hölgyeiket és cselédeiket illeti… így önt is, madame, önöket átkísérik a cisztercita apácákhoz, akik gondoskodnak az elszállásolásukról…

– Nem… jaj, nem!

Aude-ból szakadt fel a zokogás, aki Margit lábához vetette magát, és a térdét kezdte csókolgatni. Ölelésében annyi fájdalom tükröződött, hogy kissé életre keltette Navarra királynéját. Margit lehajolt, kezébe fogta a lány arcát, és megcsókolta a homlokát:

– Bátorság, kicsim! – suttogta. – Nem szabad feladni a reményt.

– Felség, ó, felség!

Eközben Madame de Courcelle még nem végzett a gárdakapitánnyal:

– Foglyok leszünk? – faggatta.

– A legkevésbé sem! Azt mondtam, elszállásolják magukat. Nem elzárják.

Mindannyian szabadon mozoghatnak a kolostor keretein belül, míg vissza nem térünk Párizsba. Most kérem, hagyják el ezt a helyiséget, és vigyék magukkal a csomagjaikat.

Menjenek az apácákhoz, már várják magukat… Ne vegyék sértésnek – tette hozzá az előkelő hölgy arckifejezését látva, aki bár egy rangos báró özvegye volt, most olyan bánásmódban részesült, mint egy egyszerű szobalány –, csak rövid időről van szó, és a főapátnő illendően fogadja majd…

Amikor az asszonyok indulni készültek, Margit visszatartotta Aude-ot:

– Egy pillanat! Vidd magaddal a rubincsatos fehér köpenyemet, és őrizd meg nekem! Szomorú lenne, ha az az asszony szerezné meg magának, aki csak azért jött, hogy romboljon!

– Felség!… nem tudom, megtehetem-e – pillantott a lány a gárdakapitány felé.

– Miért ne tehetned? Ha jól tudom, még mindig Navarra királynéja vagyok! Rád bízom ezt a köpenyt. Majd visszaadod… ha visszajövök. Különben…

Az egyszerű szóban annyi fenyegetettség csengett, hogy Margitnak elcsuklott a hangja, szorosan összekulcsolta két, gyűrűkkel teli kis kezét, majd egy mély lélegzet után folytatta:

– Különben megőrzöd az emlékemre! Ez lesz a hozományod, de remélem, egy nap nagyon drágán visszavásárolhatom tőled… Menj! Engedelmeskedj! Ragaszkodom hozzá!

Aude felemelte a csodálatos ruhadarabot, gondosan összehajtotta, és csatlakozott társnőihez.

* * *

Ezután a három fogoly – immár azok voltak – egyedül maradt a tágas szoba közepén, melyet egymás után elhagytak a szolgálók. Lehajtott fejjel, nehéz szívvel álltak, lesújtotta őket a hallatlan sorscsapás, melyből semmit sem értettek, különösen azt nem, mi válthatta ki. Madame de Courcelle, majd Bertrade, végül Aude egymás után kezet csókoltak Margitnak. Marthe, a hűséges szobalány úgy zokogott, hogy támogatni kellett lefelé a kertbe és a kolostorba vezető kő csigalépcsőn. Mintha a szomorú hölgyek bármiféle veszélyt jelenthettek volna, négy íjász kísérte őket a kolostorépületig. Blanche és Jeanne hölgyei is csatlakoztak hozzájuk. Szép és enyhe volt az éjszaka, és a már a nyár közeledtét idéző, mélykék égen kirajzolódott a háztetők vonala a kápolna két harangtornya mellett. Útközben Bertrade Madame de Courcelle-hez húzódott:

– Tudja, mi történt? – suttogta.

– Emlékszik az alamizsnás tarsolyra, melyet nem olyan régen kerestünk?

– Amelyik Londonból érkezett múlt karácsonykor? És amelyiket Margit királyné nem szeretett?

– Pontosan. Nos, Isabelle királyné felismerte… Valois nagyúr egyik emberének az övén…

– Lehet, hogy elveszett… ellopták és eladták? – vágta rá védekezőn Bertrade.

– Lehet, de La Marche grófné tarsolyát az illető fivérének övén látták, aki Poitiers nagyúr embere. Isabelle királyné jelezte a királynak, és megerősítette az Angliában terjedő híreket: a királyné éppen azért jött, hogy azokról beszámoljon a felségünknek.

Valójában nem is volt más célja a látogatásnak: csakis az, hogy figyelmeztesse az apját a sógornői bűnös viselkedésére.

– És azután?

– Az Aulnay fivéreket letartóztatták és átadták Monsieur de Nogaret-nak, aki Pontoise-ba viszi őket „kihallgatni”. Szegény fiúk! Fiatalok, és ha Nogaret olyan eszközökkel él, mint a templomosokkal szemben, bármit bevallanak!

– Igaz, de az is, hogy hallatlanul óvatlanok voltak! És a hercegnők?

– Róluk ugyanannyit tud, mint én. A szeretőik vallomása alapján ítélik el őket.

– No de Madame de Poitiers? Róla semmit nem beszélnek, hacsak azt nem, hogy mindig a másik két hercegnő társaságában van.

– Ő határozottan ki is jelentette a király és Isabelle királyné előtt: „Állítom, hogy tisztességes feleség vagyok.” Mégis fizetnie kell a többiekkel együtt, bár a király azt mondta, bűneihez méri majd a büntetést.

– Honnan tudja mindezt? Ott volt a királynál? Az éjszaka jótékonyan eltakarta az udvarhölgy pirulását.

– Nem… de amikor láttam, hogy ilyen szokatlan öltözetben a királyhoz mennek a hercegnők… lementem a kertbe, és…

-… és mivel nyitva hagyták az ablakot, hogy beáradjon az orgona illata, minden kihallatszott?

– Pontosan így volt! – suttogta az asszony.

– És a hercegeket értesítették?

– Valószínűleg éppen most avatják be őket. Micsoda borzalmas történet! És mi lesz a szerencsétlen hercegnőkkel? Sosem hallottam még metszőbb, keményebb hangot, mint Fülöp királyét! Félek, Imbert asszony…

– Én is. De Mahaut d'Artois grófné, Jeanne és Blanche édesanyja erős asszony, és Burgundi Hugó herceggel, Margit fivérével biztosan mindent megtesznek majd az érdekükben. Egyikük sem elhanyagolható személyiség…

– Igen… de a herceg Dijonban van, Mahaut grófné Párizsban, és nem tudom, lesz-e egyáltalán idejük ideérni, mielőtt lecsap a király. Félek, hogy gyorsan és kőkeményen lép majd!

Igaza lett. Szép Fülöp már másnap összehívta a szűk tanácsát, két öccsét, Valois-t és Evreux-t, három fiát és Enguerrand de Marignyt, és Nogaret beszámolója alapján, aki egész éjjel kínozta az Aulnay fivéreket, kihirdette az ítéletét: Margitot és Blanche-ot életük végezetéig a Cháteau-Gaillard erődbe zárják Andelys-nél, Jeanne-t pedig, akinél nem találták nyomát, hogy vétett volna házastársi kötelezettségei ellen, de akit cinkosnak tekintettek a házasságtörésben, Dourdan vártonyába viszik, ahol addig marad, amíg a király úgy kívánja. Az Aulnay fivérekre a halál várt. Borzalmas halál.

Örökre el kellett venni mindenki kedvét attól, hogy túlságosan közel merészkedjen királyi személyekhez.

Másnap reggel a hercegnők hölgyeit, akikkel az apátnő annál is nagyobbra értékelhető jósággal bánt, hogy az egyik Aulnay fivér házassága révén az unokaöccse volt, beültették egy nagy kocsiba: elhagyták Maubuissont anélkül, hogy bárkivel is beszélhettek volna. Az apátnő mindössze az ítéletet közölte velük, valamint azt, hogy visszaviszik őket Párizsba, ahol mindannyian saját úrnőjük otthonába térnek vissza.

Semmi megnyugtató nem volt ebben azok számára, akik a Nesle palotába indultak: a Notre-Dame-la-Royale falai sem voltak elég vastagok ahhoz, hogy ne hallják meg a navarrai király dühének hangját, akit be kellett zárni a lakosztályába, hogy elhallgattassák. A gondolat, hogy előbb vagy utóbb a megveszekedett férfi elé kell állniuk, megfagyasztotta a háznépéhez tartozó hölgyek vérét. A többieknek kevesebb félnivalójuk volt uruktól. Bertrade szeretett volna módot találni rá, hogy elmeneküljenek Aude-dal, még mielőtt visszaviszik őket Párizsba, de észrevette, hogy ahelyett, hogy keletnek tartanának, behajtanak Pontoise-ba… Iszonyattal értette meg, mi vár rájuk, amikor a kocsijuk megállt a Martroi téren, mely már feketéllett a fegyveresek visszatartotta tömegtől az alacsony vesztőhely körül, melyen egy kettős akasztófa mellett két kerék és egy tőke állt, és a hóhérok éppen eszközeiket készítették elő.

Marthe rémülten kiabálni kezdett:

– Nekünk készítik? Megölnek minket? Ó, istenem, istenem!

Ezzel egy időben megpróbált a földre ugrani, és olyan hangosan kiáltozott, hogy Bertrade kénytelen volt felpofozni:

– Elég ebből! Nyugodj meg! Nem nekünk lesz… Azért hoztak ide, hogy tanúi legyünk azok kínlódásának, akiket tudtunk és akaratunk ellenére szolgáltunk… Semmi több, különben taligán lennénk, és nem kocsiban! Imádkozzunk, hisz szörnyű látvány vár ránk…

Az asszonyok megnyugodtak kissé, de továbbra is hallatszott foguk vacogása. Aude a nagynénje vállába csimpaszkodva, iszonyattól tágra nyílt szemmel figyelt. Rémülettel töltötte el a halál látványa. Montreuil-i élete, majd a Nesle palotában töltött évek megkímélték a förtelmes előadásoktól, melyeket a nép annyira kedvelt, talán mert kevés volt a szórakozás, és kőkemény idők jártak…

– Igazán végig kell néznünk? – dadogta.

– Csak az látja, aki nézi! Csukd be a szemed, és próbáld befogni a füled, mert…

– Ó, istenem, nézzék! Nézzék… azok ott tényleg a hercegnőink?

Három feketével leborított, de egyik oldalán szándékosan nyitva hagyott szekér hajtott be a térre és állt meg nem messze a vesztőhelytől. A rácsokba kapaszkodva mindegyikben egy kis, fekete csuhás, borotvált fejű sziluett állt, és Aude rémülten felcsuklott, ahogy az elsőben Margitra, a másik kettőben Blanche-ra és Jeanne-ra ismert. Margit még a baljóslatú járműben is királyi maradt büszke tartásával. Blanche a szekér sarkába rogyott, és kétségbeesetten sírt, míg úgy tűnt, Jeanne elveszítette az eszméletét.

A nép szánalmas állapotukat látva a királyi szigor keltette szent rémületben elhallgatott. Megérkezett a taliga is, melyen az elítéltek hevertek a szalmán, és a közfigyelem rájuk irányult.

Borzalmas állapotban voltak a kínzás után. Támogatni kellett őket a vesztőhelyre, ahol mindkettejüket egy kerékre kötözték. Azután megkezdődött a barbár szertartás, mely a halálba taszítja a felségsértés elkövetőit. Összetörték a csontokat a lábukban, a karjukban, a mellkasukban, majd kiherélték őket. Azután megnyúzták és frissen vágott torzsába forgatták őket, mielőtt kegyesen lemetszették volna a fejüket, végül hónaljuknál fogva felkötözték őket a bitófára: ember formájukat elvesztett, véres cafatok maradtak csupán.

A kocsiban a rémült asszonyok egymásba kapaszkodtak. Ketten elájultak. Bertrade maga is lehunyta a szemét, és imádkozott a két szerencsétlenért, akiket rossz sorsuk a túlságosan szép hercegnők ágyába taszított, akiknek nem tudtak ellenállni. Aude Bertrade gallérjába fúrta az arcát, semmit sem akart látni, ám a fülét nem zárhatta be az üvöltések és jajszavak előtt, melyek azonban egyre gyengültek, s végül elhaltak.

Amikor már semmit sem hallott, Bertrade kinyitotta a szemét.

– Vége – suttogta –, meghaltak, és indulnak a szekerek.

Aude Margitot kereste pillantásával. A királyné most is állt, a szekér fájába kapaszkodva, melybe körmeit mélyesztette, halottsápadtan, s fekete szeme annyira kitágult, hogy olyan volt, akár egy maszk az arca előtt. A végsőkig követte szeretője kínhalálát. Blanche elvesztette az eszméletét. Jeanne rémületében félőrülten kiáltozni kezdett, miközben a szekerét vezető őrmester megfordította a lovat:

– Mondják meg Philippe uramnak, hogy ártatlan vagyok, nem aláztam meg és nem árultam el a házasságunkat! Mondják meg neki, könyörgöm! Mondják meg neki!

A katonák nyomására kezdett szétoszlani a néma tömeg. Sokat hangoskodtak a kettős kivégzés alatt, mely kivételes előadás volt, s melyről sokat beszélnek majd még, a három fiatal hölgy sorsa azonban, akik tegnap még olyan tisztelettel övezettek, ragyogóak és szépek voltak, végül szánalommal töltötte el az embereket, hiszen hamarosan nyirkos, mindig hideg cellákba zárják őket. Nem láthatják többé a kék eget, nem érezhetik a tavaszi illatokat hozó lágy szelet, ahogyan azt a legnyomorultabb jelenlévők is élvezhették. Különösen Jeanne kétségbeesett kiáltásai találtak visszhangra a női szívekben. Ha valóban nem volt más bűne, mint hogy segédkezett az unokatestvére és a húga szerelmi életében, akikkel együtt nevelkedett, kegyetlenség ugyanazt az árat fizettetni vele, mint a többiekkel…

Pontoise-t elhagyva a lovasok körbevette szekerek elváltak egymástól: kettő

északnyugat felé fordult. Egyedül Jeanne-é indult délnek, ez volt az egyetlen különbség, melyet Poitiers szívósságának sikerült kicsikarnia apjától: Cháteau-Gaillard-ban a kormányzó lakását leszámítva csak börtönök voltak. Dourdan tornya szigorú volt, de ugyanúgy lehetett élni benne, mint bármelyik korabeli várban: Jeanne-t szigorúan őrzik majd, de kényelmes fekhelye és kandallója lesz. A nyomornak ezen a szintjén ez is hatalmas különbség volt… Megadta az életben maradás lehetőségét.

A szolgáló hölgyek kocsija is útnak indult, hogy teljesítse az utazás második szakaszát: a visszatérést Párizsba, ahová este érkeztek meg. A Marche és a Poitiers palota befogadta az utazók egy részét, akiket egyaránt kimerített a reggeli megpróbáltatás és az utazás. Végül a Nesle palota kapui is rázárultak azokra, akik ott várják majd a Civakodó visszatértét. Ha Bertrade azt remélte, hogy megszökhet Aude-dal, hamar rádöbbent, hogy lehetetlen. Már kiadták a parancsokat: Margit otthonát szigorú őrizet alá vették…

IX. fejezet

Holttestek a Nesle toronyban

Párizs az irtózathoz közeli döbbenettel szerzett tudomást a hercegnők ügyéről.

Mintha kérlelhetetlen szigorral követték volna egymást a rossz hírek. Kelemen pápa bombaként ható halála után, egy hónappal a nagymester átka után, a lázító üzenetek után, melyeket egy ördögi és elkaphatatlan íjász szegezett rendszeresen a Notre-Dame kapujára, a király három fia házasságának hajótörése, mely máskor remek pletykálkodásokra adott volna alkalmat, ezekben a sötét napokban az átkot idézte, mely nem hagyta nyugodni a népet.

Megszokott ridegségével Szép Fülöp elejét vette a fantáziadús híreszteléseknek, és az egész városban kidoboltatta Margit, az unokatestvérei és a szeretők ítéletét, hogy mindenki meggyőződhessen róla, hogy a rang sem ad felmentést a becsület követelményei alól. Éppen ellenkezőleg: annál nagyobbnak kell lennie a zuhanásnak, és annál példásabbnak a büntetésnek. A király beleegyezésével a püspök elrendelte, hogy a parókiákon a házasság szentségéről és az azt megszegő lelkekre váró veszedelmekről szóljanak a szentbeszédek.

A kikiáltó lova, aki tekercsével a kezében térről térre járt, fullasztó csendet hagyott maga mögött, mely azonban nem tartott sokáig, és hamarosan kiabálásban és kommentárokban tört darabokra. Felidézték, hogy a Civakodó feleségének csak egy egészen fiatal kislánya van, Jeanne-nak, a legkevésbé bűnösnek, három gyermeke, Blanche pedig gyermektelen. Mindez azt jelentette, hogy ha a király meghal, fiú örökös híján a királyság darabokra hullik, hacsak az ég nem teremt valahogyan rendet. Azt azonban senki sem állíthatta, hogy Franciaország jó egészségnek örvendene.

Aznap reggel Olivier egyedül ment be Párizsba. Mathieu mester ragaszkodott hozzá, hogy naponta friss híreket kapjon, és társai felváltva járták az utcákat, hogy begyűjtsék az információkat Mindig csak egyvalaki ment, hogy elegendő védelmező

maradjon a mester és a három nő körül, ha esetleg kellemetlen támadás érné őket.

Mathieu nehezen gyógyult a sebesülésből, mely sokáig magas lázzal járt, és minden meggondolatlan mozdulatra nedvedzeni kezdett. Nagyon fájt a rendőrfőnök eltörte kulcscsontja, hiába rögzítette Hervé egy ötletes szerkezettel, melyet Cipruson látott egy zsidó orvostól: egy összetekert lepedődarabot vezetett át a nyakánál és a hónalja alatt, majd a háta mögött megkötötte, hogy mozdulatlanságra kényszerítse a vállakat, Mathieu azonban sokat mocorgott, és amilyen sötét volt a hangulata, olyan lassan gyógyult a sebe. Az építőmestert felbőszítette, hogy kénytelen odabent maradni, ki sem dughatja az orrát, miközben arról álmodik, hogy a lázadás tüzét hinti el az összes katedrálisban: Beauvais-ben, ahol a kórus harminc évvel azelőtt leomlott, és az újjáépítése még távolról sem készült el, Orléans-ban, Bourges-ban és másutt. A vérét megmérgező gyűlöletben azt akarta, hogy a félbehagyott mesterművek hirdessék királyságszerte a király aljasságát és a nagymester bosszúját. Nem indulhatott azonban útnak, ezért megbízta Cauvint, hogy tartsa a kapcsolatot a gentil-lyi kőfejtőkkel, ahol a szöktetési kísérlet előtti megállapodás szerint a túlélőknek gyülekezniük kellett, hogy megvárják a parancsait. Teltek azonban a napok, és amikor visszatért, a kőfaragó nem merte bevallani, hogy lassanként szétszéledtek az emberek, hogy megpróbáljanak újra elviselhető életet teremteni maguknak. Jacques mester sajnos meghalt, de a hátramaradóknak élniük kellett…

Mellkasán összefont karral, az Hotel-Dieu falának támaszkodva Olivier oda sem figyelt a teret elhagyó kikiáltóra, és a májusi napban ragyogó Notre-Dame-ot nézte, mely a szobrait és faragványait díszítő aranyozásban és színes festésben úgy csillogott, akár egy hatalmas imakönyv. Három nappal ezelőtt a vörösre festett főkapun még ott díszelgett a katedrális haragja és Istenhez szóló felhívása annak érdekében, hogy vonják vissza az igazságtalan ediktumokat, melyek kivétel nélkül sújtanak mindenkit, aki egykor a szépségén, a szilárdságán dolgozott. Olivier az ismeretlen íjászra gondolt: az erős felügyelet ellenére sem sikerült elcsípni. A lovag csodálta merészségét és szinte ördögi ügyességét. Bár csak tovább szította a püspök, a kanonokok és a rendőrfőnök haragját, zseniális ötletnek tartotta, hogy lázadó hanggal ruházták fel a katedrálist. A király három fiát sújtó dráma után remek oka lesz, hogy azonnali igazságtételt követeljen!… Addig is neki vissza kell mennie a házba, hogy beszámoljon a többieknek…

Ebben a pillanatban keserű hang harsant a háta mögött:

– Most elégedett, remélem? Ha nem keresztezi a tervemet a Temple előtt, mostanra a Civakodó uralkodna a szépséges lotyójával, a királyság jövője nem forogna veszélyben, és a nagymester még mindig élne…

Olivier-nek hátra sem kellett fordulnia, felismerte a nehezen elfelejthető, rekedtes hangot, a koldusét, akit megakadályozott abban, hogy megölje a királyt, és aki Pierre de Montou-ként mutatkozott be. Ahogy felé fordult, megállapíthatta, hogy a férfi nem sokat változott: most is ugyanolyan sovány volt, ősz szakálla kócos, melyben azonban a hosszú sasorr mintha kevésbé pirosan ragyogott volna. Szemében harag tükröződött, ahogy folytatta:

– … ráadásul hazudott nekem!

Olivier-t felbőszítették a szavai:

– Más körülmények között felpofoznám, mert bár megfelelőnek találtam volna a hazugság csúfságát is, hogy megakadályozzam, hogy felkoncoltassa magát – ráadásul nem csak saját magát, méghozzá teljesen feleslegesen! –, az az igazság, hogy valóban láttam Roncelin de Fos-t. És a társam is látta őt, amikor a nevét kiáltottam. Egyébként a nyomába eredtünk…

– És utolérték? – nevetett keserűen a koldus.

– Nem. Maga is tudja, hogy az íjászok üldözőbe vettek, ezért tudott maga eltűnni.

Csak egy… barát jóvoltából menekültünk meg előlük. Ami Roncelint illeti, eltűnt, mint egy rémálom.

– És az elkövetkező években visszatért ez a rémálom?

– Egy percre sem hagyott el a visszavonultságomban, melyre kényszerültem, hogy életben maradjak. Pedig sokat kerestettem azokkal, akik menedéket nyújtottak nekem.

De túlzás, hogy így mentegetőzöm maga előtt. Bizonyára maga is a keresésére indult?

– Nem. Meggyőződésem volt, hogy csak azért kiáltotta a nevét, hogy megakadályozza a tervemet…

– Beszéljünk csak arról a tervről! Ami nem valósulhat meg az egyik nap, megvalósulhat egy másikon. Más alkalmat nem talált, hogy alamizsnát kérjen Fülöptől?

Hét év alatt lett volna rá ideje.

– Akár elhiszi, akár nem, nem kínálkozott alkalom – morogta Montou. – Pedig sokszor jártam a nyomában. Például amikor Poitiers-ba ment találkozni a pápával, de akkoriban túl sok ellenség ágált ellene, és Marigny anélkül, hogy beavatta volna, valóságos vasgyűrűt vont köré. Ráadásul… élnem kellett: ennivalót loptam a beaugencyi piacon… és a kastély börtönében találtam magam: komolyan az a veszély fenyegetett, hogy felkötnek.

– Miért nem tették meg? – vetette oda gúnyosan Olivier.

– Szerencsém volt, amilyen nem sokszor adódik az életben. A várúr25 távoli rokonom. Felismert, és kegyesen megmentett a kötéltől, nehogy a szégyen a családjára hulljon. Inkább hónapokon át fogva tartott. Egyébként elég jól bántak velem.

Végül Beaugencyból át kellett költöznie Loches-ba, egy másik kastélyba, ott pedig szabadon engedett, egyetlen vagyonként a szabadságommal… mégis sikerült visszajutnom Párizsba, ahol úgy éltem, ahogy tudtam… Egészen a borzalmas éjszakáig

– tette hozzá lehalkított hangjában őszinte fájdalommal –, amikor máglyára merészelték vetni a nagymestert és Normandia preceptorát!

– Voltak, akik megpróbálták megmenteni. Miért nem volt köztük?

– Ott voltam… néhány társammal a folyón voltunk egy csónakban, hogy segítsünk, amikor láttuk, hogy a nagymester nem hajlandó követni Mathieu de Montreuil-t.

Akkor elhúzódtunk…

– Felismerte Mathieu mestert?

– Igen! Egy időben gyakran találkoztam vele. Ráadásul jó az arcmemóriám. Magát is láttam. Jól harcolt, és gondolom, sikerült megmentenie Mathieu-t. Ezért aztán…

megbocsátok magának.

– Micsoda megértés – gúnyolódott Olivier, aki nem tudta eldönteni, hogy leüsse a férfit, vagy baráti kezet nyújtson neki. – No de mit bocsát meg? Hogy megakadályoztam, hogy megölje a királyt?

25 A várat irányító tiszt

– Pontosan! Habár… kezdek elbizonytalanodni, hogy olyan jó ötlet-e a Civakodót a trónra ültetni… Bár rajong a felfuvalkodott páva Charles de Valois-ért, puhány férfi, és a puhányok veszedelmesek. Különösen a kegyetlen puhányok, mint ő. Elég csak megnézni, mi folyik tegnap óta a Nesle toronyban…

– Mi? – szakadt fel Olivier-ből önkéntelenül a kérdés.

– Holttestek, barátom, holttesteket dobnak a Szajnába a kis kapun át: két férfit tegnap este, kettőt meg egy nőt ma reggel. Nem szép látványok, mondhatom!

– Gondolja, hogy ő követte el a gyilkosságokat?

– Ki más? Megöli őket, bizonyára azután, hogy megkínozza őket, hogy megtudja tőlük, mióta szarvazták fel. Ha Philippe d'Aulnay több mint két éve munkálkodott a feleségén, lehet, hogy az eljövendő francia királynő – vagyis a kis Jeanne – nem is tőle van.

Olivier érezte, hogy döbbenetében égnek áll a haja. Bár kislány kora óta nem látta Aude-ot az apja házában, Rèmitől tudta, hogy a navarrai királyné szolgálatában állt a nagynénje, Bertrade Imbert irányítása alatt. Méghozzá közeli szolgálatában, hisz a ruhatárát gondozta. Montou pedig azt mondta, öt holttestet dobtak a vízbe, és az egyik egy nő volt.

– Istenem – nyögte –, az az ember megbolondult! Miért a háznépére támad?

– Micsoda kérdés! Azért, mert úgy gondolja, hogy Margit cinkosai voltak! Mi lelte?

Van ott valakije?

– Nem nekem, hanem Mathieu mesternek! A lánya… Aude Margit királyné szolgálója volt… Bocsásson meg, most mennem kell!

Köszönésképpen intett és indulni készült, de Montou hosszú karja kinyúlt és elkapta az övét:

– És hova igyekszik?

– Bocsásson meg, de nem tartozik magára.

– Téved! Semmi sem közömbös számomra, ami a Civakodónál történik. Az a helyzet, hogy nekünk is van valakink a házában.

– Nekünk?

– Jöjjön! Elmagyarázom. Bárhogy is van, az, amit megtudtunk, megmagyarázza a Nesle toronyban történteket, és tanácsot kell tartanunk. Jöjjön, mondom! Nincs vesztegetni való időnk, ha a jó Mathieu lánya a Civakodó markában van.

A komoly és parancsoló hang felülkerekedett, és Courtenay minden további kérdés nélkül megindult az egykori templomos nyomában. Belevesztek a sötét és bűzlő

utcácskák szövevényébe – összesen öt ilyen volt –, mely a zsidókat fogadta magába egészen 1330-ig, amikor Szép Fülöp kiűzte őket. Furcsa tetők és mocskos házak halmaza volt a környék, melyek mélyen behajoltak a középen futó, szennyel teli kanális fölé, s olyan keskenyek voltak az utcának nevezett járatok, hogy gyakran két szemközti ablakból kezet lehetett volna fogni. Kevés üzlet nyílt itt, csak ócskásboltok és három kocsma, melyekben a legkülönfélébb gazfickók adtak találkát egymásnak, akiket nem riasztott el az egykori zsidó kerület rossz híre: azt beszélték, hogy a zsidók keresztény kisgyerekeket sütöttek meg, hogy megegyék őket, és az volt a kedvenc időtöltésük, hogy a lehető leggusztustalanabb módokon megszentségtelenítsék az ostyát. Hiába állt három templom a mérgezett környék körül, nappal kellemetlen, éjszaka egyenesen veszedelmes volt oda merészkedni. Még az őrjáratozó íjászok is elkerülték.

Montou nyomában Olivier egy bűzlő kloákaféleséghez jutott. Lement egy olvashatatlan cégérű fogadó három lépcsőfokán, ahol erős szagú faggyúgyertyák égtek, melyekre fényes nappal is nagy szükség volt, annyira piszkosak voltak az alacsony és keskeny ablakok. Asztalok álltak bent zsámolyokkal, melyeknél vagy fél tucat rossz arcú férfi beszélgetett a fogadóssal, egy nagydarab emberrel, akinek hasán olyan foltos kötény feszült, hogy az már szinte furcsa dísznek hatott. A piros arcú, sapkája alól meghatározhatatlan színű, merev hajat elővillantó, borvirágos orrú, mélyen ülő szemű

férfit Léonnak hívták, de általában a Gros-Moulu, Megtört Dagi becenévre hallgatott örökös siránkozása miatt, melyet a hatalmas pocak jelentette megterheléstől és a hordók emelgetésétől sajgó gerince szakított fel belőle. „Teljesen össze vagyok törve” –

nyögte rendületlenül, és két kézzel megtámasztotta a derekát…

Montou beléptére megindult felé, miközben minden fej felemelkedett, és meglepő

udvariassággal köszöntötte:

– Már várják, nagyuram. A kikiáltó szavai után ide jöttek.

– Így gondoltam én is. És hoztam egy barátot. Mathieu de Montreuil társa, de a nevét nem árulom el, és ő sem tudja meg a tiéteket. Ma este mégis együtt fogunk harcolni…

– Hol? – kérdezte az egyik férfi, aki egykor katona lehetett.

Tartásában ennek nyomait őrizte, és szakadozott tunikája alatt egy sodronyzubbony acélja látszott.

– A Nesle palotában. Amit most a kikiáltótól megtudtunk, megmagyarázza a holttesteket: a Civakodó bezárkózott, megkínozza és megöli az embereit, hogy minél többet megtudjon a felesége hűtlenségéről. És nemcsak Martin la Caille van ott, hanem a társam azt mondja, ott van Mathieu de Montreuil lánya is a nevezett feleség szolgálói között, vagyis rá nagyobb veszély leselkedik, mint a konyhában szolgáló Martinra.

– Hány éves? – kérdezte az egykori katona.

Olivier némi gondolkodás után felelt:

– Úgy húsz lehet, azt hiszem… még kislány volt, amikor utoljára láttam. A király nagy támadása előtt volt.

Az egyik iszogató felvonta szemöldökét jéghidegen csillogó fél szeme fölött – a másikat kötés takarta.

– Az apja társa volt, és annyi ideje nem látta? Szinte kézzelfogható bizalmatlanság csengett a hangjában. Montou válaszolni készült, de Olivier egy mozdulattal leintette:

– Akkor lépett Margit királyné szolgálatába egy nagynéninek köszönhetően.

Ráadásul úgy alakult, hogy amikor meglátogatta az apját, én nem voltam ott. Beéri ennyivel?

– Be kell érnie – lépett közbe Pierre de Montou. – Mindannyiunknak van titkolnivalónk, és a társulásunknak éppen az az alapja, hogy nem próbáljuk kifürkészni a többiek titkait…

– Egyetértek… Azért csak tudnunk kellene, hogy néz ki az a lány! Csak hogy biztosak lehessünk benne, hogy nem ő lebegett reggel a Szajnán… A Saint-Germain-apátságnál kéregettem, és láttam, amikor egy szerzetes kihúzta a vízből… Fiatal, barna, elég szép lány volt. A szeme tágra volt nyitva, és sötétnek látszott…

Olivier emlékezetéből hirtelen egy nagyon világos szőke kislány képe bukkant elő.

Eszébe jutott a szeme szinte áttetsző kék színe is, ahogy félénksége ellenére a lány egyszer fülig pirulva ránézett.

Nem, a ma reggeli áldozat nem lehetett Aude. Azonnal közölte is.

– Jól van – állapította meg Montou. – Ebben az esetben ma éjjel be kell hatolnunk a Nesle palotába.

– Megőrültél? – tiltakozott a félszemű. – Tele van fegyveresekkel! A Civakodó jobban őrizteti magát, mint maga a király. Fel fognak koncolni!

– Ha ügyesek vagyunk, nem. A bejutásról én gondoskodom. Ti csak keressétek meg a többieket. Késő este Garinnál találkozunk… Ha valamelyikőtök úgy érezné, hiányzik a bátorsága, három dologra gondoljatok: először is tartozunk ennyivel Mathieu de Montreuil-nek, aki mindent feláldozott a nagymesterért, másodszor hacsak nem maradunk itt örökre, és ki se dugjuk az orrunkat, mind szerepelünk a hóhér listáján, bármit is teszünk, és végül a Nesle palotában bőven van mivel megtömni a zsebeinket, ha nem a nagy tárgyakra támadunk!…

Azután Gros-Moulu-höz fordult:

– Adj kenyeret, sonkát és egy kancsó fűszeres bort.

Miközben a többiek visszaültek az asztalaikhoz, hogy kiürítsék kupáikat, Montou egy tálcával, melyen ott volt minden, amit kért, valamint egy gyertya, melyet Olivier-nek adott, az egyik sötét sarokba húzódott, ahonnan meredek lépcső indult felfelé egy padlásszobába, mely teljesen kitöltötte a tetők közötti teret. A puszta földön egy szalmazsák hevert két gondosan összehajtott takaróval, és egy nyitva hagyott ládában ruhák látszottak. Courtenay meglepetésére a kis szoba tiszta és rendes volt. Annyira látványos volt a megdöbbenése, hogy a vendéglátója elnevette magát:

– Nos, igen, a jó szokásokat nem felejti el az ember. Ha valaki egykor templomos volt, valami örökre megmarad belőle. De üljön le, és először is együnk, igyunk.

Csendben fogyasztottak – szintén a templomos múlt maradványaként –, nem megfeledkezve a Benedicitéről és a hálaadásról. Evés közben nyugodtan gondolkodhattak, de amint a végére értek, Olivier megkérdezte:

– Valóban be akar juttatni minket ma éjjel a Civakodóhoz? Igaz, sosem figyeltem meg különösebben a Nesle palotát, de úgy tudom, Párizs falai védik, és gyakorlatilag bevehetetlen…

– Nem is erőszakkal vesszük be, csak beszökünk. Esténként a konyhából kiviszik, és a folyóba dobják a szemetet. Ezt fogjuk kilesni, és így jutunk be…

– Egyetlen kardcsapás nélkül?

– Nem ezt mondtam, de remélem, ez nem ijeszti meg. Meg kell szabadulnunk az őröktől, míg a társaink semlegesítik a kuktákat…

– Bizonyára – folytatta Olivier az ördög ügyvédjének állva, hogy jobban kifürkészhesse Montou tervét –, de hogyan?

– Ahhoz itt van ez…

Kihúzta magát a szoba közepén, feje teteje majdnem elérte a tető csúcsát, és keze keresni kezdett valamit, amit a tetőgerendák közé rejthetett. Olivier egy nagy kőrisfa íjat pillantott meg, melyet Montou feléje nyújtott, mielőtt egy másik gerenda mögül hosszú nyilakat vett volna elő.

– Ez aztán! – simogatta meg elragadtatva Olivier a sima fát, és hüvelykujjával ellenőrizte a kötél feszességét. – Hol talált ilyen gyönyörű fegyvert?

– Ilyesmit nem talál az ember. Megveszi, ha van rá pénze, vagy ellopja, ha nincs!

– Ellopja? – húzta el a száját Olivier. – Beaugency-beli tartózkodása nem gyógyította ki ebből a… hibájából?

Montou előrehajolt, megfogta a vendége vállát, és mélyen a szemébe nézett:

– Amit maga hibának nevez, biztosítja számomra az életet… ahogy mindenkiét odalent. Mind gazfickók, de nem elhivatottságból lettek azok, hanem mert mindannyiuknak, érti, mindannyiuknak szenvedniük kellett a király embereitől, és életük egyik vagy másik pillanatában a Templom sietett a segítségükre. Néhányan egykori őrmesterek, mások az építőmesterek környezetéből jönnek, mint maga. Megint mások igazi tolvajlelkek, de amikor egyetlen megveszekedett garas nélkül visszajöttem Párizsba, segítettek, talpra állítottak… és megtanítottak néhány trükkjükre. Mostanra a vezérük vagyok, és semmi okom sincs rá, hogy megfosszam őket a lehetőségtől, hogy megtömjék a zsebüket. Megértett?

– Ó, nagyon is világos, és kérem, bocsásson meg, ha megsértettem…

Olivier mindig szakértőként bánt az íjjal, és lassan egy gondolat kezdett körvonalazódni benne.

– … egy ilyen erős íj biztosan messzire lő! Lefogadom, hogy… például ennek a háznak a tetejéről elérheti az ember… a Notre-Dame kapuját is? Gond nélkül!

Montou sűrű szakálla széles mosolyra szaladt.

– Gond nélkül talán magának, de nem minden íjásznak. Megpróbálja?

– Nem, köszönöm. Nem hiszem, hogy képes lennék rá. Nagyon ügyesnek és gyakorlottnak kell lenni, én pedig csak meg akartam bizonyosodni róla, hogy maga volt az. Őrültség, amit csinál, hisz minden alkalommal az életét kockáztatja, de bevallom, csodálom!

– Ugye? – nevetett gúnyosan Montou. – Csodálatos érzés megrémíteni a püspököt és a kanonokokat a saját otthonukban, a Notre-Dame bosszúálló hangját hallatva.

Megrészegít, hogy nyugtalanságot okozhatok a könyörtelen királynak! Ez megér egy életet, higgye el. Az enyém különben sem ér sokat!

– Annyit ér, amennyit az ügy, melyet védelmez… nagyon sokat, szerintem… No de beszéljünk a Nesle palotáról. Kemény ügy lesz, azt hiszem, és nálam sajnos csak ez a kés van, hogy segítsek, bár jól bánok vele. Az én kedvenc fegyverem a kard – tette hozzá Olivier nagyot sóhajtva.

– Ez nem okozhat gondot!

A tetőszerkezet egy másik rejtekéből Pierre de Montou egy hosszú, kék acélpengéjű kardot vett elő, melynek hüvelyét és markolatát aranyozás díszítette…

megfogta a hegyét, és stilizált térdhajtással a lovagnak nyújtotta.

– Nyugodtan vegye el, nekem nem fog hiányozni -jelentette ki. – Van másik… Ó, el is felejtettem: egy kegyes éjszakán loptam egy piperkőctől, aki azt sem tudta, hogyan kell kihúzni a hüvelyből! Ellenére van?

Olivier elnevette magát. Őszinte, örömöt és vidámságot tükröző nevetéssel: ez az ördögi férfi ellenállhatatlan volt! Ráadásul a kard sokkal szebb volt, mint amilyet évek óta érintett! Pompás fegyver volt – főként a fém minőségének köszönhetően, hisz díszítése inkább szerénynek hatott! –, és sokkal jobb, mint az, amelyet Mathieu-től kapott, amikor De Molay és De Charnay megmentésére indultak, s melyet természetesen Passiacumban hagyott.

– Mit számít, honnan jön! – kiáltotta. – Boldoggá tesz… testvérem!

– Nem is emlékszem már az utolsó alkalomra, amikor így szólítottak… de kellemes hallani! – felelte hirtelen elkomolyodva Montou.

A két férfi szó nélkül, mélyen egymás szemébe nézett, azután megölelték egymást, ahogy a Templom köreiben tették volna, ökölbe zárt kézzel megveregetve a másik lapockáját. Ebben a pillanatban mindketten elismerték egymást a templomos testvériség tagjának, melyben remélték, hogy élhetnek és halhatnak. És mely nem létezett többé…

– Hogyan fogjuk csinálni? – kérdezte Courtenay a felindulás elmúltával.

Viszonylag egyszerű volt a terv: az egyetlen használható bejárat a torony lábánál nyílt a víz szintjénél, vagyis sokkal alacsonyabban, mint a főbejárat a felvonóhídnál, mely a Szajna holtága alkotta árok felett ívelt át. Megvárják, míg kihozzák a szemetet, Montou leüti a kijárat védelmét ellátó két katonát, majd behatolnak, és megölik azokat, akik ellenállást tanúsítanak.

– A lehető legtöbb veszélyben lévő szolgát kimenekítjük. Én gondoskodom Cailleról, természetesen, míg maga megkeresi Mathieu lányát… meg kell próbálni elvinni az apjához.

– Ahhoz csónak kell. Mathieu Passiacumban bujkál a fiával, a feleségével és az édesanyjával – felelte Olivier nyugodtan.

– Sejtettem, hogy ha életben van még, valahol a folyónál lehet. Szerzünk csónakot… talán többet is a többi menekülőnek, hacsak nem akarnak szétszéledni a vidéken.

– Sokan vannak?

– Úgy húszan biztosan, nem számítva azokat, akik már meghaltak. Margit királyné udvartartása, és néhányan a Civakodó emberei közül. Igaz, ez sok – tette hozzá hirtelen elgondolkodva Montou. – Nem tudom, hány vízi járművet találunk a Saint-Germain rakpart mentén…

– Nagy baj esetén menedéket kérhetünk számukra a Saint-Germain-des-Prés-ben?

Pierre de Montreuil, Mathieu mester apja ott nyugszik a felesége mellett…

– Jó ötlet, de csak akkor használjuk fel, ha nagyon rosszra fordul a helyzet…

A nap hátralévő része a terv minden elképzelhető részletének kidolgozásával telt.

Pihentek is egy keveset, majd amikor besötétedett, elindultak. A két késsel felfegyverkezett Montou a vállára vette az íjat és a nyilakat, azután füstszínű, bő

köpenybe burkolózott, melyet mindenfelé lyukak és hasadások tarkítottak, de tetőtől talpig elrejtőzhetett benne. Adott egy hasonlót Olivier-nek is, hogy elrejthesse az övére akasztott kardot, majd miután elfújta a gyertyát, egy pillanatra kinyitotta az ablakot, hogy „megkóstolja az éjszakát”, ahogy mondta. Lementek a terembe, ahol már csak Gros-Moulut találták, aki egy tálban éppen a kupákat mosogatta.

– Visszajönnek az éjjel? – kérdezte.

– Nem tudom, egyáltalán valaha visszajövök-e még. Ha megakadályoznak… feltéve, hogy nem haltam meg, remélem, megtalálom a módját, hogy értesítselek, hogy kiadhasd másnak a szobát…

– Emiatt ne aggódjon! Jó darabig senki sem jön ide. Mindig itthon lesz…

Montou, talán hogy meghatottságát leplezze, egy szót sem szólt, mindössze megveregette a férfi vállát. Egy perccel később társával kiléptek a sötét sikátorba, és megindultak a Saint-Landry kapu felé. Úgy döntöttek, elővigyázatosságból ott ülnek csónakba, hogy a Szajnán át közelítsék meg a Nesle tornyot. Feltéve persze, hogy találnak egyet, mert a dereglyék, melyeken a szép fehér köveket vontatták Biévre partjaitól a katedrálishoz, s melyek feleslegessé váltak most, hogy senki nem dolgozott többé, túlságosan nehezek voltak két embernek. Kis hajókban ugyanakkor hiány volt a rendőrfőnök rendelete alapján, melyet a nagymester és társa megmentési kísérletének másnapján adott ki. Montou is tisztában volt ezzel, de remélte, hogy a Saint-Denis-de-la-Chátre perjelség mellett legalább a szerzetesek csónakját ott találják.

Így lett. Olivier teljes csendben az evezőkhöz ült, Montou pedig eloldozta a csónakot, gondosan ügyelve rá, nehogy megcsörrenjen a lánc. A sodrásba lökték a járművet, mely szerencsére békésebb volt, mint a tragédia éjszakáján.

Sötét volt a folyó. Délután a tenger felől sűrű felhők borultak a város fölé, esővel fenyegetve, mely azonban csak nem akart eleredni. Hirtelen elállt a szél, és a felhők mozdulatlanul, súlyos fedélként borultak a városra, de így legalább sötétebb és kedvezőbb lesz az éjszaka a szöktetéshez.

A csónak békésen siklott a Cité partjának védelmében, el a perjelség, majd a palota mellett, áthaladtak a Nagy híd malmai között, a királyi kertek, majd a Zsidók szigete mellett, mely kopasz és üres volt: többé nem legelnek itt a bárányok, minden élettől elzárja a földdarabot a félelem és a babona… Ahogy eleveztek a csúcsánál, feltűnt előttük a torony fekete tömege csipkés oromzatával és emelőcsigájával. Kanyart vettek, s az eléréséhez elhaladtak mellette, ahogyan a holtág mellett is, hogy egyenes szögben fussanak ki a Pré-aux-Clercs-hez, ahol a diákok és a folyó népe előszeretettel rendezte nézeteltéréseit és szórakozott az őrjáratok szemétől távol, két vagy három kocsmában és más hasonlóan piszkos helyen, melyek elszórtan álltak a hosszúkás mezőn, melyet egy út választott el a Saint-Germain-des-Prés apátságtól.

Normann Garin tanyája volt az egyik legnépszerűbb, s egyben a Nesle palotához legközelebbi. Olyan savanyú suresnes-i bort szolgáltak fel, hogy a fogyasztóknak lúdbőrzött tőle a háta – füveket kevertek hozzá, melyek egy eunuchot is feltámasztottak volna –, de a sör nem volt rosszabb, mint máshol. Fél tucat húsos örömlány emelte a hely hírnevét, s néha még magas rangú urak is szórakoztak itt, megbízva Garin diszkréciójában, akit akár Némának is nevezhettek volna. Mindent látott, de soha semmit sem mondott. A majdnem a vízszintnél emelkedő kocsmája olyan volt, akár egy dudor, s éjszaka egy nagy, kushadó kandúr benyomását keltette az ablakokban világító két sárga fénypont miatt.

Courtenay-vel a nyomában Montou törzsvendégként lépett be, és látta, hogy az emberei már ott vannak, diákok közé keveredve, akik szokatlanul nyugodtan viselkednek. Egyetlen lány sem volt közöttük, ami szintén ritkaságnak számított.

Montou Garint faggatta pillantásával. A férfi kifelé bökött a fejével. Ebben a pillanatban elviselhetetlen fájdalomról tanúskodó sikoly hasított az éjszakába. Mintha rugó lökné előre, az egyik diák felpattant, és ököllel az asztalra csapott. Olyan sápadt lett, hogy arca szinte összeolvadt a sapkája alól előtűnő szőke boglyával.

– Az az átokfajzat még annyi fáradságot sem vesz, hogy a pincében csinálja!

Mindenkinek meg kell tudnia, hogy mészárolja az embereit!

– Biztosan azt hiszi – felelte Montou –, hogy ha félelmet kelt, azzal elfeledteti, hogy felszarvazták.

– Senki nem fogja elfelejteni, és az eszébe is idézik majd! De addig ezt kell hallanunk! Még a lányok is elmenekültek, mert most megint egy asszony üvölt…

Kétségnek nem volt helye. Másodszor is sikoly hatolt át a falakon.

– Ki kényszeríti, hogy maradjon? Menjen innen! – vetette oda megvetően Montou…

– Én – ragadta meg a kardját Olivier – nem hallgatom tovább…

Kirohanni készült, de Montou vasmarokkal visszatartotta.

– Még nincs itt az idő – mondta, szemét a jelzésekkel ellátott nagy gyertyára szegezve a kandalló párkányán26. – A szemetet csak…

– … szűk negyedóra múlva hozzák – fejezte be Garin. – Odafent pedig csak most kezdődött. Az egész múlt éjjel is ez ment…

Látszólag érzéketlenül rendezgetni kezdte a tüzet, de Olivier képtelen volt nyugton maradni: meg akarta mentem a szerencsétlent, akit a Civakodó kínzott. Úgy érezte, belebolondul a gondolatba, hogy Aude is lehet az, a ragyogó szemű, szőke kislány…

– Odamegyek, és ne is próbáljanak visszatartani. Kiiktatom a két őrt a parton…

– Miután átúszott az árkon? És hogyan nyitja ki a kaput? – morogta Montou. –

Erős a fája, higgyen nekem… Ráadásul lehetnek katonák az oromzaton is. Lőhetnek 26 Szent Lajos alkalmazta ezt az időmérési módszert, hogy nagyjából azonos szakaszokra oszthassa az éjszakát, amikor sokat

imádkozott.

magára…

– Nagyon sötét van – vágott vissza Olivier. – Semmit sem látnak.

Nem vagyok hajlandó tovább hallgatni ezt a szörnyűséget, mert talán éppen Mathieu lánya szenved, és ha nem teszek meg mindent, hogy megmentsem, nem merek többé a mester szemébe nézni.

– Magával megyek! – kiáltotta a diák. – Csak egy késem van, de jól bánok vele…

Gildas d'Ouilly a nevem!

A társai egy emberként álltak mellé:

– Mi is megyünk! Vesszen a Civakodó!

– Elég legyen – dörögte Montou. – Először is csendet! Miért nem keresnek rögtön egy trombitát, és figyelmeztetik Lajos embereit, hogy jönnek!

Ezután csendben indultak kifelé, és az ajtóban megálltak. Valóban nagyon sötét volt kint. A kocsmából kiszűrődő halvány fényen kívül érve egy percig vakon pislogtak a szemek. A toronnyal szemközti földsávon megállva a lovag és a diák a keskeny, megvilágított ablakra emelték a tekintetüket. Innen jöttek a sikolyok…

– Az a gazember biztosan abban a szobában rendezi a számlát, ahol Margit és az unokahúga fogadták a szeretőiket – köpött ki undorral Gildas.

Olivier nem felelt, és miután visszatette kardját a hüvelyébe és foga közé vette a kését, zajtalanul belesiklott a fekete vízbe. Gildas is követni készült, de ebben a pillanatban nyílt a torony ajtaja, s a kicsapó fényben két férfi jelent meg egy zsákba bugyolált testtel. A parthoz léptek, és egyszerűen beleejtették terhüket a folyóba. A katonák, akikkel halkan néhány szót váltottak, érdeklődéssel figyelték a jelenetet.

Eközben Olivier elúszott a torony és a párizsi városfal alkotta sarokhoz, és kikapaszkodott a partra. Gildas követte.

Rövid suhogás nyomta el mozgásuk enyhe zaját, majd rögtön utána egy másik követte. Hihetetlen sebességgel és ügyességgel kilőtt nyilak fúródtak a fegyveresek torkába, akik a döbbent szolgák lábához rogytak. Egy harmadik nyíl érte egyiküket, Olivier pedig a túlélő nyakába ugrott, és az alkarjával elszorította a torkát:

– Egyetlen kiáltás, és halott vagy! – súgta a rémült férfi fülébe, aki levegő után kapkodott, és éppen csak bólintani bírt, hogy jelezze, megértette.

Olivier nem engedte el, úgy kérdezte:

– A Civakodó? Az emeleten van?

Újabb bólintás volt a válasz.

– Hányan vannak vele?

A szorítás engedett egy kicsit, és a férfi végre megszólalhatott:

– Négyen…

– Az oromzaton vannak őrök?

– Nincsenek… Margit királyné nem akarta… és a férje sem!

A következő kérdést Gildas tette fel:

– Ki volt a zsákban? Férfi? Nő?

– Egy nő… a királyné ruhafelelőse…

– Kifogtuk – magyarázta fojtottan Montou, aki íjával a vállán, karddal a kezében érkezett. – Nem fiatal lány, hanem érett asszony…

Olivier megkönnyebbülten felsőhajtott. Istennek hála nem Aude az! Ekkor a foglya jó szándékról tanúskodva, felmérve, hogy nem ölik meg, hozzátette:

– De… van fönt egy fiatal lány. Most ő következik… és olyan szép!

A legkiszámíthatatlanabb módon elsírta magát. Olivier azonnal elengedte a nyakát, de megragadta a karját.

– Vezess, és ha azt akarod, hogy megkíméljünk, semmivel se próbálkozz!

A szolga egy szempillantással felmérte az ostromló csapatot, akik közül néhányan a vízbe dobták Montou áldozatait. Különös módon felragyogott az arca:

– Jöjjenek! – suttogta. – Sietni kell! Senki nincs a lépcsőn, csak az emeleten.

Valóban, a hosszú, keskeny csigalépcső üres volt. Felfelé indultak, és körülbelül félúton zokogó hangot hallottak:

– Ne! Könyörgök, ne!… Nem akarom! Ó, istenem!

Olivier-t elöntötte a düh, és foglyát félrelökve négyesével szedte a lépcsőfokokat.

Megpillantotta a két őrt, akiket lekötött a jelenet, melyet egy félig nyitva hagyott ajtón át figyeltek. Nemcsak nem hallottak semmit, de lándzsáikat is a falnak támasztották, hogy könnyebben mozogjanak. Lökdösődtek is izgalmukban. Olivier és Gildas villámként csaptak le rájuk. A következő másodpercben az őrök a földre rogytak, lapockáik közé mélyesztett, majd gyorsan kihúzott késsel. A két támadó máris berontott a nagy szobába, mely a hercegnők tragikus szerelmének fészke volt. Részben megőrizte a meleg hangulatot, amilyenre Margit tervezte: szőnyegek, keleties díványok, szőrmével és aranyszövéses vörös párnákkal díszítve, egy vázákkal és üvegcsékkel teli tálaló, egy nagy, aranyozott bronzedény, melyben illatosítókat égettek, egy kúp alakú kandalló, melynek csúcsa a boltívek középpontjához futott. Ám a boltívhez egy csigát rögzítettek hosszú kötéllel, melyek biztosan nem tartoztak az eredeti berendezéshez – ahogyan a fogók, csipeszek, kapcsok sokasága sem, mely a kandallóban várta, hogy sorra kerüljön.

Öt férfi volt jelen: a Civakodó harisnyában és sovány mellkasán nyitott ingben, puhányan feküdt egy alacsony ágy selyemlepedői között, kezében egy kupa borral, mellette egy édességgel teli tál, és rajta kívül négy hóhér. Egy lány volt velük, aki könyörögve zokogott. Olivier-n káprázat vett erőt: le sem tudta venni róla a szemét.

Bizonyára éppen most szaggatták le a lányról a ruháit, és anyaszült meztelenül állt a csiga kötele alatt, mellyel két férfi a sápadt selyem hajzuhatag borította háta mögött összekötözte a kezét. Megdermesztette a félelem, szálfaegyenesen állt, semmit sem tudott elrejteni bájos testéből, mégis hihetetlen kecsesség áradt a finom, rózsás húsból.

Tökéletes formák, a mellek és a csípő lágy vonalainak fiatalsága, a combok ruganyos nyalánksága, semmi sem hiányzott a felfedett szépségből, melyről a templomos egy szempillantás alatt megértette, hogy sosem fogja elfelejteni…

Beléptükkor a Civakodó éppen azt mondta:

– Válassz gyorsan, te lány! Vagy magadtól idejössz, vagy megtudod, mi a szenvedés…

Ördögien egyszerű volt a szerencsétlen lányra váró fenyegetés: elég csak meghúzni a csigán átbújtatott kötél végét, és az felemeli a karjait, majd az egész testét, kifacsarva a vállát, melynek izmai és ízületei szétszakadnak…

A kardját előreszegező Olivier betörésére Aude feléje fordította az arcát, és sírástól kivörösödött szemében fájdalmas, hitetlen boldogság jelent meg, mintha maga Szent Mihály arkangyal jelent volna meg előtte, de egy olyan arkangyal, akit varázslat bénít meg. Olivier, aki mindig is menekült a nők elől, akiknek megvetette a hatalmát, akiknek szépségét soha nem akarta megcsodálni, akikben csak csapdát látott az Istennek felajánlott tisztaság útján… Olivier, aki mégis gyakran kénytelen volt aszkézissel és imával elnyomni teste természetes kívánkozását, hirtelen egy fiatal lány testének és síró, imádnivaló arcának isteni megnyilatkozásával találta szemközt magát.

Csak egy nagyon rövid pillanat volt, de elég lehetett volna ahhoz, hogy mindkettőjüket elveszejtse, ha Olivier egyedül van. Gildas, Pierre de Montou és vagy fél tucat társuk is berontott azonban a nyomában, és a Civakodónak torkára forrtak utolsó szavai: Gildas rávetette magát. Éppen elvágni készült a nyakát, de Montou kiáltása megállította:

– Nem! Ne öld meg!

A kiáltás felébresztette Olivier-t transzából. Lecsapott a kardja egyszer, majd még egyszer. A hóhérok elestek… és utánuk Aude is ájultan rogyott a földre… magával rántva a kötelét. Olivier térdre esett mellette, de nem merte megérinteni. Montou észrevette, és idegesen odavetette:

– Mire vársz, a mindenségit! Oldozd el! Fektesd le a másik ágyra, és takard be valamivel…

Olivier automataként engedelmeskedett, kioldotta a kötelet, és felemelte az eszméletlen testet. Ahogy keze a lány finom bőrét érintette, remegés futott végig a gerince mentén, olyan édesen, de akkora erővel, hogy egy pillanatra azt hitte, belehal.

Magához szorította Aude-ot, őrült vágy tört rá, hogy elmeneküljön vele, messzire vigye ezektől az emberektől, akik teljes szépségében megcsodálhatták, messze ettől a szerelemre berendezett szobától, mely a szenvedés helye lett, és végül messze a hercegtől, aki, amiért a lány nem akarta engedelmes rabszolgaként elfogadni a közeledését, kivégeztetni készült, hogy a szenvedése látványán élvezkedjen… Megöli Lajost!

Letette Aude-ot a párnákra, egy selyemlepedővel betakarta, és megtiltotta kezének, hogy tovább érintse a testét. Annak a vágynak azonban nem tudott ellenállni, hogy megsimogassa szőke, selymes haját: arról is megfeledkezett, hol van, és mi folyik körülötte…

Ez alkalommal a Civakodó keserű, haragtól remegő hangja térítette magához:

– Hagyja… hagyjanak! – dadogta. – Ne… érjenek hozzám! Ez… felségsértés!

Lovakkal tépik szét magukat!

– Azt te érdemelnéd meg, rossz herceg! – morogta Montou. – De nyugodj meg, életben maradsz! Túl egyszerű lenne megölni. Sokkal jobb, ha életben maradsz, és kinevet a nép! Még nevetségesebb leszel, mint eddig. Elintézzük… hogy még többet szórakozzon a nép a rovásodra. Ti meg fogjátok le és kötözzétek össze, mint egy csirkét. De előbb tömjétek be a száját, hogy ne is halljuk többet!

– Miért hagyjuk meg az életét? – mordult fel Olivier. – Szörnyeteg, aki csak rosszra képes! És egy nap ő örökli a királyságot.

– Pontosan! Szó sem lehet arról, hogy a társainkkal vállaljuk a felnégyelés veszélyét. Ha király lesz, ha eljut odáig, majd gondoskodunk róla!

– Talán jobb lenne nem késlekedni itt – szólalt meg Gildas, aki odalépett Aude-hoz, és megkísérelte megitatni egy kis borral, hogy magához térítse. – Különben is ki kell vinni innen!… Istenem, milyen szép!

– Tudom, hol van a családja, és elviszem hozzájuk – felelte szárazon Olivier, szívében furcsa kis szúrással nézve, ahogy a fiatalember Aude körül serénykedik, ami neki álma bénultságában eszébe sem jutott.

– Gondoskodj róla! – utasította Montou, aki megkötözte a Civakodót, és karját-lábát groteszk és kényelmetlen helyzetben hátra rögzítve, tagjai közé nyársat fűzve, mintha meg akarnák sütni, letette. – Mi a társaimmal megkeressük Caille-t és a többi szerencsétlent, akit ez a sátán meg akart ölni…

– Nem kell messzire menniük – nyögte a szolga, aki idevezette őket, és szemmel látható örömmel figyelte az eseményeket. – Odavezetem magukat, aztán menedéket keresek. A palotabeliek parancsot kaptak, hogy ne közelítsenek a toronyhoz, bármit hallanak is, de a Louvre őrszemei a túloldalon észrevehetik, hogy valami szokatlan történik…

Mielőtt elhagyták volna a helyszínt, Montou gazfickói magukhoz vettek minden könnyen mozdíthatót, amit túlzott terhelés nélkül elvihettek. A diákok Gildashoz siettek, segítettek neki takarókba burkolni és a partra vinni Aude-ot. Olivier sötét tekintettel hagyta, beérte annyival, hogy összeszedte a lány ruháit, majd elsőként indult meg a lépcsőn… Úgy érezte, a lelke is megfagyott, de nem átázott ruhái miatt.

Mellkasában nehéz és fájdalmas volt a szíve…

Elhagyatott volt a part, leszámítva Montou csónakját és a tartalmát: az egyik diákot, aki a folyóból kifogott zsák fölé hajolt, melyet egy késsel teljes hosszában felhasítottak. Olivier-t látva odalépett hozzá:

– Tényleg nő – mondta –, de nem fiatal, és sokat szenvedhetett. Mégis lélegzik még: nagyon sok vizet kiköpött. Semmivel sem tudom magához téríteni…

Olivier a csónakba dobta a ruhákat, és visszafutott a toronyba, egyetlen pillantás nélkül félrelökve Gildast, aki olyan elragadtatott tekintettel hozta Aude-ot, mintha az oltáriszentséget tartaná a kezében. Felragadta az üveget, melyet az imént a diák is használt, és ugyanilyen gyorsan visszaindult.

– Fogja! – nyújtotta az asszonnyal foglalatoskodó fiúnak. – Próbálja megitatni.

Segítek.

Letérdelt, és gyengéden feltámasztotta az áldozat meztelen vállát. A hóhérok annyi fáradságot sem vettek, hogy legalább egy inget ráadjanak, mielőtt betették a zsákba, és ahogy az ajtóból kiszűrődő halvány fény megvilágította, Olivier láthatta az idős testet borító égésnyomokat. Látta a halottsápadt, kitágult orrlyukú arcot is, melyen most is a fájdalom tükröződött, a feldagadt szemhéjat, és érezte, hogy elszorul a szíve, hisz a szerencsétlen Bertrade volt. Sikerült szétfeszítenie a száját és belediktálni néhány csepp maiváziát, mely először kifolyt az ajkai közül, a harmadik próbálkozásra azonban az asszony lenyelte. Kis idő után kinyitotta a szemét, mely a fölé hajoló arcra szegeződött:

– Maga… az?

– Igen. Hogy érzi magát?

– Rosszul.

Hirtelen zihálni kezdett, majd teste kegyetlen fájdalomban íjként megfeszült.

– Ó… a szívem!… Aude! Segíteni kell neki… Hagyjon …oda kell… Gyorsan! Menjen gyorsan! Szereti magát!

Ezek voltak utolsó szavai. Abban a pillanatban, amikor Gildas odaért a félájult lánnyal, Bertrade Olivier karjában kilehelte a lelkét.

A lovagnak ideje sem maradt megérteni, amit hallott. Rövid habozás után Gildas a csónak másik végébe fektette Aude-ot, látva, hogy elöl már van valaki.

Elővigyázatosságból eloltották a lépcsőt megvilágító fáklyát, és alig lehetett látni. Jobb volt így, hisz egymás után kijöttek a megszállók, és a torony lába mentén elsiettek a Kis híd felé. Többé-kevésbé torz formákká alakította a csendes árnyakat mindaz, amit magukkal hoztak. A diákok visszatértek a kollégiumukba, a tolvajok a kocsmáikba, azok pedig, akiket Montou emberei kiszabadítottak, szabadon távozhattak. Az álkoldus lépett ki utolsóként, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót. Kezében tartotta az íját, és odalépett a csónakhoz, ahol Gildas éppen azt kérdezte, mi az ördögért fogták ki a holttestet.

– Én akartam így – felelte. – Tudni akartam, kit végeztek ki, és jól tettem, mert még él.

– Már nem – szólalt meg a fiú, aki Bertrade-ról gondoskodott. – Épp most halt meg. Talán vissza kellene dobni a vízbe?

– Szó sem lehet róla! – mordult fel Olivier. – Mathieu mester sógornője, és…

Pillantása a csónak oldalának támaszkodó lányra esett: Aude visszanyerte az eszméletét, felemelte a fejét és körülnézett, de úgy tűnt, nyitott szeme ellenére semmit sem ért.

– Mindkettőjüket elviszem a családjukhoz! – jelentette ki a lovag ellentmondást nem tűrve.

Gildas máris ajánlkozott:

– Hadd menjek magával! Túl nehéz a csónak egy embernek.

– Köszönöm, de nem! Mathieu-t keresik…

– És attól tart, hogy feljelentem? Megsért, uram! Azért tanulok, hogy orvos és klerikus legyek… de nemes vagyok. Engedje meg, hogy segítsek!

Ahogy beszélt, pillantása minduntalan visszatért Aude-ra. A lány szeme meredten bámult előre, arcán könnyek csorogtak végig, de még mindig nem szólalt meg.

Egyetlen szó sem hagyta el remegő ajkát, mindössze egy furcsa, lágy nyögés. Olivier megértette, hogy megbízhat a fiúban, mert egész egyszerűen beleszeretett Aude-ba.

Azt ellenben nem értette, miért kellemetlen számára ez a gondolat.

– Biztos benne, hogy klerikus akar lenni? – tört fel belőle akaratlanul.

– Másodszülött vagyok, és nincs sok választásom… De megszerettem a tanulást, és orvos akarok lenni.

Montou, aki bizonyára úgy érezte, feleslegesen késlekednek, közbelépett:

– Fogadja el! – tanácsolta Olivier-nek. – Ismerem annyira az embereket, hogy felelősséget vállaljak érte – tette hozzá, s a sötétség elrejtette a mosolyát.

– Meggyőződésem, hogy Mathieu mester hűséges embert nyert ma éjjel…

– Miért nem jön maga?

– Még nincs vége az éjszakának, és dolgom van – simogatta meg a férfi íja fényes fáját.

– Egy újabb üzenet?

– Még nem végeztem a Civakodóval! Párizs népének meg kell tudnia, mi történt vele! Holnap mindenki rajta nevet a tereken. Ezért kíméltem meg. Viszontlátásra, társam! Ha szüksége van rám, tudja, hol talál…

Vállára vette az íját, ráterítette a köpenyét, karon fogta a fiatalembert, aki Bertrade-ot gondjaiba vette, és a többiekhez hasonlóan eltűnt a part mentén.

– Jól van – sóhajtotta Olivier. – Ha még hajnal előtt oda akarunk érni, indulnunk kell.

Gildas amilyen kényelmesen csak tudta, elrendezte Aude-ot, és ráterítette a ruháját, hogy ne fázzon annyira. Hűvös volt az éjszaka, és mintha egyre hűlt volna.

Olivier a holttest felett összezárta a zsák széleit, majd az evezőkhöz ült, meg sem várva, hogy Gildas is elhelyezkedjen. Könnyedén a folyóba lökte a csónakot, hogy elérjék az áramlást. Valóban nehéz volt a jármű, Sancie fia azonban még nem volt tudatában a benne lejátszódó különös változásnak. Cselekvésre vágyott, a természettől kapott erős teste összes izmának megmozgatására, hogy bebizonyítsa magának, hogy még mindig ugyanaz az ember, és semmi sem változott Miközben megveszekedetten evezett, a megszokott imák szavait kereste, de eredménytelenül. Képtelen volt levenni a szemét a mozdulatlan alakról a szövetek alatt, melyet inkább érzett, mint látott.

Pokoli iramot diktált. Nem akarta, hogy Gildas részt vegyen benne. Egyedül akarta visszavinni Aude-ot az apjához, és a másik nem makacskodott.

A kemény evezés jót tett Talán a könnyek is, melyek végigcsorogtak az arcán, anélkül, hogy észrevette volna.

X. fejezet

Az árvák

A kemence kövére kuporodva, térdére könyökölve, fejét kezébe temetve Hervé sírt.

Körülötte csend uralkodott, az őt néző három férfi egyike sem mert közbelépni, még Olivier sem, akit felkavart a testvére fájdalma, akinél soha egyetlen könnycseppet sem látott. Ráadásul miféle vigaszt nyújthatna, mely nem hat nevetségesen, ennek a meggyötört, kitaszított férfinak, akit mindenétől megfosztottak, kivéve a becsületét, és aki éppen most tudta meg, hogy az unokaöccsei őrültsége nyomán még ezt a becsületet, sőt a nevét is elvették tőle? Hiszen a feudális törvény kérlelhetetlen volt: bárkit, aki a királyi fenség ellen támad, borzalmas halállal kell sújtani, javait el kell kobozni, saját és rokonai kastélyait le kell rombolni, címerét összetöri a hóhér, neve a becstelenséget jelenti, és örökre kitörlik a lovagok sorából és a nemesi jegyzékből.

Olivier képtelen volt tovább nézni a férfi szenvedését és megaláztatását, akinek egyenes jellemét, vitézségét és nagylelkű szívét mindenkinél jobban ismerte. Letilt mellé vállát a vállához vetve, de ennél közelebb nem merészkedett:

– A Templom tönkretételével – mondta – Fülöp király évek óta arra kényszerít, hogy titokban, álnév alatt éljünk. Belőled favágót csinált, belőlem kőfaragót, aki Mathieu mester jó szíve nélkül már régen halott lenne… A borzalmas hír, melyet sajnálatosan hoztam, nem sokat változtat…

Hervé leengedte a kezét, és felé tárta feldúlt arcát: – Azt hiszed, magamat siratom?

Mint az imént mondtad, mi mindketten semmik vagyunk! Értük sírok, a szegény fiúkért, akikre örök szenvedést mértek. Nem akarom mentegetni őket: tudniuk kellett, mit kockáztatnak, ha ilyen magasra tör a szerelmük. Gautier azonban a keresztfiam volt, és azért ugyan hálát adok az Úrnak, hogy az apám már halott, és nem élte meg háza összeomlását, ott a bátyám…

– Aki megtagadta tőled a menedéket, amikor szükséged volt rá…

– Ez nem sokat számít, és nem is érte aggódom, hanem Agnèsért, Gautier feleségéért, és különösen a gyerekeikért! Mi lesz velük? Még csak három és négy évesek, és a legnyomorultabb ember is megvetheti, vadként üldözheti őket… Ezt a gondolatot nem tudom elviselni!

– Az unokahúgod Montmorency lány, nem azt mondtad? Ők a királyság első bárói.

A főparancsnoki kard szinte apáról fiúra száll náluk…

– Ettől csak még inkább el akarják majd törölni a botrány nyomát. Legjobb esetben Agnèst kolostorba zárják, a gyerekeit meg egy másikba, ha nem rosszabb sors vár rájuk.

Abban az előkelő családban nem szokás a szeretet. Csak a név nagysága és a házasságok fénye számít. Mindent meg fognak tenni, hogy elfeledtessék azt a frigyet, melyet a miénkkel kötöttek, velünk, akiket maga alá temet Philippe és Gautier vére. A hóhér csipeszei még az élethez való jogunkat is elvették…

– Ez borzalmas, tudom… De mit tehetnél? Mit tehetnénk? – pontosított Olivier. –

Az én dolgom mindig a tiéd is volt, ahogyan a tiéd is az enyém!

Ebben a pillanatban Mathieu hangja hallatszott, aki egy padon ült a terem végében, távol a két baráttól, a fia mellett:

– Megmondom, mit tehetünk: megbosszuljuk őket!

– Így lesz – állt fel Olivier –, de ez a mi ügyünk, nem a magáé! Maga és a családja már így is eleget szenvedett, nem kell növelnie a terhet!

– A maguk ügye, azt mondja? Amikor visszahozta a félőrült lányomat és szeretett Bertrade-unk megkínzott holttestét?

Ezek voltak az első viszonylag nyugodt szavak, melyek elhagyták a száját, mióta a kakas kukorékolása-kor, miután Olivier távolléte miatt egész éjjel nem tudott aludni, és a kemence oldalában virrasztott Rèmivel és Hervével, meglátta, hogy a lovag egyszer csak kirajzolódik az éjszakában, karjában a könnyektől eltorzult arcú, eszméletét vesztett, bíbor bársonytakaróba bugyolált lányával. Miután rövid magyarázat után a gondjaira bízta, Olivier közölte, hogy a sógornője élettelen teste a csónakban fekszik egy diák őrizetében. Mathieu-n, akinek először a szava is elakadt, annyira éles dühkitörés vett erőt, hogy egy pillanatra az ép elméjét féltették, és Rèmi és Olivier ketten is nehezen tudták elhallgattatni, nehogy üvöltözése fellármázza a környéket, egészen a kis királyi kastély őrségéig…

Azután a fájdalmat könnyek váltották fel. Bár a megbecsülésnél melegebb szálak sosem fűzték a sógornőjéhez, iszonyattal töltötte el, amit a Civakodó hóhérai műveltek vele, és miközben felhozták a lepedőbe csavart holttestet, a fogát csikorgatta és átkokat szórt, akkora átéléssel, hogy Juliane saját fájdalmát elhallgattatva vizet hozott a konyhából, és az arcába loccsantotta:

– Nincs elég bajunk, még a környéket is a nyakunkra akarja hozni, férjem uram?

Bertrade a nővérem volt, mégis maga üvölt, mint egy sebzett farkas? Adjon inkább hálát az égnek… és Messire Olivier-nek, hogy a lányunkat élve hazahozta…

Az eljárástól megdöbbenten, melyre sosem hitte volna képesnek a bölcs és nyugodt Juliane-t, Mathieu összeszedte magát, morogva megtörölközött, és miután az asszonyok letették Bertrade-ot a konyhaasztalra, hogy elvégezzék a halott mosdatást, Aude-ot pedig egy kupa meleg tejjel ágyba fektették a nagyanyja felügyelete alatt, csatlakozott a férfiakhoz, hogy meghallgassa Olivier részletes beszámolóját a történtekről.

Előtte azonban teljesítette a hála és a vendéglátás kötelességeit Gildas d'Ouilly felé.

Az idegen váratlan felbukkanása nem volt ínyére, hisz a diákokat általában üresfejű

bajkeverőknek tartotta, akik inkább hajlanak az orgiákra, mint a kegyes cselekedetekre.

Az azonban, hogy ez a diák spontán módon részt vett Aude kiszabadításában, köszönetet érdemelt. Mathieu hangulata mégsem tért vissza a megszokott derűhöz.

Étellel kínálta Gildast, ahogyan Olivier-t is, majd felajánlotta a diáknak, hogy pihenjen egy keveset a fészerben, ahol a két templomos és Rèmi laknak. Gildas visszautasította, érezve, hogy az építőmester szívesebben beszélgetne az övéivel a számára ismeretlen fiú jelenléte nélkül. Már az is elég volt, hogy tudta, hol rejtőznek…

– Hajnalodik – mondta –, és nem olyan hosszú az út. Visszamegyek a kollégiumba… de megengedi, hogy valamelyik nap eljöjjek érdeklődni?

– Igazán azt hiszi, hogy olyan helyzetben vagyunk, hogy látogatókat fogadhatunk?

– morogta fásultan Mathieu. – Hálásak vagyunk magának, de mindenkinek jobb lenne, ha még a létezését is elfelejtené ennek a háznak, és mindazoknak, akik itt találtak menedéket.

– Remélem, nem attól tart, hogy feljelentem? – kiáltotta felháborodottan a fiú. –

Hisz én is törvényen kívüli lettem, amikor a társaimat magammal rántva a torony ostromára indultam.

– És meg is köszöntem! Kiérdemelte a hálámat. Imádkozni fogok magáért, de ennél többet ne kérjen, és hagyjon sorsunkra! Különben is, lehet, hogy holnap már nem vagyunk itt!

Merev, szinte sértő volt a hangja, és látva, hogy a diák elvörösödik felhorkanó haragjában, Olivier a védelmére akart kelni. Neki sem volt kedvére a makacsság, mellyel a fiú a nyomába – pontosabban Aude nyomába – szegődött, de a tettei mégiscsak kedvesebb bánásmódra jogosították fel. Rosszul járt azonban: Mathieut-t annyira elöntötte a harag, hogy ellene fordult:

– Tudom, mit beszélek! Minek kellett idehoznia ezt a fiút?

– Csak nem veti a szememre, hogy elfogadtam a segítségét? – vágott vissza a lovag.

– Valójában Mathieu mester, alig ismerek magára…

– Apám, gondolja végig, mit mond és kinek mondja. Bocsásson meg neki, Olivier!

Felkavarta a szörnyűség, ami a húgommal és a drága nagynénémmel történt, és…

– Elég felnőtt vagyok, hogy magam kérjek bocsánatot, és Olivier tudja, hogy majdnem ugyanúgy szeretem, mint téged…

Ezzel kiment és becsapta maga mögött az ajtót, hagyva, hogy Rèmi kísérje ki Gildast, és nyugtató balzsammal kenegesse sértett önérzetét. Amikor a fiú visszajött, apját a nagy teremben találta a hátsó padon ülve, némán, de egyre sötétebb arccal hallgatva, amint Olivier szinte szóról szóra elismétli a királyi hirdetményt a bűnös hercegnők és szeretőik sorsáról. Ezután mondták fel a szolgálatot Hervé d'Aulnay idegei…

– Bosszuljuk meg őket? – vette át a szót. – Pillanatnyilag nem ezt érzem a legfontosabbnak. Azon túl, hogy a Templom törvénye tiltja a személyes bosszút, sokkal szívesebben sietnék a szegény Gautier gyermekeinek segítségére.

– Tényleg azt hiszed, tehetsz valamit? – kérdezte Olivier végtelen együttérzéssel.

– Valójában nem tudom, csak annyit érzek, hogy addig egy perc nyugtom sem lesz, míg nem szerzek valamiféle bizonyosságot. Ehhez pedig Moussyba kell mennem. Talán még nem volt idejük lerombolni a kastélyt. De ha meg is tették, valaki csak tud felvilágosítással szolgálni…

– Végül is miért ne? Majd meglátjuk…

– Meglátjuk? Velem akarsz jönni?

– Remélem, nem lep meg.

Mathieu azonban még nem végzett. Elhagyta a padját, és odament a két baráthoz:

– Nem érzik úgy – szólalt meg, s hangja lágysága különös kontrasztot alkotott az ötlete erőszakosságával –, hogy a segítségnyújtás hatékonyabb lehetne, ha Fülöp király nincs az élők sorában? Először meg kell ölni, hogy valóra váltsuk Jacques mester jóslatát. A pápa meghalt, Nogaret-val nem tudom, mi van, de valaki majd csak megöli őt is. Ha a király meghal, a döbbenet és iszonyat sújtotta nép sietve kiszabadítja majd áldozatait, bekötözi sebeit…

– Ha a király meghal, a Civakodó fog uralkodni, és maga is láthatta, mire képes –

vetette ellene Olivier. – Gondolja, hogy nyernénk a cserén?

– Jobban tenné, ha róla nem is beszélne – csikorgatta a fogát Mathieu. – Miért hagyta életben, amikor a kezében volt az átkozott tornyában?

– Mert nem vagyunk gyilkosok, és ez vonatkozik a király személyére is, akit szent olajjal kentek fel. Ráadásul Pierre de Montou, aki a vállalkozásunk lelke volt, úgy ítélte meg, hogy azzal, hogy megalázza, és köznevetség tárgyává teszi a Civakodót, nagyobb szenvedést okoz a királynak, mintha megfosztaná elsőszülött fiától. Ráadásul abban sem vagyok biztos, hogy Szép Fülöpnek nem tettünk volna szolgálatot azzal, ha megöljük Lajost, hisz Philippe de Poitiers-ban minden megvan, hogy nagy király legyen. Vagy legalább régens a kis Jeanne kiskorúsága idejére… akit, ahogy most alakulnak az események, könnyen fattyúnak nyilváníthat a Civakodó!

– Talán! Ennek ellenére az uralkodóváltás jót tenne az ügyeimnek, és úgy kell intéznünk, hogy a lehető leghamarabb megtörténjen…

– Ennek a szépséges műnek kívánja mostantól szentelni magát? – kiáltott fel Juliane, aki egy ideje a konyha küszöbén állt. – Elment az esze, Mathieu de Montreuil, vagy úgy gondolja, még nem szenvedtünk eleget?

– Nyugalom, asszony! Jacques mester átkának be kell teljesülnie, és egy ekkora ügyért semmi sem drága!

– Nem elég drága? Magát keresik, és a fiunkat is. Nincs otthonunk, és ha szegény nővérem nem engedte volna meg, hogy ide költözzünk, az utcán lennénk, valami lyuk mélyére rejtőzve, hacsak nem kapták volna már el, és nem himbálózna Montfaucon egyik láncán. Legalább nem tizedelődött meg a családunk, és bár hamarosan nem lesz miből élnünk, együtt vagyunk. Ezért hálát kell adnunk az Úrnak, ahelyett, hogy felszítjuk a haragját, és halálos bűnnel terheli meg a lelkét. Az ő kezében van a bosszú, és majd ő lecsap, amikor jónak látja. Ahogy mondta, a pápa halott. Legyen türelemmel.

Ne tartsa magát az ég küldöttének, amikor éppen hogy felgyógyult!

– Asszony, sosem mert még ilyen hangon beszélni velem!

– Talán mert eddig nem adott rá okot! Bölcs és a maga módján nagy ember volt, a szellemét a szép művek töltötték ki, melyeket Isten legnagyobb dicsőségére épített, s melyeket csodáltam! Ami őket illeti – tette hozzá a két lovagra mutatva –, joguk van azzal törődni, hogy segítsenek azoknak, akik a családjukból megmaradtak! Engedje el őket!

Mathieu nem felelt, de a rájuk szegeződő nyugtalan pillantásából Olivier megérezte, hogy azért aggódik, hogyan védelmezi meg Rèmivel kettesben az asszonyokat, ha újabb baj éri őket, tudva, hogy csak a jobb karját tudja használni.

Talán csak azért kiáltott halált Szép Fülöpre, hogy visszanyerje önbizalmát saját egykori erejében… Szerencsétlen férfi bizonyára jobban szenvedett, mint hitte volna.

Olivier rámosolygott:

– Juliane asszonynak igaza van, Mathieu mester. Nem szabad sürgetni a dolgokat.

A nagymester egy éven belül idézte Isten ítélőszéke elé a királyt: hagyjon neki időt a cselekvésre… és lábadozzon tovább, nyerje csak vissza az erejét, melyre mindannyiunknak szüksége van. A magunk részéről, engedelmével, Bertrade asszony temetése után elmegyünk Moussyba, de rögtön visszatérünk, amint bizonyosságot szereztünk Agnès d'Aulnay és a gyerekei sorsa felől…

A felhő eltűnt a fáradt tekintetből, és az építész szája sarkában gunyoros grimasz jelent meg.

– Azt hiszem, barátom, túlságosan jól ismer már! Tegyen, ahogy jónak látja! A gyerekeknek gyakran kell szenvedniük az apáik bűneiért…

* * *

Bertrade megmosdatott, felöltöztetett és gondosan megfésült holttestét a nagyterem asztalára fektették, melyet fehér lepedővel takartak le. Párnát helyeztek a feje alá, és a rögtönzött ravatal négy sarkába gyertyát állítottak. Összefonták a halott kezét a mellkasán, és ujjai közé rózsafüzért csúsztattak. Az asszonyok csodálatos munkát végeztek, hisz a csukott szemű arc, melyet szorosan tartott a finom vászon főkötő, nem sokat őrzött meg az átélt szenvedések nyomaiból.

Mielőtt visszavonult volna pihenni egy keveset, Olivier hosszan elnézte az örökre mozdulatlanságba dermedt arcot, melyet úgy szeretett volna kifaggatni a furcsa, utolsó mondat miatt, mely ketrecbe zárt mókusként száguldozott az elméjében: „Szereti magát”…

Kétség sem fért hozzá, kire vonatkozott: Aude-ra. Azt azonban a lovag képtelen volt felfogni, hogyan lehetséges ez. Évek óta nem látta, és a gondolataiban kislányként élt tovább. Mégis szeretné őt, az érett kor határára ért férfit, akit már hét éve megfosztottak templomos lovagi presztízsétől? Amikor felidézte teljesen felfedett szépsége felkavaró – és gyötrő! – képét, hihetetlennek tűnt. Sőt, őrjítőnek! Mostantól égető álmai, melyek rémséggé változtatták éjszakáit, arcot is kapnak, még akkor is, ha a gyönyörű lány a feje feletti szobában pihen a Nesle torony démonaival küzdve, az őrület kapujában… Még egy ok, hogy elmenjen innen. A segítség, melyre Aulnay-nak szüksége volt, talán számára is jótékony lesz…

Bertrade eltemetése felvetett egy problémát: a passiacumi ház a távoli auteuil-i parókiához tartozott. Ráadásul az, ha idehívnak egy ismeretlen papot, hogy lássa el a végső teendőket a tulajdonos körül, akit szinte sosem láttak itt, veszélyes lehet.

Vidéken hosszúak a napok és ritkák a szórakozások, így a nyelvek legalább olyan gyorsan peregnek, mint a városokban. Nem is beszélve a királyi kastély közelsége jelentette veszélyről… A bujkálóknak le kellett mondaniuk arról, hogy a megszentelt napokon misére menjenek és áldozzanak, és be kellett érniük azzal, hogy az előírt órákban egybegyűlnek és közösen imádkoznak a jobb napokra várva. Juliane azonban nem akarta megszenteletlen földbe, a gyümölcsösbe temetni a nővérét. Mathieu hiába magyarázta neki, hogy ha Montou embereinek nem sikerült volna kihúzniuk a vízből a zsákot, melybe zárták, a holtteste most a Szajna torkolata felé úszna, a felesége tőle szokatlan makacssággal kapaszkodott a gondolatba:

– Szegény nővérem gyónás nélkül halt meg, nem vette fel az utolsó kenetet, senki sem áldotta meg, és maga mégis azt akarja, hogy beleegyezzek, hogy a kertje végében egy gödörben földeljék el? Milyen keresztény maga, férjem uram?

– Olyan, aki hiszi, hogy az Úr nem tagadja meg könyörületet egy rendes asszony lelkétől, aki soha senkinek nem ártott, és akit ráadásul az a sorscsapás ért, hogy egy semmirekellő mészárolta le.

– Igaz, de félek, nehogy ugyanezt az utat kövesse maga is, Mathieu mester, maga, aki csakis bosszúról álmodozik, olyannyira, hogy a királygyilkosságtól sem riadna vissza. Be merné vallani egy papnak, mi lakozik ma a szívében? Már a kárhozattól sem fél?

– Nem, mert hiszek az isteni igazságszolgáltatásban, mely biztosabb és nagylelkűbb, mint az embereké. Miért nem megy rögtön a kastélyba, és kéri meg a káplánt, hogy adjon helyet a kápolnájában? Azután talán lenne olyan jó az a káplán, és elmond egy misét a férjéért és a fiáért, akiket felkötnek, aztán a várárokba dobják, amit a varjak meghagynak a holttestükből…

Ez a borzalmas kép észre térítette Juliane-t, aki zokogva egy zsámolyra rogyott, de bánatának sem sikerült éket vernie a férje haragjába. Ezt látva Mathilde, aki amíg az unokája aludt, lejött, hogy kivegye részét a virrasztásból, jónak látta, ha közbeavatkozik:

– Semmire sem megyünk a vitatkozással – jelentette ki. – Miért nem kéritek meg Blandine-t és Aubint, hogy vezessenek el oda, ahová hetente egyszer felváltva eljárnak egy kevés élelemmel?

Juliane szipogott, kifújta az orrát és megtörölte a szemét:

– Nem is vettem észre… Honnan tudja?

– Nincs más dolgom, mint kinyitni a szemem és figyelni. Ez az öreg pár, mely nem csap nagyobb zajt, mint egy egér, s mely oly nagy segítségünkre van, miközben a lehető

legkevesebbet mutatkozik, éli az életét… és vannak barátai is. Egy legalábbis!

– Igen? – nézett fel Mathieu. – Kicsoda?

– Egy remete, aki a szomszédos erdő egyik barlangjába vonult vissza. Aubin véletlenül fedezte fel egyszer, amikor az elszökött disznaja után szaladt. Nem tudja sem a nevét, sem azt, honnan jön, de pap, aki mindennap mondhat misét, hála a kenyérnek és a bornak, melyet rendszeresen visznek neki…

– Mégis Auteil-be mennek vasárnaponként, ahogy mindig is tették! Úgy irigylem őket! – sóhajtotta Juliane.

– Természetesen, különben tömeg lenne az erdőben. A remete pedig ragaszkodik a magányához… és talán a titkához, de szerintem remélhetjük, hogy elfogadja egy szerencsétlen asszony társaságát, aki egy herceg őrült kegyetlenségének esett áldozatul

– tette hozzá lágyan Mathilde.

Valóban, ez jó megoldásnak látszott. Aubin annál is szívesebben vállalta, hogy a remete segítségét kéri, mert a többiekhez hasonlóan ő is arra vágyott, hogy a jótevője illő temetést kapjon. Azonnal útnak is indult, és amikor besötétedett, az élére állt a kis menetnek, mely utolsó útjára kísérte Bertrade-ot. Olivier és Hervé vitték a halottat, mögöttük lépkedtek a többiek. Csak Mathilde maradt a házban a még mindig eszméletlen, bár már kevésbé lázas Aude ágya mellett, és Margót, hogy szükség esetén segítséget nyújthasson az öregasszonynak.

Nem volt hosszú az út. Kicsit nehéz volt megtalálni, de Aubin és a felesége annyiszor megtették már, hogy csukott szemmel is odataláltak volna. A remete a sír mellett várta őket, melyet délután ásott Aubinnel, két lépésre a barlangtól. Sovány, aszott férfi volt, akinek kócos ősz haja és dús szakálla egy színevesztett, szakadozott, Blandine által ezerszer megvarrt csuhára hullott, mely egykor szerzetesi öltözék lehetett. Félelmetesen piszkos volt, és madárijesztőre emlékeztetett, de tüzes hit ragyogott belőle, és talán sosem mondtak még temetési szertartást több melegséggel és együttérzéssel. Mivel a remete megáldotta az erdőnek ezt a szegletét, Bertrade ugyanolyan keresztény földben nyugszik majd, akár egy temetőben.

Mindenki sírt, amikor a gödörbe fektették, még Olivier és Hervé is, akik pedig nem ismerték az elhunytat, olyan megható szavakkal búcsúztatta a barlang furcsa remetéje ezt a polgárasszonyt, akinek az élete kényelmes házakban és egy gyakorlatilag királyi udvarban zajlott, és akinek a férje mellett kellett volna nyugodnia a Saint-Laurent-templom temetőjében, mely alá a rőfösök gazdag céhe tartozott, de akit egy felesége megalázta herceg dühe arra ítélt, hogy egy folyó vizében végezze, és végül nem talált más nyughelyet, mint egy sáros gödröt egy erdő mélyén…

Olivier napközben bükkfából keresztet faragott, melyet a sír fölé állítottak, hogy jelet hagyjanak, és a jövő tudja, hogy nyugszik itt valaki, ám nem véstek rá nevet, és bizonyára eljön majd a nap, amikor a remete is eltűnik, és semmi sem marad hátra…

Másnap hajnalban a két egykori templomos útnak indult a Szajna mentén, Párizson át, ahol ráfordulhatnak a Soissons-ba vezető régi római útra.

Másnap estére érkeztek meg…

* * *

Még égett a kastély…

Síksági erőd volt, melynek árkait egy folyó tiszta vize táplálja, a közelben egy faluval és egy templommal, de úgy égett, mintha csak fából és vályogból épült volna, akár egy kunyhó, nem pedig nagy faragott kövekből, melyeket egy évszázaddal azelőtt metszettek ki a kőfejtőből. Bár a külső falak még omladozva tartották magukat, a belső

épületekből nem sok maradhatott Nogaret emberei nem fukarkodtak a lőporral, hiszen a pokolból felszálló sűrű fekete füst alatt a nagy torony tetejéből lángok csaptak fel.

Messzire hallatszott a tűz heves ropogása. Talán egészen az erdő mélyéig, melynek sűrű, sötétzöld szőnyege övezte a birtok körül művelt területeket. A víz túlpartjáról a falusiak szürke kőszoborként figyeltek…

Amikor a katonák behatoltak a kastélyba, bizonyára az erdőbe menekültek, de most, hogy halálos művük bevégeztével távoztak, a falubeliek visszatértek: örültek, hogy érintetlenül találják kunyhóikat. Csak álltak ott, megbabonázta őket az apokalipszis, melyben összeomlik uraik családja… Valószínűleg nem tudták felmérni, mekkora a katasztrófa. Csak annyit tudtak, hogy semminek sem szabad maradnia abból a házból, ahol bűnözők születtek, akik hallatlan merészségükben a királyi felség ellen támadtak. Mielőtt elmenekültek volna, a tüzet hozók parancsnoka még ezt kiáltotta oda nekik, és ahogy nézték, amint a kárhozatra ítélt Aulnay-k kastélyát elemésztik a lángok, azon tanakodtak, vajon nem űzik-e el őket, parasztokat is.

Bár útközben Hervé igyekezett felkészülni a háza romba dőlését hirdető drámai helyzetre, arra nem számított, hogy a király emberei ennyire gyorsan cselekszenek.

Letaglózta a szörnyű látvány. A hosszú gyaloglásban megfáradt lábát megdermesztette az irtózat, lerogyott egy útszéli kereszt alapzatára, de eszébe sem jutott, hogy imádkozzon. A látvány rosszabb volt, mint képzelte: a parasztok reszkető sorain kívül egy lelket sem látott, akitől megtudhatta volna, hogy a parázs élő emberek sírja lett-e egyben.

Olivier összefont karral, némán és sötéten állt mellette, és a borzalmat figyelte, képtelen volt szavakat találni, melyek elcsitították volna a szinte a húsában érzett szenvedést, hiszen nagyon szoros volt a kötelék közte és a Templomtól kapott testvére között Ezért meg sem lepte, hogy Hervé felteszi a benne is felmerülő kérdést:

– No de hova lettek? Hol van a bátyám, a sógornőm és az embereik? Csak nem zárták be őket, mielőtt meggyújtották a tüzet?… Borzalmas lenne!

– Borzalmasak az idők… szerintem a rokonaidat mégis inkább letartóztatták és elvitték valamelyik börtönbe…

– Az sem lenne sokkal jobb, de nem hiszem, mert ismerem a bátyámat, a kemény szívét, a fennhéjázó hangulatait, a szélsőséges természetét és a vitézségét is! Tíz évvel idősebb nálam, de a lándzsával vagy karddal vívott párbajban még ma is legyőzne!

Biztosan nem adta meg magát harc nélkül…

– Harcolna a király ellen? Hisz végül is erről van szó!

– Habozás nélkül! Ahogyan én is megtettem, és megteszem újra. Gondolj bele, hogy nem volt vesztenivalója, hisz nincs többé neve, sem becsülete…

– Meg kell tudnunk! Maradj itt, kikérdezem a parasztokat…

– Nekem kell odamennem – állt fel Hervé.

– Pedig, testvérem, nyugton fogsz maradni. Téged gyerekkorod óta ismernek.

Engem sosem láttak. Én csak erre járó vagyok, egy munkát kereső kőfaragó… velem szóba állnak…

– Nem vagyok biztos benne… Túlságosan megrémültek, és egy újabb idegen közeledtére, legyen az akár vándor szerzetes, könnyen elmenekülhetnek…

Egyikük sem hallotta az asszony – bár az „ifjú hölgy” vagy „kisasszony” kifejezés jobban illett volna rá – közeledtét, aki hirtelen felbukkant előttük.

Nem parasztlány volt. Magas alakját hosszú fekete köpeny burkolta be, melynek hátraengedett csuklyája nőies, intelligens és erős jellemű arcot fedett fel. Bőre meleg elefántcsontfehér volt, haja barna, vonásai mozgékonyak, s nagy, sötét szemének árnyalatát képtelenség volt kivenni a sötétedésben. Egyenesen állt, de nem mereven, tartása egyszerre tükrözött természetes büszkeséget és bájt. Kesztyűs kezében lovaglóostort tartott. Ezt látva a két férfi meghajolt.

– Nemes hölgy – kezdte Olivier, de a megszólított egy mozdulattal félbeszakította, és a társához fordult:

– Maga Hervé d'Aulnay, ugye?

– Gondolja?

– Ó, kétségtelen. Maguk Aulnay-k mind hasonlítanak egymásra. Bár maga nem is annyira a szerencsétlen bátyjára, mint a szegény bolond Gautier-ra emlékeztet. Viszont ha maga a család utolsó élő férfi tagja, csakis Hervé lehet.

– Az utolsó élő férfi? Úgy érti, a bátyám halott? Az ismeretlen fejével a tűz felé mutatott, míg hangja haraggal telt meg:

– Odabent van, és mostanra semmi sem maradhatott belőle… Sem hűséges feleségéből, aki nem akart elválni tőle.

– Megölték őket?

– Aulnay nagyúr elutasította az ediktumot, mely nincstelen senkiségre ítélte. Vitéz bátorsággal, büszkén küzdött. Megölték, ahogyan Isaure asszonyt is, aki fájdalmas kiáltással rogyott a holttestére, míg a cselédek és szolgák elmenekültek. Annyi ideje sem maradt, hogy megcsókolja. Egy lándzsa vasa a férje testéhez szögezte…

– Istenem! No de honnan tudja mindezt? A sógornőm társnője volt?

A finom vonalú száj megvető ráncba húzódott:

– Villeneuve úrnő vagyok, Marianne. Néhai férjem tavaly lelte halálát a pünkösdi dammartini tornán. Tudja meg, hogy Agnès de Montmorencyvel gyermekkorunk óta barátnők vagyunk. És ez a barátság csak még szorosabb lett, amikor hozzáment a maga Gautier unokaöccséhez. Biztosan emlékszik rá, hogy Villeneuve nincs messze…

Hervé meghajolt:

– Valóban… Emlékszem Damien nagyúrra, aki a bátyám barátja volt… és kortársa…

No de a maga férje inkább a fia lehetett…

– Nem, ő maga. Ötvenéves volt, amikor hozzáadtak… Azt pedig, ami itt történt, onnan tudom, hogy itt voltam, csak nem a kastélyban. Olyan szép idő volt, hogy Agnèsszel és a gyerekekkel a gyümölcsöskertben sétáltunk.

– Miattuk jöttem vissza. Ők nem…

– Ne aggódjon, élnek… Amikor láttuk, hogy megérkeznek Nogaret katonái, Agnès megkért, hogy maradjak a kicsikkel, ő pedig visszament a kastélyba, hogy megtudja, mi történik. Azután nem jött vissza. Bevallom, egy pillanatig nem tudtam, mit tegyek: odabent megkezdődött a harc, és láttam, hogy Philippe és Aline dajkája iszonyodva szalad elő. Agnès küldte hozzám, hogy vigyem biztonságba a gyerekeket. Szegény asszony halálra rémült, és csak dadogott, de végül megértettem, hogy a király emberei közt ott volt Agnès egyik fivére, hogy őt magával vigye… de a gyerekek nélkül!

Az utolsó szavak legyőzték Olivier hallgatását, aki diszkréten félrehúzódott.

– Miért a gyerekek nélkül?

A hölgy pillantásában nem volt semmi melegség. Úgy gondolta, az ismeretlennek nem szabad a beszélgetésbe avatkoznia. Mégis hajlandó volt válaszolni:

– Aulnay-k… vagyis semmik. Egy elítélt gyermekeinek nincs helyük a Montmorency családban. Hozzáteszem, Agnèst is erővel vitték el. Épp annyi ideje volt, hogy kiküldje hozzám Marie-t, hogy vigyem el a gyerekeket, míg nem késő. Ezt tettem… Uram, megmondaná, kicsoda?

– Olivier de Courtenay…

– Courtenay? Híres név!

– De kis személyiség. Én is templomos voltam.

– Bocsásson meg – felelte a hölgy kissé megenyhülve. – A tegnapi események bizalmatlanná tettek… és egy kissé támadóvá.

– Ki ne lenne az ilyen körülmények között? Tehát a gyerekek magánál vannak?

Sikerült elvinnie őket?

– A dajkájukkal együtt, de nem volt könnyű. Nem mehettem a kancámmal, mely az istállóban állt, és gyalog indultunk el. Marié vitte Philippe-et, én Aline-t. Szerencsére hamar elértük az erdőt… és a Gaucher torony nincs messze.

– Szeretném látni őket – jelentette ki Hervé. – Túl nagy kérés lenne, hogy…

– Hívjam meg magamhoz? Ez természetes. Itt nincsenek biztonságban. Jöjjenek.

Gondolom, sokat gyalogoltak idáig.

– Meg lehet szokni – felelte Olivier mosoly árnyékával.

Villeneuve úrnő karcsú válla megemelkedett a bő fekete köpeny alatt, és a két férfi orra alá emelte pálcáját:

– Nos, nekem is meg kell szoknom! Egyetlen öszvért leszámítva semmi sem maradt az istállómban, és bevallom, abban a reményben jöttem most vissza, hogy megtalálom a kancám. Nogaret emberei azonban biztosan elvitték a többi zsákmánnyal együtt, mielőtt felgyújtották a kastélyt. Jöjjenek velem, uraim!

Megindult előttük az ösvényen, melyen érkezett, és hamarosan elnyelte őket az erdő sűrűje. Körülbelül egy mérföldet mentek. Marianne haladt az élen, felvetett fejjel, határozott léptekkel, feleslegessé vált lovaglóostorával itt-ott megcsapkodva a növényeket. A két férfi nem mert felzárkózni mellé – úgy érezték, nem akarná –, és csendben követték, de körülbelül ugyanazzal a gondolattal: az ifjú hölgy bizonyára gazdagabb címekben, mint aranyban, hisz egyetlen kanca elvesztése így felkavarta.

Különösen Hervét lepte meg, hisz emlékezett, hogy gyermekkorában Villeneuve ura jelentős uraság volt, és a kastélya, bár nem volt olyan nagy, mint Moussy, méltó helyet foglalt el a környék nemes otthonai között, és nem megvetendő termőföldek és erdőségek tartoztak alá. Ráadásul nehezen tudta elképzelni, hogy egy a Montmorency családhoz közel álló kisasszony egy többé-kevésbé elszegényedett öregúrhoz menjen hozzá…

Közelebb érve megállapíthatta, hogy megváltoztak a dolgok… A Gaucher torony – a kastély – sosem volt impozáns épület: inkább erőteljes udvarház, mint kastély volt, de egykor egészség és prosperitás levegőjét árasztotta, mely mostanra szertefoszlott. Mint Moussyban, itt is a folyó táplálta az árkokat, de mivel sosem tisztították, elzöldült a vize. Zöldek voltak a falak is, melyeken a mohának sem sikerült elrejtenie a gyíkokat. A kőcsipkék omladoztak, a tető több helyen rogyadozott, és a felvonóhíd lánca, melyet nem sokat használhattak, rozsdától vöröslött. Az egykori, tíz főre tervezett őrházban csak két őr volt, s ők is elég öregnek látszottak.

Az udvar közepére érve, ahol szabadon nőtt a fű, Marianne visszafordult a társai felé:

– Íme a palotám! – jelentette ki keserűségét rosszul leplező iróniával. – Isten hozta önöket!

– Ez hihetetlen! – suttogta Hervé. – Csak a Gaucher torony fantomja! Hogyan jutott idáig?

– A tornák miatt, lovag, a tornák és az egyéb ünnepségek miatt, melyeken mindenáron részt kellett venni, méghozzá nagy pompával, s melyeken ritkán nyertünk!

Az utolsó végzetesnek bizonyult, de bevallom – tette hozzá hirtelen kegyetlenséggel a hangjában –, hogy megkönnyebbülten lélegeztem fel. A földek és a többi vagyonunk is ráment. A következő tornán biztosan elvesztettük volna még a házat is. Jöjjenek! Azért a konyhában még van mit enni…

Tágas, egy egész marha megsütéséhez is elég nagy kandallójával, melyben mindössze egy üst rotyogott fel-felemelkedő fedővel, hosszú asztalával, padjaival és csodálatosan karbantartott eszközeivel a konyha az udvarház egyetlen élő helyiségének hatott, hisz a bútorok nagy részétől megfosztott termekben csak az egykori gazdagság visszfénye tükröződött. Olivier-t mégis Valcroze-ra emlékeztette, a belőle áradó melegség miatt, és a középpontjában álló asszony miatt. Idősebb volt Barbette-nél, de ugyanolyan gömbölyded, ősz hajú és nevetős szemű. Jacotte volt a neve, és tizenöt éves Tiennot fiával ők ketten alkották a ház személyzetét. Normális időkben legalábbis, mert most egy szép, pirospozsgás parasztlány ült az asztalnál, és két szőke kisgyereket etetett, a kislányt a térdére ültetve. Természetesen Marie volt, a dajka.

A meghitt hangulatba lépve Hervé csakis a gyerekeket látta. Nem ismerte őket, hisz a születésükkor már Aumont lovag favágóközösségében élt, és elszakadt a családtól, de egyetlen pillantás elég volt, hogy felismerje a rokonságukat, hisz bajosabb kicsiket nem is képzelhetett volna. Szőkék voltak és kék szeműek, kerek arcocskájuk meglepő hasonlóságot mutatott, mintha ikrek lettek volna, bár Philippe egy évvel idősebb volt a húgánál. Hangot is adott nagyobb erejének, és kanalával ütötte az asztalt, hogy repetát követeljen, míg úgy tűnt, a dajkának nehezebb dolga van a szoknyájába vackolódó kislánnyal. Aline törékenyebbnek látszott a kisfiúnál, aki szemmel láthatóan kicsattanóan egészséges volt.

Kopogását abbahagyva Philippe szigorú szemmel méregette a dús hajú és szakállú ismeretlent, aki megállt vele szemben az asztal túloldalán, és elragadtatott arccal nézte őt, ami sehogyan sem tetszett a kisfiúnak. Fenyegetőn felé emelte a kanalát:

– Nem! – jelentette ki határozottan. – Csúnya vagy!

Hervé a többiekről megfeledkezve széles mosollyal könyökölt az asztalra:

– Csúnya? Ugyan, nem, a nagybátyja vagyok, Messire Philippe. Nem tetszem magának?

– Nagybácsi? – ráncolta a szemöldökét a kisfiú. – Nem! Csúnya, mondom!

Olivier és Marianne mosolyogva figyelték a jelenetet, Olivier mosolya azonban hamar lehervadt. A fiatalasszony, ha nem is nyomorgott, szemmel láthatólag nehéz körülmények között élt, bár úgy tűnt, ez nem befolyásolja jellemét. Két gyerek bizonyára nehezen vállalható teher számára.

– Mit fog csinálni velük? – kérdezte, miközben Hervé és az unokaöccse párbeszédét figyelte, aki nehezen akarta elismerni a családi köteléket.

Marianne a karjába vette Aline-t, akinek etetését Marie abbahagyta. A kis, szőke fürtös fej boldog sóhajjal simult a nyakához.

– Micsoda kérdés! – pillantott a lovagra az asszony. – Természetesen itt tartom őket. Nehezen tudnám elképzelni magam, amint magukra hagyom őket az út szélén, vagy elviszem szegényeket egy kolostor kapujához, ahol mindenüktől, még a nevüktől is megfosztanák és a méltatlanság pecsétjével bélyegeznék meg őket. Megalázott, nyomorúságos… és bizonyára rövid élet várna rájuk… Soha! Szeretem őket, képzelje el!

– Bocsássa meg a nyerseségem, de el tudja tartani őket?

– A zöldségeskertből és az állattartásból van mit ennünk. Van egy gyümölcsösöm is, és néhány bárányom, melyek gyapja öltözteti majd őket. Ami a többit illeti, Isten kezében vagyunk, de ha az anyjuk nem tudja magához venni őket, itt maradnak… Most kezet mosnának? Mindjárt felszolgálják a levest.

– Csak a kezünket? Engedelmével megmosakodnánk az udvari kútnál. Ha a kis Philippe reakcióját nézzük, ijesztően piszkosak lehetünk!

– Ahogy kívánják! Előkészítenek maguknak egy szobát…

– Ne, köszönjük, madame! Nem kérünk szobát! Az egyik csűrben alszunk. Még mindig templomosok vagyunk, tudja…

– És nem alhatnak egy fedél alatt egy nővel, igaz, is… Úgy lesz, ahogy óhajtják.

Talán hogy Courtenay-nak mutassa, hogy nem annyira nincstelen, mint hiszik, Marianne a díszteremben szolgáltatta fel a vacsorát, ahonnan eltűntek a kárpitok és szőnyegek, csak egy címergyűjtemény maradt, mely a család előkelőségéről tanúskodott, és a kandalló felett egy nagy, kétkezes kard. Semmi sem szolgálta a kényelmet, a helyiség mégis nemességet árasztott. Az asztalt fehér abrosz borította, egy csokor friss virággal. A fiatalasszony ezüstszegélyes kis gallérral egészítette ki fekete ruháját, melyhez hófehér muszlinkendőt kapcsolt.

Olyan kecsesen és méltón invitálta az asztalához a vendégeket, mintha csak a Montmorency családban lennének, vagy bármely más nemesi házban. Fűszeres nyúlragut szolgáltak fel vaddisznópástétommal – maga Marianne vadászott! –, és a kertben termett cseresznyét. A bor Burgundiából származott, s egykor a nászajándéka részét képezte, melyet azóta is gondosan őrzött.

Különös módon leginkább Olivier-vel beszélgetett. Hervé elgondolkozva, csendben evett-ivott, tekintete azonban gyakran állapodott meg vendéglátójukon, de Olivier képtelen volt megfejteni kifejezését. Courtenay nem volt beszédes természetű, inkább Marianne beszélt, a családjáról és az életéről kérdezte, mindarról, ami azóta történt vele és Hervével, hogy a Templom összeomlott… Ő is mesélt magáról, nem hivalkodón, csak hogy a vendéglátói kicsivel többet megtudjanak róla.

A nemesi Dougny családban született, és árván maradt, miután az apja meghalt Flandriában, az édesanyja pedig a szülés fájdalmában vesztette életét. Mivel rokonságban állt a Montmorency családdal, náluk nevelkedett Agnès mellett, aki olyan volt számára, mint a testvére. Amikor Agnès hozzáment Gautier d'Aulnay-hoz, elintézte, hogy Marianne is a közelben találjon férjet. A lány pedig inkább iránta érzett gyengédségből, mint szíve hajlandóságából mondott igent Villeneuve bárónak, aki, bár a lány nem nélkülözte a bájt, legalább annyira értékelte a hozományát, mint a személyét… Sajnos nem telt sok időbe, és a kérdéses hozomány szertefoszlott mindazzal, amit Damien még megőrzött egykori szép örökségéből.

Az általa nem kívánt frigy dicstelen vége nem keserítette el Marianne-t. Sőt, életének ezt a rövid szakaszát humorral fűszerezve festette le, a két férfi örömére, hisz egyikük sem szerette a siránkozó nőket. Amikor elbeszélése végére érve Marianne a kupájáért nyúlt, Hervé végre kilépett hallgatásából, és megjegyezte:

– Ön még fiatal, Marianne asszony… és szép, ha megengedi. Újra férjhez mehetne…

A nő elnevette magát, és nevetése friss patak csobogásaként csilingelt:

– Férjhez menni, én? Soha! Talán vagyonom már nincs, de megvan a szabadságom.

Elég ritka kincs ez egy nőnél, és megtanultam becsülni. Ráadásul ha Isten úgy akarja, hogy mostantól én gondoskodjam a gyerekekről, mindent el fogok követni, hogy ne szenvedjenek az őket sújtó tragédiától. Végül pedig… ha egyáltalán akadna lovag, aki elég őrült ahhoz, hogy egy gyakorlatilag nincstelen özvegyasszony kezére pályázzon, és véletlenül még nekem is tetszene, túlságosasan félnék attól, hogy rosszul bánna a gyerekekkel és megvetné őket. Ha Montmorencyék végleg kitagadják a kicsiket, ahogy arra minden jel utal, örökbe fogadom őket, és legalább ezt az öreg házat megöröklik tőlem…

– Elég gyengén védelmezettnek tűnik ez az öreg ház – folytatta Hervé. – Mit csinálna, ha megtámadnák?

– Miért támadnának meg? Vannak vonzóbb célpontok is a környéken a rablók számára, és ellenük még meg tudom védeni magam…

– Két reuma kínozta őrrel, egy fiúval és két nővel…

– Meg velem. Jól célzok az íjjal, és a kardhoz is értek.

– És ha nem rablók jönnek? Ha el akarják venni magától Philippe-et és Aline-t?

– Montmorency eltaszította őket, a nagyszüleik pedig meghaltak. Ki támadna ellenük?

– Azok, akik az írmagját is ki akarják irtani az Aulnay családnak. A király, ezt őszintén hiszem, sosem ragadtatná magát ilyen szélsőségre: emelkedettebb lélek annál, mint hogy gyermekek ellen háborúzzon, Nogaret azonban mindenre képes, hogy bizonyítsa a nélkülözhetetlenségét.

A hölgy tekintete hirtelen aggodalommal telt meg. Tiszta lelke egy percre sem gondolt erre a szörnyűségre.

– Azt hiszem, akkor igazán Isten kegyelmére kell bíznunk magunkat – suttogta.

– Lehet, hogy Isten már azelőtt gondoskodott magáról, mint kérte volna – felelte gyengéden Olivier. – A máglyán a nagymesterünk elátkozta a királyt, a pápát és Nogaret-t, hogy egy éven belül meg kell jelenjenek Isten ítélőszéke előtt. A pápa már megjelent…

– Lehet véletlen egybeesés is – vette át a szót Hervé. – Majd ha Nogaret is sorra kerül, hinni fogok benne.

– A király kevésbé érdekel?

– Igen, mert a pecsétőr veszélyesebb. Fülöp uralkodik. Könyörtelenül, keményen, de – legalábbis azt hiszem – az állam érdekében. A másik bajt kever: néha személyes számlákat rendez, és főként visszaél a hatalmával. És emlékeztetlek, hogy a király halála után a Civakodó uralkodik majd! Addig is…

Hervé mondatát be sem fejezve felállt az asztaltól, köszöntötte a vendéglátójukat, és engedélyt kért, hogy sétáljon egyet:

– Szeretném megnézni – magyarázta –, milyen védelemmel rendelkezik…

– Éjszaka van – emlékeztette Olivier.

– Igen, de világos éjszaka. Nyugodj meg, viszek fáklyát.

– Elkísérlek.

– Ne, kérlek! Ne tedd! És… bocsáss meg, hogy ma este egyedül szeretnék lenni egy keveset.

– Nincs mit megbocsátani…

Olivier váltott még néhány szót Marianne-nal, melyben nagyobb szerepe volt az udvariasságnak, mint az érdeklődésnek, majd elköszönt és átsétált a csűrbe, melyet a rendelkezésükre bocsátottak. Ő is gondolkodni akart.

Az udvart átszelve látta, hogy a barátja a kapunál beszélget az egyik öreg katonával. Valóban világos' volt az ég, tele csillaggal, s olyan lágy kéken ragyogott, mintha már a nyárban jártak volna. Enyhe volt a levegő, és Olivier ahelyett, hogy a szalmába fúrta volna magát, inkább felment az egyik meredek kis lépcsőn, mely a rotondára vezetett, és leült az egyik omladozó kőcsipkéhez.

Sokáig ott maradt a mohás kőnek támaszkodva, a tágas, lapos vidéket elnézve, ahol erdők sötét foltjai tarkították itt-ott a mezőket és a tavakat. Északon a felgyújtott kastély parazsa még mindig vörös, baljóslatú szemként világított, mely azonban hamarosan lecsukódik. Reggelre csak füstölgő romok maradnak, elfeketedett falak, egy üres kagylóhéj, mely hirdeti a világban, hogy itt a király igazságszolgáltatása járt, ahogyan bizonyára végigjárta a többi Aulnay-birtokot is. Azután eljön a borostyán, a gyom, elrejti a romok sebeit, melyekhez senki sem mer majd közeledni, kivéve a boszorkányokat és a menekülőket, s a környéket átkos legenda szövi át, mely az idő

múlásával egyre erősödik.

Olivier megértette, mi zajlik Hervében. Elég volt csak elképzelnie saját magát, amint megérkezik az emberi gyűlölet miatt lángokban álló Valcroze falaihoz. Hervé szerette ezt a nemesi lakot, ahol született, annak ellenére, hogy a bátyja rosszindulata miatt inkább az erdő menedékét és a vad életet választotta. A lángok elégették a keserűségét. Csak a fájdalom maradt… és a zsigeri vágy, hogy megvédelmezze azt a keveset, a törékeny és bájos kis ágat, ami megmaradt a híres és vitéz családból. Olivier lelke mélyén megérezte, hogy valami megváltozott.

Ezért nem is lepte meg, amikor reggel, egy kakas rekedtes kukorékolására, mely szinte a lábánál szólalt meg, lement, és Hervét a legalsó lépcsőfokon találta.

– Hol voltál? – kérdezte a barátja.

– Odafent. Szép volt az éjszaka, és nem volt kedvem aludni. És te?

– Nekem sem. Azt hiszem… beszélnünk kell. Tegnap óta… történt bennem valami…

– Hagyd abba, testvérem! Tudom, mit fogsz mondani: itt akarsz maradni, hogy vigyázz a szerencsétlen Gautier gyerekeire.

– Hogyan találtad ki? Olivier megvonta a vállát:

– Mindig nagyon közel álltunk egymáshoz! Az évek során egyformák lettek a reakcióink. Erre gondoltam, ahogy elnéztem Moussy parázslását az erdő másik oldalán, és átéreztem a fájdalmadat… a bánatodat. Elképzeltem, mit éreznék, ha Valcroze-t érné ugyanez a sors. Azzal a különbséggel, hogy rám nem maradnának védelemre szoruló gyerekek. Beszéltél már Marianne úrnővel?

– Még nem, de megteszem, amint lejön, és remélem, elfogadja, hogy itt maradjak.

Annyi tennivaló van a földeken és az épületeken egyaránt. Az a Damien báró őrült lehetett, hogy gyakorlatilag nyomorba taszította a feleségét a tornák hiú dicsősége miatt. Mely ráadásul soha nem is érte el. Bármennyire bátor is az özvegy, nem boldogulhat csak egy kölyökkel és két veteránnal, akik nem is tudnának hova menni, ha elküldené őket. Én sokat tehetek, építhetek, dolgozhatok, és főleg harcolhatok, ha kell. Tudod… képtelen vagyok hátat fordítani és elmenni… egyébként is hová mennék, hisz a Templomnak vége, és semmi sem vagyok. Itt, az enyéim földjén paraszt leszek…

és megtalálom a lelkem békéjét.

– Szép szavak! – mosolygott Olivier. – De nem kell magyarázkodnod. Megértettem.

Ugyanakkor… mit csinálsz, ha az asszony elutasít?

– Akkor is maradok! Az erdőben, ahol hét évig éltem, otthon érzem magam, és legalább a közelben leszek… a két kicsihez, akik elnyerték a szívemet. A legkisebb intő

jelre itt leszek.

– Csak ők nyerték el a szíved, vagy Marianne is? Ha nem vetted volna észre, fiatal, szép és büszke. Nagyon vonzó nő…

– Hallgass! Megtiltom, hogy erre gondolj, éppen te, a legtisztább, a legszigorúbb közöttünk…

– Csak próbálom reálisan nézni az életet. Marianne értelmet ad az életednek, meg kell ragadnod. Ahogy az imént mondtad, a Templomnak vége. Az esküdnek is, hacsak nem akarod megújítani valamelyik kolostorban, ahol nem tudnának mit kezdeni veled.

De bocsáss meg, hogy ilyesmiről beszélek. Úgy hiszem, kész vagy ellenállni minden kísértésnek. Mondjuk… próbára akartalak tenni azzal, hogy szembesítelek az élő

valósággal.

– Mellettem maradsz, ha Marianne igent mond?

– Nem. Megígértem, hogy visszamegyek Passiacum-ba, ahol szükség van rám, ahogyan rád itt. Túl sokkal tartozom Mathieu-nek ahhoz, hogy magára hagyjam…

– Bizonyára, de az egész hátralévő életed ott akarod tölteni?

– Nem jobban, mint Mathieu, te is tudod. Csak nyugtalanít a király iránti vak gyűlölete. Attól félek, hogy maga akarja valóra váltani a nagymester átkát, és tőrt ragad. Minden erőmmel meg akarom akadályozni.

– És ha nélküle is valóra válik az átok?

– Gondolom, útnak indul, hogy folytassa a harcát, hogy Franciaországban sehol ne dolgozzanak többé a katedrálisokon…

– Ez is veszedelmes. Mi lesz a családjával?

– Vagy magával viszi őket, vagy, ami bölcsebb lenne, Passiacumban maradnak.

Bárhogy is van, én nem fogom követni, hisz az nem az én harcom. Istent és Szűz Máriát mindenhol szolgálni és imádni kell. Bűn a szentélyeik ellen támadni. Azok minden keresztény tulajdonát képezik..

– És akkor? Merre indulsz? Egy spanyol vagy portugál parancsnokság maradványai felé?

Olivier tekintete az egyre kékebb ég felé szállt, mely a hajnalt jelezte. Megint megvonta a vállát:

– Valójában nem tudom, de mielőtt bármerre is elindulnék, visszamegyek a Verdon partjára, hogy viszontlássam, ha nem is az apámat, akiről semmit sem tudok, és aki bizonyára követte már édesanyámat, legalább a szülőföldem és az otthonom! Ha maradt belőle valami…

– Ha Renaud báró túlélte a Templomot, megmenekült a király embereitől is.

Ellenkező esetben… miért nem jössz vissza ide? Legalább együtt végezzük be az életünket…

Olivier szeretetteljesen megérintette a barátja vállát, de nemet intett Mindketten tudatában voltak, hogy oly sokáig közösen futó életük most különválik, és nincs sok remény, hogy viszontlátják egymást, hacsak nem a túlvilágon. Olivier számára kegyetlenebb volt az elválás, mint bevallotta volna, de semmit sem tehetett ellene.

Kettőjük között mostantól ott volt a kisfiú és a kislány szőke fejecskéje, Hervé nyaka köré fonódó kis karja… nekik köszönhetően a barátja kevésbé szenved majd az elválásuk miatt. Olivier hirtelen nagyon egyedül érezte magát, de túlságosan emelkedett lélek volt ahhoz, hogy keserűség költözzön a szívébe. Jó, hogy Hervé élete értelmet nyer…

Mintha csak ezt a gondolatot akarná megerősíteni, a nap első sugara a lakóépület küszöbére vetült, ahol kirajzolódott Marianne fekete alakja. Kezét szemellenzőként használva végigfuttatta pillantását az udvaron, keresett valamit… vagy valakit, és Olivier megfogta a barátja karját:

– Menj! Itt a pillanat. Beszélj vele!

Nem kellett erősködnie. Kissé szomorúan látta, hogy Marianne Hervé elé siet, majd a kapirgáló tyúkok előtt összetalálkoznak. Rövid volt a beszélgetés, és az lett az eredménye, amire Olivier számított: Marianne arca felragyogott, s mosolyában más is tükröződött, mint az elégedettség afelett, hogy két erős kart és hasznos segítséget nyert. A lovag érezte – már előző este óta, bár eddig nem volt tudatában –, hogy a két ember között nagyon szoros kötelék van kialakulóban. Most még nem tudják: Hervé továbbra is a csűrben alszik majd, míg egy nap, egy este vagy egy éjszaka Marianne és ő

fel nem mérik az őket egybefonó kapocs erejét. Hervének nincs neve? Az asszony majd ad neki, olyat, melyet a gyerekek is szégyen nélkül viselhetnek.

Egy órával később Olivier visszaindult Párizsba. Egyedül.

A végső búcsú pillanatában megölelte a barátját, és odasúgta neki:

– Ne felejtsd el! A Templom álom volt, de az álom szertefoszlott. Mostantól ugyanolyan férfi vagy, mint bárki más. Élj szabad emberként… és Isten óvjon mindannyiótokat!

Harmadik rész

AZ ŐRZŐK

XI. fejezet

Egy keselyű

A még felpúposodó kis földhányásnál térdelve, melyre egy csokor vadrózsát fektetett, Aude imádkozott, s könnyei a földet áztatták, melyen lassan újra nőtt a fű.

Mióta csak visszanyerte józan eszét és megtudta a történet végét, egyfolytában kérte, hogy vezessék el Bertrade sírjához. A ma reggeli látogatás nem kis győzelmet jelentett: mostanáig az övéi egy emberként megtagadták a kérést, mert attól féltek, visszaesik a betegségbe, melyből, kezdték azt hinni, sosem lábal ki.

Napokon át nem látta sem a hajnalt, sem az alkonyatot, sem a fényt felváltó sötétséget, élet és halál között lebegett, agyláz gyötörte, melyről senki sem tudta megmondani, hova vezethet. Szervi baja nem volt, csakis a borzalmas rémálmoktól szenvedett, melyek ellen a testét átmenetileg elhagyó szelleme küzdött. A szakadék mélyéről, melyben vergődött, mindig nagynénje kínszenvedését látta maga előtt, a kiáltásait hallotta az izzó vas harapása alatt, a húst tépő vascsipeszek hangját, a csontokat törő bot reccsenését, melyekkel rá akarták venni, hogy bevallja… de mit is?

Hogy ajtókat nyitott ki, lépteket irányított, szerelmi légyottoknak volt tanúja, amikor soha semmi hasonlót nem tett, és amikor Margit ajtónállója és Marthe, a szobalánya már mindent bevallottak, és megfizették az árát? Az őrült tekintetű, habzó szájú herceg azonban sosem volt elégedett, sosem tudott eleget, meggyőződése volt, hogy teljes háza népe cinkos volt a házasságtörésben, mindent látott, számolta a csókokat, a gyönyöröket, hallotta a szerelmes szavakat…

Bertrade tudta, hogy felesleges és veszedelmes lenne tagadnia – hisz az Aulnay fivérek mindent elmondtak Nogaret hóhérainak. Ezért bevallotta gyanúit, s még azt is, hogy egyik este a folyosón elment egészen a toronyig. Mi mást mondhatott volna, mint amit látott? A Civakodó azonban nem érte be ilyen kevéssel. A hűséges szolgáló, aki oly remekül ékesítette fel a felesége átkozott testét, biztosan szerelme meghitt beavatottja volt. A kínzás pedig folytatódott Aude iszonyattal eltelő szeme előtt, míg az áldozat el nem veszítette eszméletét. Akkor beletették egy zsákba, és a Szajnába dobták, hogy ott végezze be agóniáját. A Civakodó hirtelen sürgősen át akart térni a következő

áldozatra, akitől remek szórakozást remélt: a bájos kis Aude-ra, akit, ha nem félt volna, hogy Margit panaszra megy a királyhoz, akinek szemében az erőszak megbocsáthatatlan bűn volt, már régen az ágyába rántott volna. Most már azonban az arrogáns Margit nem volt itt a bizonyosságával, hogy a szépségére és igazi királynét ígérő jellemére büszke apósa meghallgatja. Ott állt előtte a lány, védtelenül, utolsó ruhájától is megfosztva… Az ágyára dobathatta volna és kiélhette volna vágyát, de apja hatalmas árnyéka továbbra is ránehezedett, és zavarodott agyában ott élt a félelem, hogy Fülöp valahogy mégis megtudja. Ezért választást kínált Aude-nak: vagy Bertrade sorsára jut, vagy önként neki adja magát. A lány félelme és bánata ellenére iszonyodva visszautasította, így a herceg kikötöztette a csigához, arra gondolva, hogy egy-két tekerés megértőbbé teszi, anélkül, hogy kárt tenne csodálatos testében. De a kicsike a rémülete ellenére is elég erős volt ahhoz, hogy megint csak nemet mondjon, még akkor is, amikor a kötél belemart durván hátracsavart csuklójába. A pokol legmélyén, melybe belezuhant, Aude annak az arcát hívta segítségül, akit oly régóta szeretett: érte újra és újra nemet tudott mondani.

És hirtelen megtörtént a csoda: fekete arcú, fegyveres férfiak rontottak a szobába, az élükön egy álarc nélküli alakkal, akit szíve már révedő szeme előtt felismert. Azután elesett, és az események további alakulásáról semmit sem tudott, semmit sem látott, semmit sem jegyzett meg, végeérhetetlenül haladt egy égő folyosón, rémisztően grimaszoló arcok között…

Egészen addig a napig, amikor az alagút szétrobbant, a köd szertefoszlott, a tárgyak és formák visszanyerték határozott körvonalaikat. Végre kinyitotta a szemét.

Ismeretlen, fehér ágyban feküdt zöld függönyök alatt. Megpróbált felemelkedni, gyengeségében nem sikerült, de ahogy visszahanyatlott, felsóhajtott, mire máris fölé hajolt a nagyanyja arca. Megváltozott, mély ráncok barázdálta arc, könnyektől vöröslő

szemmel, mely azonban mégis mosolygott:

– Kicsikém? Látsz engem?

– Persze hogy látom, nagymama… Hol vagyunk?

– Passiacumban, a szegény Bertrade-nál! Ó, istenem, szólnom kell a többieknek!

Elszakadt az ágytól, a lépcsőhöz sietett és lekiabált. Néhány pillanat múlva mindannyian körülötte voltak: az édesanyja, az apja, a bátyja, még Margot, a cselédlány is, s mind sírva adtak hálát az Úrnak és a Szűzanyának…

Mélységes boldogság pillanatát jelentette, hogy mind egy fedél alatt találják magukat, még ha nem is a montreuil-i ház fedele alatt, mely nem létezett többé, még ha Bertrade-nál voltak is, akinek tragikus sorsát Aude mindenkinél jobban ismerte.

Attól tartva, hogy a felidézése visszaesést eredményezhet, nem mertek beszélni róla, de maga a lány hozta szóba. Szüksége volt rá, hogy a szavak által űzze ki magából a borzalmas képeket. Döbbenten hallgatták, míg csak Aude szomorúan ki nem jelentette, hogy egyszerűen bedobták a folyóba, mint egy nemkívánatos dögöt.

– … őt, akinek a férje mellett kellene nyugodnia, jó keresztény földben!

– Keresztény földben nyugszik – biztosította Mathieu. – Azok, akik téged megmentettek, kifogták a zsákot is és idehozták Bertrade-ot, ahol illőn eltemettük.

– Ó, áldassék az Isten kegyelme! No de kik mentettek meg?

– Egy csapat diák és gazfickó, egy bizonyos Pierre de Montou vezetése alatt, és legfőképpen Olivier barátunk – felelte Rèmi. – Ő hozott vissza hozzánk téged és szegény nagynénénk holttestét.

Aude sápadt arca bíborvörösre váltott. Örömét szégyen felhőzte a gondolatra, hogy a lovag meztelenül látta, kitéve a gonosz férfiak pillantásának, mint egy közönséges utcalány. Mostantól csak szánalmat ébreszthet benne, melybe a megaláztatása megvetése vegyül. Igaz, örült, hogy Olivier kimenekítette a Civakodó és hóhérai karmaiból, de talán bármely más nőért is megtette volna ugyanezt, ahogyan azt a lovagság szabályai követelik, vagy a legjobb esetben is csak Mathieu lányának sietett a segítségére, nem pedig egy Aude nevű fiatal lánynak, akivel sosem törődött. Mégis megkérdezte, hol van a férfi, és köszönetet mondhat-e neki…

– Reméljük, hogy visszajön, ahogyan ígérte – magyarázta az öreg Mathilde. – El akarta kísérni d'Aulnay lovagot, ahogyan az természetes, aki nagyon aggódott az unokaöccseiért, a szegény Gautier feleségéért és gyermekeiért, akit Margit királyné szeretni merészelt…

Margit! A neve nyílként fúródott Aude-ba, mert ahogy meghallotta, rájött, hogy saját balsorsába merülve el is felejtkezett róla. Szinte hihetetlen volt! Hogyan lehetséges mégis, amikor pedig olyan szörnyű, olyan büszke volt az utolsó kép, melyet őrzött róla: abban a pillanatban, amikor a fekete szekér messzire indult vele a borzalmas pontoise-i mészárlástól. A két másik hercegnő összeomlott a látvány alatt, ő

azonban egy pillanatra sem fordította el szép, borotvált fejét, hófehér arcát, melyen nem csorogtak könnyek. Uralkodói tekintete rettegő csendet parancsolt a tömegre, mely máskor mindig készen áll átkozni azt, akit egykor irigyelt…

– Nekem adta a szép fehér köpenyét a rubincsattal – gondolkodott hangosan Aude

–, és azt mondta, őrizzem meg, hogy visszaadhassam, ha visszajön, de már nincs nálam. A Nesle palotában maradt… és nem adhatom vissza neki…

– Tényleg úgy gondolod, visszajöhet? – suttogta a nagyanyja, és megfogta a kezét. –

A király sosem bocsát meg neki, a férje pedig gyűlöli…

– Cháteau-Gaillard kemény börtön – morogta sötét tekintettel Mathieu. – Angliai Richárd építtette egykor Normandia védelmére! Nem sokáig tartotta meg; hisz a nagy Fülöp Ágost király elvette tőle, és soha nem alakíttatta át. Csak hatalmas kövek, súlyos gerendák és vasláncok halmaza. A torony szobái mind nyirkos börtöncellák, melyek a nyári melegben talán elviselhetőek, de télen, a hidegben halálosak. Különösen az emeletiek, ahol szabadon jár a szél… Kifinomult, a fűtött paloták, puha ágyak és párnák kényelméhez szokott ifjú hölgyek nem sokáig maradnak életben! Különösen nem tűz nélkül!

– Ismeri a helyet, apám?

– Három éve Petit-Amédey-ban jártam, hogy megvizsgáljam a templomtornyot. A fogadóba jártak a kastély íjászai. Lefestették nekem…

– Istenem! – nyögte Aude összekulcsolva a kezét. – Ez azt jelenti, hogy Margit királynét és Blanche hercegnőt arra ítélték, hogy belehaljanak a nyomorba és a hidegbe?

– Nagyjából igen. Komoly hibát követtek el, elismerem, de egy éles kard a vérpadon kevésbé kegyetlen büntetés lett volna, mint ez a lassú halál.

– És természetesen senki sem siethet a segítségükre?

– Senki, csakis Isten! Még a tél előtt be kell teljesítenie Jacques mester átkát, és a királynak meg kell halnia.

– Igen, de akkor a gonosztevő fia követi a trónon.

– Bizonyára. Ám Margit ha akarja, ha nem, Franciaország királynéja lesz. Az egyház házasságtörés miatt nem hajlandó felbontani a frigyeket, még egy királynak sem.

Mindenképpen számolni kell vele.

– Ott, ahol van? Ó, apám, hogyan hiheti ezt? A Civakodó diszkréten megöleti. Én pedig annyira szeretném, ha élne!

– Úgy látom, igazán szereted.

– Igen. Igazi öröm volt szolgálni és felékesíteni. Olyan kedvesen mondott köszönetet. Igen, nagyon megszerettem, és fáj, hogy ilyen sorsra szánták…

Mathieu felállt, hogy megcsókolja a lánya homlokát:

– Nos, ne add fel a reményt! A jó emberek kötelessége, hogy Isten útjain haladjanak…

– Hogy érti?

– Még nem értheted. Csak gyógyulj meg!

Aude minden tőle telhetőt megtett, és ahogy talpra állt, ragaszkodott hozzá, hogy első útja Bertrade sírjához vezessen. Az édesanyja és Blandine is vele tartott.

Előző este Mathieu és a fia útnak indultak Chantillyba. Az építőmester úgy érezte, itt az idő, hogy újra egybegyűjtse az embereit.

Imája végeztével a három nő térdet hajtott a remete előtt, aki barlangja küszöbéről megáldotta őket, és visszaindultak a házba. Csendben lépkedtek, élvezték a madárdallal teli erdő, a szép napsütés egyszerű örömét. Aude úgy érezte, megnyugvást merített abból, hogy megérinthette a földet, ahol a nagynénje nyugszik, és a tudatból, hogy egy furcsa és büdös, de együttérzéssel és csodálatos fénnyel ragyogó szemű

remete védelmét élvezi… Gyógyír volt ez lelke sebeire!

A házba érve azonban friss derűje azonnal szertefoszlott. A nagyanyja, akit a gyümölcsösben hagytak, egy almafa árnyékában, hideg tekintettel nézte, ahogy egy barna bársonysapkás, ugyanilyen színű, gazdagon díszített, sötétebb barna selyemmel hímzett, finom szövetruhát viselő férfi fel-alá járkál előtte, s valamit magyaráz, amit az érkezők nem hallottak tisztán. Járás közben néha megrogyasztotta a lábát, bizonyára hogy megelőzze a zsibbadást, amitől olyan nevetségesen festett, hogy a lány felkacagott. A férfi azonnal abbahagyta a gyakorlatot, és végigmérte a három érkezőt.

– Nos, itt a család többi tagja! Sejthettem volna, hogy a vénasszony nem egyedül lakik itt!

– Soha nem is állítottam – vágott vissza Mathilde. – És hadd kérdezzem meg, hová lett az udvariassága? Vénasszony! Illik így beszélni egy hölggyel?

– Hölgy? A fia montreuil-i házában bizonyára az volt, de most már nem sokat ér.

Mathieu szökésben van, és maguk ide mertek menekülni, az én házamba, hisz a nagynéném nincs többé! És még van mersze megkérdezni, mit keresek itt? Birtokba veszem, ami az enyém, ez minden! – ugatta a férfi.

– Mennyire megváltoztatja az örökség perspektívája! Udvariasabbnak és kedvesebbnek ismertük, Imbert mester!

A férfi ugyanis Gontran Imbert volt, a rőfös, Bertrade néhai férjének unokaöccse.

Mathilde keserű megjegyzése nagyon is jogos volt: mostanáig Mathieu családja – bár nem sokszor találkoztak – kellemes, mosolygós és udvarias embernek ismerte a Quiquenpoist utcai kövér szövetkereskedőt. Bertrade csak jót mondhatott róla, amikor a férje halála után elosztották a javakat: a férfi kapta a gyümölcsöző üzletet a palota Galériáján, mely Párizs egyik leggazdagabb emberévé tette, az asszony pedig járadékot, egy lakást – melyet két évvel korábban az unokaöcsnek ajándékozott, hogy az megnagyobbíthassa az otthonát –, és a passiacumi házat. Most pedig Imbert tüzet okádva rontott rájuk. Talán a meglepetés ereje ragadta el, hisz nem számított rá, hogy lakókat talál a házban…

– Olyan vagyok, amilyen! Csak rám tartozik!

– Azt hiszem, ránk is! – vetette oda szárazon Juliane, aki közelebb lépett, hogy a szemébe nézzen. – És különben honnan veszi, hogy a nővérem meghalt?

– A Nesle palotabeliektől, ahonnan jövök. Odamentem, mert aggódtam: furcsa hírek járják az ott történtekről a hercegnők ügye óta. Beszélni akartam a nagynénémmel, meg akartam tudni, hogy van. Egyébként nem ez volt az első alkalom, hogy meglátogattam, és azt gondoltam, hogy jóindulattal vannak irántam, de az intéző

– akit eddig sosem láttam! – szinte kidobott. Kijelentette, hogy Bertrade durván megsértette Lajos herceget, aki hirtelen haragjában megütötte… talán kissé túl erősen, és belehalt. Amikor a testet követeltem, gúnyos nevetéssel közölte, hogy a herceg emberei elintézték a temetést. Aztán előhozatott egy zsák öreg holmit – az újakat biztosan kiválogatták közülük –, és a kezembe nyomta azzal, hogy ez Bertrade hagyatéka, érjem be ennyivel, és fogjam be a szám, ha nem akarok bajt. Én, Gontran Imbert, akinek virágzó boltja, remek hírneve és szép forgalma van!

– Ez senki előtt nem titok! Miért nem ment panaszra a királyhoz? Maga nagypolgár, ő pedig igen szereti a maga fajtáját.

– Én? Még hogy… ilyen bizonytalan időkben? Nem vagyok őrült! Már… már így is nehezen állom a király pillantását, amikor a Galérián sétál…

– Inkább eljött ide! Vajon miért?

– Mondtam: hogy birtokba vegyem a jussomat… és eltemessem azt a zsák holmit, amit az öszvéremen látnak. Bárhol eldobhattam volna, de úgy éreztem, így…

– Úgy gondolta, jobb, ha ráteszi a kezét valamire, amit sosem szántak magának? A nővérem saját javai a lányomat illetik. Ez a ház legalábbis, melyről mindig azt mondta, hogy Aude örökli…

– Csakhogy le kellett volna írnia közjegyző előtt! Nem hinném, hogy megtette.

Sajnálatos, de a ház a nagybátyámé volt, így természetes, hogy az enyém legyen!

– Beszélt a közjegyzővel?

A Juliane halántékán lüktető érből látszott, hogy erősen harcol a mindent elsöprő

harag ellen, és nagy erőfeszítésébe kerül, hogy megőrizze nyugalmát az elégedett kandúr képű kövér alakkal szemben. Még inkább szerette volna pofon ütni, amikor a férfi szélesen elmosolyodott:

– Szükséges lenne? A férje és a fia törvényen kívüliek, Juliane asszony, így maguk és a javaik is azok. Tehát semmijük sincs, és kérem, emlékezzenek rá, hogy elég lenne csak felmennem a kastélyba, hogy magukért jöjjenek.

Mathilde felháborodottan felkiáltott, Juliane-nak pedig összeszorult a torka, és meg sem bírt szólalni. Aude lépett közbe: az anyja és a kereskedő közé ugrott, és szemében harag lángolt:

– Nyomorult ember maga, hogy fenyegetni mer nőket, akiknek a családja a magáé volt, és akikre balsors csapott le. Rútul kihasználja a szomorú helyzetet!

– A családom? Mert a nagynénje hozzáment a nagybátyámhoz? Ez azért túlzás!

Mindenesetre mivel az a helyzet, hogy a szegény Bertrade… ahogyan maga is, egy lotyót szolgált, aki szerencsére ma már egy cella mélyén senyved…

A lány váratlan erővel útnak indított pofonja hátrataszította, és az arcán mélyen megmaradt a körmei nyoma. Imbert majdnem elesett, de valami csoda folytán sikerült megőriznie egyensúlyát.

– Ezért megfizetsz! – üvöltötte. – Meg is mondom, hogyan! Itt tartalak titeket, téged és az öreglányokat, de a cselédeim lesztek… te meg a gyönyörömet fogod szolgálni, mert az ágyamba viszlek! – recsegte őrült tekintettel, fogát csikorgatva, mielőtt amennyire kövérsége és rövid lábai engedték, sebesen odafutott volna az öszvéréhez, és ledobta róla a zsákot.

Felkapaszkodott a nyergébe, de még odakiáltotta:

– Megbánod, hogy felpofoztál, kis ringyó! Holnap visszajövök… és nem egyedül! Itt hagyom, amit kell, hogy mind megtudjátok, ki az úr! Különben…

Trombitaszó szakította félbe, és ahelyett, hogy megindította volna a jószágát, visszafogta és a fülét hegyezte, miközben arcára széles mosoly ült ki:

– Úgy tűnik, nem kell messzire mennem! Fülöp királyunk érkezik egy kis pihenésre a passiacumi kastélyába…

– Azt hittem, fél tőle – vetette oda megvetően Mathilde.

Imbert nevetve indította útnak az öszvérét:

– Az azelőtt volt! Ha visszautasítják a feltételeimet, könnyen feladhatom magukat.

Annál is inkább, mert gondosan nem egyedül megyek majd! Viszlát holnap!

Nevetséges intéssel megindult a ház kapuja felé, melyet az erdőből visszajövet a három nő nem csukott be, de nem tudott kilépni rajta: egy poros, piszkos férfi magasodott előtte, akinek látványára felcsuklott. Szétvetett lábbal, keresztbe font karral várta az ismeretlen, és Imbert-nek annyi ideje sem maradt, hogy utat kérjen.

Olivier máris rárontott, leszakította a nyergéből és a földre lökte, ahol elgurult szép sapkája.

– Mire várnánk? – morogta. – Menjünk máris!

Lehajolt, megragadta a díszes ruha hímzett gallérját, és felállította a rőföst. Másik kezével elővette a kését, melynek hegyét Gontran veséjének szegezte.

– Nagyuram! – kiáltotta rémülten Juliane. – Mit csinál? A vesztünket akarja?

– Dehogy! Itt az idő, hogy megtudjuk, mit ér Fülöp igazságszolgáltatása! Ha valaki elvész, esküszöm, ez a kövér disznó lesz az! Talán én is, de maguk, magányos hölgyek –

erősen megnyomta a magányos szót – nem élhetnek ezzel a fenyegetéssel a fejük felett.

Ha nem jövök vissza, tegyenek meg néhány óvintézkedést…

– Ez jó ötlet! – recsegte Imbert. – Mert én is beszélni fogok, és a király rám jobban hallgat, mint egy jöttmentre. Én párizsi polgár vagyok…

– Én pedig lovag! Olivier de Courtenay a nevem! A király is lovag! Most indulás!

– Várjon, nagyuram – szólalt meg Margot, akinek sosem hallották a hangját, mintha nem lett volna mit mondania. – Óvintézkedésként vegye el ezt! Segítek!

Kötelet hozott, mellyel szorosan összekötözték a rőfös kezét, és mivel a férfi szitkokat üvöltött, a cselédlány a száját is betömte. Azután Olivier-nek nyújtotta a kötél végét, és meghajolt felé:

– Így kényelmesebb lesz!

– Köszönöm, Margot! – mosolygott Olivier. – Vigyázzon a hölgyekre… és mondjon istenhozzádot a nevemben azoknak… akik kedvesek nekem!

– Nem! Istenhozzádot nem! Vagy engedje meg, hogy magával menjek, hisz ez a nyomorult alak engem akart bemocskolni! Én is beszélek a királlyal – kiáltott fel Aude.

– Jobb, ha nem. A király bizalmatlan a nőkkel szemben, különösen, ha nagyon szépek… mint maga! Engedje, hogy én cselekedjek. Azt akarom, hogy békében élhessenek itt az édesanyjával, a nagyanyjával és a jó Margot-val, a kedves Aubin és Blandine védelme alatt… ahogyan eddig tették a balsorsuk óta. Legalább a nyugodt élethez való joguk maradjon meg!

Enyhén megnyomott minden szót, és tekintetét mélyen a lány kétségbeesett szemébe fúrta, hogy az jól megértse a szándékát: a faluban mostanáig senki sem tudta, hogy férfiak is vannak itt, és szerencse, hogy Mathieu és a fia ma nem mutatkoztak. Ki kellett használni ezt az előnyt.

– Nyugalomban élni? Amikor maga talán a vesztébe rohan? Ó, Olivier úr, mindig csak azért látom viszont, hogy rögtön eltávolodjon tőlem?

A férfi hátrahőkölt, mintha Aude megütötte volna:

– Ilyen fontos ez magának? – suttogta rekedten.

– Fontosabb, mint szavakba önthetném. Megértve, hogy a vallomás határára sodródott,

Aude fülig pirult, hirtelen elszégyellte magát a szeméremmel és visszafogottsággal ellentétes viselkedése miatt, melyért a férfi akár meg is vetheti, őt, a nép leányát, aki egy lovagra, egy templomosra merte vetni a szemét… Zokogás rázta vállal futott be a házba. Ha visszafordul, Olivier tekintete talán csitította volna a bánatát. Szívbe markoló sajnálat tükröződött benne, de furcsa fény is, melynek nem volt tudatában, s mely egyértelműen az örömből fakadt.

– Szereti magát – mondta Bertrade utolsó leheletével, és a felkavart Olivier kezdte elhinni, hogy igazat mondott… Most azonban sürgősebb dolga volt, mint a lehetetlenről álmodozni: meg kellett fizettetnie Gontran Imbert aljasságát. A gondolatra, hogy mit akart tenni a hájas disznó a csodálatos szépséggel, ismét az agyába tolult a vér, és legszívesebben itt helyben megölte volna! Olyan egyszerű lenne!

… Csakhogy sosem lenne képes hidegvérrel megölni egy tehetetlen embert, bármennyire gyűlöletes legyen is… A csuklójára tekerte a kötelet és meghúzta:

– Gyerünk! Ideje rendet tenni az életedben… ahogy az enyémben is…

* * *

A liliomvirágos zászló alig mozdult az egyetlen torony tetején, melyet nem övezett árok. Két csipkés fal foglalta magába a kápolnát egy kis barbakánhoz kapcsolódva: összesen ennyi alkotta a passiacumi kastélyt. Általában a világ legnyugodtabb helye volt. A várúr, az öreg Fourqueux lovag szigorral irányította a hat vagy hét íjászt, akik a garnizont alkották a király – igen ritka – látogatásaira várva, és bizonyára belehalt volna az unalomba a káplánnal folytatott sakkpartik, a közösen elfogyasztott, mindig kiadós étkezések és a hadi emlékek örökös felidézése nélkül. Zárkózottan éltek, és a külvilágból szinte csak az órákat jelző harangszó jutott el hozzájuk.

Ma a kastély felébredt. A bejárathoz közeledve Olivier és a foglya két íjászt látott a felvont kapurács mellett, az udvarban pedig királyi őrmesterek figyelték liliomvirágos bottal felfegyverkezve a kevéske csomag kirakodását. Természetesen két alabárd kereszteződött előttük, miközben az egyik őr nevetve megkérdezte:

– Hova igyekszel így, jóember? Ha tyúktolvajt hozol Messire de Fourqueux-nek, tudd meg, hogy ma nincs ideje rád. Mint láthatod – tette hozzá a benti felfordulásra mutatva –, Fülöp felségünk érkezett meg.

– Éppen a királlyal akarok beszélni!

– Megőrültél? Ide majdnem mindig szűk kísérettel jön, és tilos zavarni. És ki ez, akit kötélen hozol?

– A foglyom, mint látja, és pontosan őt akarom megmutatni a királynak.

Érdekesnek fogja találni. És nem áll szándékomban magával vitázni…

– Ebben az esetben menj utadra!

– Nem. Még mindig Alain de Pareilles nagyúr az őrség parancsnoka?

– Igen, de…

– Kérje meg, hogy jöjjön ide!

A férfi habozott. Különös erő áradt a szerény öltözetű, távolról érkezettnek tűnő

idegenből. Aszketikus, büszke fejének egyenes tartása, komoly és határozott hangja arra utalt, hogy nem paraszt, és nem is egyszerű polgár.

– Ki maga? – kérdezte az őr, elhagyva a tegezést.

– Majd Messire de Pareilles-nek megmondom.

Az őr végre megindult az udvar felé, ahonnan egy magas, szigorú, érzelmet sosem tükröző arcú férfival tért vissza. Az acélsisak szegélye alatt a dús, ősz szemöldök szinte ugyanolyan mozdulatlan tekintetet takart, mint az uráé.

– Mit akar? – kérdezte szárazon.

– Igazságot a bántalmazott ártatlanoknak. Teljes igazságot! A király igazságát, aki lovagi esküt tett! Nem Nogaret úr igazságát! A férfi, akit hozok, bűnöző…

– Igazán? Mi a neve?

– Olivier de Courtenay. Ő pedig Gontran Imbert, párizsi rőfös.

– Különös kíséret egy rőfösnek! Igaz, szép ruhája van…

– Én pedig rosszul öltözött vagyok. Ennek ellenére az vagyok, akinek mondom magam… és Konstantinápolyi Balduin király volt a keresztapám.

Nyugodt volt a hangja, s éppen csak annyi gőg csengett benne, hogy egyértelművé tegye kilétét. Alain de Pareilles jó emberismerő volt. Ez a férfi nagyon nagy szavakat mondott, de túlságosan magabiztosan ahhoz, hogy ne legyenek igazak.

– Jöjjenek! Megnézem, mit tehetek… de miért tömte be a száját…?

– Hogy ne sértse a fülemet! El sem tudja képzelni, micsoda szóáradatot tart vissza ez a rongy…

A kapitány vékony ajka halvány mosolyra húzódott. Nyomában Olivier és Imbert átszelték az udvart a toronyba vezető lépcsőkig. Mielőtt beléptek volna, Pareilles megállt:

– Ne tápláljon túl sok reményt. Fülöp királyunk igen mogorva hangulatban van ma.

Könnyen megfizethet a merészségéért.

– Csak az életemet veszíthetem el. Az pedig nem sokat számít, feltéve, hogy ez az alak is itt hagyja a magáét.

Míg az ajtó mellett várakoztak, szolgák siettek be csomagokkal, majd üres kézzel vissza. Olivier imára fordította az időt. Tudta, hogy merész lépésre vállalkozott, melyből nem sok esélye van élve kikerülni, de nem saját magáért néz szembe a félelmetes Fülöppel, hanem azért, hogy békés életet biztosíthasson a nekik kijáró házban a bátor asszonyoknak, akiket tisztelt, és különösen a gyönyörű fiatal lánynak, akit Imbert a halálnál is rosszabb sorsra szánt. A gondolatra, hogy a csodálatos test kiszolgáltatva hever a… Olivier összerezzent, megpróbált visszatalálni az imához, mely különös módon félrecsúszott, érezte, hogy szégyen uralkodik el rajta, és egy Ave Mariával próbálta segítségül hívni minden szűz anyját.

A gyógyszernek nem maradt ideje hatni. Pareilles visszatért:

– Jöjjön! – mondta. – Először is adja ide a kését… és a foglyát. Gondoskodom róla!

Ami téged illet – tette hozzá a rőfös felé –, kiveszem a szádból a rongyot, de azt tanácsolom, maradj nyugton. Különben leütlek! Megértetted?

Imbert rémülettől elkerekedett szemét forgatva nehézkesen bólintott, szinte megfojtotta a félelem, s átkozta magában az ostoba ötletet, hogy Passiacumiba siet és haladéktalanul birtokba veszi a néhai Bertrade vagyonát! Várhatott volna, és eljárhatott volna a közjegyzőn keresztül, ahogyan azt kell. De ott volt az a lány, aki felszította a vágyát, és most magyarázatot kell adnia az uralkodónak, aki előtt mindenki kínosan érzi magát, kivéve talán az öccseit.

Elszántsága ellenére Olivier is homályos aggodalmat érzett, ahogy belépett a kerek terembe, ahol a király egy mély ablakrésben állt, távolba vesző pillantással nézve kifelé.

Nem most látta először, de még sosem érezte ezt a különös benyomást, hogy egy rendkívüli személyiséggel, a megtestesült királyi hatalommal áll szemben. A katedrálisok kapuit díszítő szobrok – melyeket ma már ő is meg tudott formálni, bár Rèmi tehetségéhez nem ért fel – élőbbnek tűntek számára, mint ez a magas, szürke alak a végeérhetetlennek tűnő út végén, melyen a gárdakapitány vezette. Soha nem látta még ennyire színtelennek, baljóslatúnak az arcát.

Maga sem tudta pontosan, hogyan jutott el az út végére, melyet alig enyhített egy kárpit melege, de térdet hajtott, miközben Pareilles bejelentette őket, őt és aljas kísérőjét. Szép Fülöp feléjük sem fordulva vetette oda:

– Courtenay? Melyik ágról?

– A szentföldiről, felség! Arról az ágról, mely az első jeruzsálemi frank királyok idejében Edessza és Turbessel felett uralkodott…

Az azúrkék tengerek és az égető sivatagok szele áradt be a híres nevek említésére a kő boltívek alá. A királyi felség mozdulatlan képe életre kelt, és a jéghideg kék szempár Olivier-re szegeződött:

– Nem is tudtam, hogy még léteznek. Magyarázza el!

– Az ősöm, Thibaut IV. Balduinnal együtt nevelkedett…

– A leprással?

– Igen, felség. Vele élt a Dávid-torony melletti palotában, és haláláig hűséges fegyvernöke és barátja volt a királynak. Az apám, Renaud Szent Lajos királyt szolgálta, mint d'Artois nagyúr fegyvernöke, az első keresztes hadjáratán. Az anyámat Sancie de Signes-nek hívták. Hét évvel ezelőtt megtért a Teremtőhöz, és nem tudom, apám él-e még provence-i birtokain.

– Vannak testvérei?

A szavak olyan hidegen csengtek a királyi ajkakról, mintha csak bíróságon lennének. Olivier azonban, miközben szeretteiről beszélt, érezte, hogy szertefoszlik a rossz érzése.

– Késői gyerek vagyok. A születésem után édesanyám nem szült többet.

– Feltételezem, házas, hisz már nem fiatal csikó, és ha az utolsó sarja egy ilyen előkelő családnak…

A megvetés áthatotta irónia nem kerülte el Olivier figyelmét. Érezte, hogy előkelőséget távolról sem sugárzó megjelenése miatt nem igazán hisznek neki.

– Nem, felség, édesanyám nagy bánatára.

– Miért?

Eljött a kritikus pillanat. Olivier nem hátrált meg. Felkészült rá, hogy Mathieu családjának védelmében hazudjon, de önmagáért még véletlenül sem tette volna. Az őszinteségével a halála előtt talán elérheti Juliane, Aude, Mathilde és Margot biztonságát. Minden eddiginél merevebb gerinccel, határozott pillantással azt felelte:

– A Templomot választottam, felség, a Mindenható Isten fegyvereinek dicsőségére…

– A Te… És a szemembe meri mondani?

A sarokban Gontran Imbert felcsuklott. A hallottak remények sorozatát indíthatták el benne, de Olivier nem törődött vele.

– Miért ne tenném, hisz ez az igazság. A becsület azt kívánja, hogy megmondjam a királynak, és nem félek a következményektől!

– Igazán?

– Igazán. Az életem nem számít.

– Majd megítéljük. Alain nagyúr… verje vasra ezt az embert… amíg nem döntünk!

Pareilles nem mozdult. Talán mondani készült valamit, de Olivier megelőzte.

Ismét térdre ereszkedett.

– Könyörgök, felség, adjon még egy percet, és idézze emlékezetébe, hogy az igazságszolgáltatásáért jöttem! Azután tegyen velem, amit csak akar.

– Maga aztán merész!

– Lovag vagyok, felség… és minden lovag legnagyobbikát kérem az áthághatatlan törvény nevében, melyet lovaggá ütésünkkor kapunk: védelmezze a gyengét…

– Legyen! Beszéljen… de gyorsan!

– Innen nem messze egy házban él négy asszony, akik mindent elvesztettek.

Bertrade Imbert asszony házában találtak menedéket, aki egyikük nővére, és aki a navarrai királyné öltöztetőnője volt…

– Vannak nevek, melyeket nem szívesen hallunk!

– Bocsásson meg felséged, de nem kerülhetem el. Mint a hercegnő többi szolgálóját, Bertrade asszonyt is, miután Lajos herceg megkínozta a Nesle palotában, zsákba tették és beledobták a folyóba. Az unokahúgára, egy tiszta fiatal lányra, aki balszerencséjére nagyon szép, majdnem ugyanez a sors várt. Rá azért, mert visszautasította a herceg ágyát…

– Honnan tudja?

– Ott voltam, felség. Néhány társammal kiszabadítottuk Lajos herceg foglyait.

– Ó, tehát maga volt! Nem ismer határt a merészsége? Folytassa. Percről percre romlik a helyzete!

A mondanivalójához Olivier inkább felállt.

– Ismétlem, ez nem számít. Felséged azt tesz velem, amit akar, de kérem, terjessze ki felséges kezét a szerencsétlenekre, akiket menedékükön az imént ez az ember a legrosszabbal fenyegetett – mutatott Imbert-re. – A néhai rőfös unokaöccse tudomást szerzett Bertrade asszony haláláról, és birtokba akarta venni a javat, melyet a hölgy az unokahúgának és keresztlányának szánt. Mivel az asszonyok visszautasították, azt ígérte, hogy erővel tér vissza, hogy a cselédeivé tegye őket, és az ifjú hölgyön élje ki aljas ösztöneit. Felséged bölcsen eltörölte a jobbágyságot, és mivel nem Rómában vagyunk, egyetlen polgárnak sincs joga szégyenletes szolgaságba taszítani embertársait.

Fülöp különös csillogást öltő szeme a rőfös felé fordult, miközben egy mozdulattal jelezte, hogy hozzák elé. Olivier egy pillanatra azt hitte, nyert ügyei van, annyira rémültnek látszott a férfi, ám Imbert éppen ebből a rémületből merített erőt, és felharsant keserű hangja:

– Kérdezze csak meg tőle, felség, kik azok a nők. Nem mások, mint a körözött Mathieu de Montreuil, a Notre-Dame építésze anyja, felesége, lánya és szolgálója…

– Ez igaz?

– Igen, felség, és ide akartam hozni őket, hogy kínvallatással kiszedjék belőlük, hol rejtőzik a nyomorult, és…

Alain de Pareilles ökölcsapása belefojtotta a szót és a földre lökte.

– Ennél aljasabbat sosem láttam, felség! – szabadkozott a kapitány. – Nem tudtam uralkodni magamon!

Egy pillanatra Olivier úgy látta, mosoly árnyéka suhan végig a márványarcon:

– Mert maga rendes ember, Alain nagyúr! Zárja be! Aztán jöjjön vissza!

A rőföst durván felemelték és elvonszolták, mint egy morgó macskát. A távozása után a király mintha megfeledkezett volna Olivier-ről. Ismét kifelé nézett a templomtoronyra, ahol angelusra harangoztak. Keresztet vetett, és bizonyára imába merült az elnyúló csendben. Olivier azonnal térdre ereszkedett, hogy csatlakozzon hozzá. De felegyenesedett, ahogy Fülöp visszafordult felé.

– Igaz, amit ez a nyomorult mondott?

– Igen, felség. Mathieu de Montreuil meghalt, ahogyan a fia is. Ezért akarom megvédelmezni a családját: gyengéd és jó asszonyok, akik soha nem ártottak senkinek.

– Hogyan ismerte meg?

– Szent Lajos idejében az apám ismerte Pierre de Montreuil-t, amikor az a Szent Kápolnát építette, és a kapcsolat nem szakadt meg. Ráadásul Mathieu mester segített életben maradnom a nagy letartóztatás után…

– Melyből, mint látom, megmenekült! Hogyan?

– Azt a feladatot kaptam, hogy Londonba menjek megszokott társammal, és éppen a szabad ég alatt voltunk, amikor történt. Párizsba visszatérve találkoztam Mathieu-vel: elrejtett.

– Ott ismerte meg az asszonyokat?

– Alig ismertem őket. Félrevonulva éltem: a rend szabályzata tiltja számunkra, hogy egy fedél alatt aludjunk egy nővel. Hét évig maradtam… és Mathieu mester megtanított a kőfaragásra.

– Kőfaragó? Maga, egy lovag?

– Ó, elég tehetségtelen vagyok, de szép munka egy kőből elővarázsolni egy szent arcát… Ezzel is Istent szolgálom. Csak másképp!

– Miért nem tért vissza Provence-ba?

– A párizsi Temple-ban éltem. Ráadásul az apám, aki már öreg ember, feltehetőleg nem is él. Ha a letartóztatás előtt meghalt, a javai a Templomhoz kerültek, most pedig…

Renaud-t felidézve Olivier egy pillanatra elfelejtette kritikus helyzetét. A következő, ugyanolyan jéghideg, ugyanolyan száraz kérdés, mint az előzőek, újra eszébe juttatta:

– Tehát Mathieu-nél volt! Részt vett a lázadásában! Elérkeztek a félelmetes pillanathoz. Olivier felkészült rá, mégis várt egy keveset a válasszal, tudva hogy amit mondani fog, olyan súllyal nehezedik rá mint a hóhér bárdja, de felesküdött az igazságra, él csak akkor tért el tőle, amikor azt állította, hogy Mathieu és Rèmi meghaltak.

– Nos? – türelmetlenkedett Fülöp. – Fél a választól, vagy egy másik igazság után kutat?

A szó ostorcsapásként érte Olivier-t. Teljes magasságában kihúzta magát:

– Azok között voltam, akik megpróbálták kiszabadítani a nagymestert és a normandiai preceptort. Ők nem engedték, inkább a borzalmas halált választották…

– Ahogyan maga is azt választotta most!

Valami elszorult Olivier torkában, és egy röpke pillanatra lehunyta a szemét.

Szinte azonnal ki is nyitotta újra, ahogy érezte, hogy a gárdakapitány a vállát érinti.

Felé fordult, hogy kövesse, miután meghajolt elítélője előtt.

– Megjelenik a bírái előtt – jelentette ki a király –, de a hölgyeket, akiket meg kívánt védelmezni, nem fogják zaklatni, és megtarthatják a házukat!

Olivier ismét térdre ereszkedett:

– Hálásan köszönöm felségednek! Most már szembenézhetek Nogaret úrral, és boldogan halok meg!

– Nogaret nagyúr a múlt éjjel meghalt!

A hír jobban fejbe kólintotta Olivier-t, mint a királyi ítélet tette volna. Fülöp sötét hangulata, a vágya, hogy visszavonuljon a kis vidéki udvarházba, magától magyarázatot nyert. A pápa után a pecsétőr! Az év még távolról sem ért véget, és ketten meghaltak azok közül, akiket a nagymester Isten ítélőszéke elé idézett! Csak egy maradt, a legnagyobb, de talán a legsebezhetőbb a fenséges elszigeteltségben, melyet felesége halála óta választott. A király bizonyára arra gondolt, hogy nem sok ideje van hátra, mielőtt számot kellene adnia uralkodásáról…

Miközben a börtönéhez vezette, Alain de Pareilles megjegyezte:

– Nogaret nem nagy veszteség a királyság számára. Olyan sok bajt okozott a kegyetlensége! Ha az átok egészen beteljesül, a felségünk lesz a következő halott… és azért nagyon nagy kár lenne! Maga templomos volt, nem érthet meg.

– Valóban nehéz elfogadni azt, amit hét éve a testvéreim elszenvedtek. És ha Nogaret kegyetlen volt, a király sem kevésbé az.

– Kemények a módszerei, de királyként gondolkodik, és a felesége halála óta megtagad magától mindent, ami kellemesebbé teheti az életet, hisz egyedül viseli az uralkodás terhét. Ő maga Franciaország, és nem engedhette, hogy a túlságosan megerősödött Templom diktálja a törvényt… Ha az év vége előtt meghal, csak igaza lesz! A Templom kezében a Civakodó súlytalan lett volna…

– Megmarad még Marigny nagyúr, a koadjutor és a királyság rektora. Őt tudtommal nem átkozták meg.

– Nem, de Poitiers és Evreux nagyurakat leszámítva mindenki gyűlöli, mert alacsony származású és a felségünk nagy hatalommal ruházta fel. Nem akarok vészmadárkodni, de ha a Civakodó lesz a király, elveszejti majd… Megérkeztünk – tette hozzá, és egy katonával kinyittatta egy rosszul megvilágított kis helyiség alacsony ajtaját, amelyben egy pad és a padlóba vájt lyuk volt, de nem voltak láncok. Minden nagyon poros volt, de száraz, és a legtöbb börtönnel ellentétben ürüléknek vagy mocsoknak nyoma sem látszott. A barbakán emeletén voltak.

Courtenay meglepett arcát látva a kapitány halvány mosollyal megvonta a vállát

– Nos, azt használjuk, ami van! Ritkák a foglyok ebben a kastélyban, mely nincs felkészülve a fogadásukra…

– No de… a rőfös?

– Őt egy egykori sertésólba zárattam: ott hűvösebb lesz. Hoznak magának kenyeret, vizet és egy takarót…

– Köszönöm. Mikor ítélnek el?

– Nem tudom. Biztosan hamarosan. A felségünk nem tervezett hosszú itt tartózkodást… Szedje össze a bátorságát!

– Isten segítségével remélem, méltón viselem majd a kínzásokat. Gondolom, Nogaret úrnak remek tanítványai maradtak…

Pareilles ismét megvonta a vállát, és elhúzta a száját – Olivier nem értette, mit jelenthet –, majd szó nélkül kiment

Magára maradva a lovag elnyúlt a kőpadon. Kitört rajta az egész napos gyaloglás fáradalma és az utolsó események izgalma, és mivel a király szavában bízva a passiacumi hölgyekért nem kellett többé aggódnia, lehunyta a szemét és elaludt. Fel sem ébredt, amikor Alain de Pareilles személyesen hozta be neki, amit ígért, valamint egy gyertyát, melynek fényénél egy pillanatra elnézte a férfit, mielőtt jelentésre ment volna a királyhoz.

* * *

– Mit mond? Mit csinál? – kérdezte Fülöp.

– Semmit, felség. Alszik.

– Bölcs… vagy tiszta lélek. És a másik?

– Ő sír, nyög, az ártatlanságát és a jó szándékát hirdeti. Azt hiszem, leginkább fél!

– Talán igaza is van. Holnap kísérje a Chátelet-be, ott várja meg a döntést.

– És… a…

A rá szegeződő tekintet zavarba ejtette: kérdést mert feltenni a királynak, de most már megtörtént, és nem dadoghat bocsánatkérést, amivel csak súlyosbítaná a helyzetét. Rövid csend után, melyet földre szegezett tekintettel viselt, azt hallotta:

– Úgy látom, tetszik magának.

Ekkor a kapitány felvetette a fejét, és az urára nézett.

– Igen, felség. Élhetett volna tovább titokban, mégis feladta magát, hogy védtelen nőket védelmezzen meg egy aljas gazembertől.

– Védtelenek, amikor ő ott van?

– Igaz, megtehette volna, hogy megöli a rőföst és a Szajnába dobja a testét… Mégis inkább a király igazságszolgáltatását kérte.

– Attól még lázadó! Ráadásul a merész fajtából!

Látva, hogy Fülöp arca bezárul, Pareilles szomorúan felsóhajtott, de egy szót sem szólt, attól félve, hogy az ügyetlen jóindulat csak súlyosbíthatja a védence helyzetét.

Azt hitte, a megbeszélés véget ért, és meghajolt, hogy távozzon, de a király egy mozdulattal visszatartotta:

– Küldje ide Fourqueux urat és a káplánt! Hozzanak írószerszámot. Aztán elmehet.

Ma már nem lesz szükségem magára…

A kapitány a hívottak keresésére indult, majd gondosan végigjárta a kastélyt, végül a vacsoráját kérte, és lefeküdt.

Másnap parancsot kapott, hogy vigyen el a passiacumi ház lakóinak egy tekercset, amelyet a király írt alá és zöld viaszos magánpecsétjével látott el. A kastély ura és úrnője írták alá tanúként. Az irat megerősítette Aude öröklési jogát néhai nagynénje birtoka felett, és megtiltotta, hogy bárki szembeszegüljön a döntéssel, vagy perben próbálja megtámadni.

Aznap éjjel senki sem aludt a gyümölcsös közepén álló házban. Mathieu és a fia még nem tértek vissza, így el sem kellett rejteni őket. A három asszony, akit először megrémített a tiszt érkezése, lassanként megnyugodott, látva, hogy nem akarnak rosszat nekik, éppen ellenkezőleg, hisz bizonyosságot kaptak afelől, hogy többé senki sem űzheti el vagy taszíthatja szolgaságba őket. Más aggodalom is lakozott azonban bennük, melynek az öreg Mathilde adott hangot:

– Meg tudná mondani, kapitány úr, mi történt tegnap a kastélyban? Mi lett…

– Courtenay lovagot haladéktalanul bebörtönözték. Ne kérdezzék, melyek voltak a letartóztatása körülményei, nincs jogom elárulni.

Aude a kezébe temette az arcát, és eleredtek a könnyei.

– Börtön? Mi mást tett, mint hogy minket védelmezett?

– Ez az irat igazolja, hogy ebben sikerrel járt. Ennek ellenére lázadó marad, és hálát adhatnak az Úrnak, hogy ez az ügy a maguk számára ilyen szerencsésen végződik… Ha az apja és a fivére élnének, nehezebb lett volna… Imádkozzanak érte, ezt az egyetlen tanácsot adhatom!

– És a másik? – kérdezte az öregasszony.

– Őt is bebörtönözték. Holnap a Chátelet-be visszük, hogy ott várja meg az ítéletét.

– Elviszik Olivier nagyurat is? – vetette fel Juliane.

– Nem tudom… de azt ajánlom, maguk ne mozduljanak innen. Nem segítene, ha felmennek a kastélyba, hogy a király kegyelmét kérjék Courtenay lovagnak – folytatta, meglátva a kis láng villanását a lány szemében, melyet gond nélkül megértett. – Maga is Margit királyné öltöztetője volt, tehát nagyon rossz emlék.

– Én azonban nem voltam az – szólt közbe Juliane.

– Gondolja, hogy Mathieu de Montreuil feleségét jobban fogadnák? Higgyenek nekem, hölgyeim! És maradjanak nyugton. Meglehet, hogy a király már ma este elutazik…

XII. fejezet

A merészség eredménye

Ha egy hirtelen kinevezett foglár nem hozott volna rendszeresen vizet és élelmet –

mely elfogadható volt, hisz ugyanaz, mint az aprócska garnizoné –, Olivier azt hihette volna, megfeledkeztek róla. Mivel a börtöne a barbakánon volt, mindent észlelt a kastély jövés-menéséből. Annál is inkább, mert Legris, az őre szívesen elbeszélgetett vele, amikor naponta felkereste. Így tudta meg, hogy Imbert-t a Chátelet-be vitték, és Szép Fülöp még aznap este visszatért Párizsba.

Megpróbált megtudni valamit arról is, milyen sorsot szánnak neki magának, de Alain de Pareilles a királlyal tartott, és nem köszönt el tőle. Lehet, hogy ő sem tudott többet, hisz az ura tervei gyakran előtte is homályban maradtak. Még inkább a becsületes Legris előtt. Fourqueux lovag sosem ment be hozzá, és amikor kérte, hadd beszéljen a káplánnal, azt a választ kapta, hogy mivel semmiféle parancsot nem adtak, nincs ok arra, hogy zavarják. Legalábbis egyelőre nem:

– Elég hamar találkozhat vele, ha ki akarják végezni – magyarázta vigasztalásképpen Legris. – Nyugodjon meg, nem hagyják gyónás nélkül meghalni.

Olivier kénytelen volt beérni ennyivel, és berendezkedett a várakozásra, melynek végtelenségét hamarosan elviselhetetlennek érezte. A legrosszabbra készült, a bizonyára kegyetlen, de gyors sorsra, imádkozott, és nemcsak igyekezett derűsen elbúcsúzni a kevéstől, amit maga mögött hagy, de vigaszt is merített a gondolatból, hogy hamarosan csatlakozhat a túlvilágon szeretett szüleihez és Clément de Salerne-hez. Most pedig itt hagyták, elfeledve egy cellában, amikor olyan egyszerű lett volna kivégezni!

Végül arra a gondolatra jutott, hogy a hosszas várakozásnak az a célja, hogy lassan felemésszék a bátorságát, hisz semmi sem rosszabb a bizonytalanságnál egy hozzá hasonló jellemű férfi számára. Ha azonban így van, egy mély, sötét és bűzös gödörbe kellett volna lökjék, mely még a legszilárdabb jellemet is kikezdi, nem pedig ebbe a kis, száraz és tiszta szobába, ahol még egy kis ablak is van, melyen át lábujjhegyre állva az eget is láthatja, a távolban pedig a főváros háztetőinek csúcsát a napsütésben vagy az esőben. Azért tették vajon, hogy így, hogy csodálhatja a föld szépségét, a nyár, majd az ősz fényeit, több sajnálatot érezzen, amikor eljön az utolsó óra? Hisz a végső sorsával kapcsolatban nem voltak kétségei: hallatlan szerencse folytán megmenekült Nogaret hóhéraitól, és ahelyett, hogy elrejtőzött volna, nyíltan fellázadt a királyi hatalom ellen.

Szép Fülöp nem az a király, aki felmentené. Az a tudat volt az egyetlen vigasza, hogy a börtönétől egy kőhajításnyira Aude, az anyja, a nagyanyja és a jó Margot mostantól békében élhetnek, védve minden hivatalos zaklatástól és Bertrade unokaöccsének aljas, gyilkos indulataitól. Remélte, hogy a rőföst felkötötték, amiért szemet mert vetni a csodálatos lányra, akinek képét Olivier egyre nehezebben űzte el magától, de most már nem félt tőle. Onnan, ahová hamarosan küldik, testétől megszabadult lelke kedvére figyelheti majd, talán vigyázhat is rá, és amikor eljön Aude halálának órája is, kézen foghatja, hogy az Úr elé vezesse, mint örök hitvesét…

Egyetlen gondja maradt azonban: mit csinál, mit gondol most Mathieu és Rèmi, akikről nem tudta elképzelni, hogy eltűnnek. Hihetetlen lett volna, hogy bölcsen, a rejtekhelyükön meghúzódva nézték volna végig, ahogy a kövér rőfös a családjukra támad. Ahogy Olivier ismerte az építőmestert és híres dühkitöréseit, a férfi torkának ugrott volna, és ott helyben megöli. Akkor azonban hol lehetnek?

* * *

Nem voltak túlságosan messze, hisz Pareilles látogatásának másnapján visszatértek. Mathieu még borúsabb volt, mint induláskor. Nem mintha megerőltette volna a kis kirándulás – rosszul összeforrt válla még fájt ugyan, de már tudta mozgatni a bal karját, és a lába a hosszú pihenés után minden eddiginél erősebbnek tűnt. A gentillyi kőbányához érve az új rejtekhelyen, a Chartreux egyik melléképületében nem talált mást, csak Cauvint és egy régi társukat, Donatient. A többiek a száműzetést választották, és a német birodalom felé tartottak. Cauvin, akinél szemrehányást tett, amiért nem hallott felőle, bevallotta, hogy maga is ezt az utat követte volna Donatiennel, ha a Notre-Dame-de-Corbeil-templom kanonokjai nem keresik fel a Chartreux-ben, hogy a segítségüket kérjék az omladozó harangtornyuk megjavításához. Jó fizetséget ajánlottak, és a szinte nincstelen két férfi legalább azt elvállalta, hogy felméri a helyzetet.

– Donátien és én meg tudjuk erősíteni azt, ami beomlással fenyeget, de a harangtorony szépségének visszaadásához igazi mester kellene. Holnap készültem Passiacumba, hogy felajánljam a munkát. A jó kanonokok védelmet biztosítanak a kolostorukban, vagy kaphat egy házat…

Mathieu először felháborodottan visszautasította: Cauvin megőrült? Hogyan vegye fel ismét a munkát francia földön, amikor megesküdött, hogy nem dolgozik itt többé katedrálison? Erre a társa azzal vágott vissza, hogy nem is katedrálisról van szó, és inkább az erszénye mélyére kellene néznie, és arra gondolnia, hogy etetnie kell a családját.

– Ugyanúgy etethetem őket a Rajna partján, ahová eljönnek velem.

– Csakhogy el is kell jutni oda. Az édesanyja nem bírná az utat. Ráadásul a kanonokok Szent Yont tisztelik, aki az egyik koronás szentünk! Én szívesen dolgozom érte, és a jó atyák segítséget ígértek… Gondolkozzon, Mathieu mester! A katedrálisok befejezetlenek maradnak, de nem ítélheti tétlenségre a kő összes gyermekét!

Mathieu tehát dühösen tért vissza Passiacumba. Nem javított a hangulatán, amikor megtudta, mi történt a távollétében. Az asszonyok, és különösen Aude felháborodására Olivier-re zúdította haragját:

– Hogy merészelte azt a nyomorultat az aljas király elé vezetni, kockáztatva, hogy mindannyiótokat letartóztatnak? Miért nem ölte meg itt helyben, és dobta a folyóba?

– Hogy az asszony, aki vele él, és akit a házvezetőnőjének nevez, ideküldje a rendőrfőnök embereit? Akkor aztán mindannyiunkat börtönbe vetettek volna.

Próbáljon tiszta fejjel gondolkozni, fiam, és nem a gyűlöletével. Olivier nagyúr az egyetlen helyes dolgot cselekedte az adott körülmények között: feladta magát, hogy minket megvédelmezzen, és sikerült is neki…

– Nézze, apám – vette át a szót Aude –, itt a királyi határozat, Pareilles nagyúr hozta, és az áll benne, hogy ez a ház az enyém, és jogunk van nyíltan itt élni…

– Nektek talán igen, de nekem nem! Ezért nem is maradok!

– Nem akar a lánya fedele alatt élni? Ó, apám, hogyan lehet ilyen kemény? Mintha nem tudná, hogy mindenekelőtt a magáé ez a ház, hisz a drága Bertrade nénikém hagyta ránk.

– Ez nem igaz, te is tudod, hisz nem volt ideje elrendezni az ügyeit.

Következésképpen Fülöptől kaptad, én pedig semmit sem akarok tőle!

– Sosem tette volna meg, ha valaki nem kéri rá… azzal, hogy feladja magát! Valaki, akit börtönbe vetett, és aki talán az életével fog fizetni! – kiáltotta magánkívül a lány.

– Menjen a pokolba! Nem volt joga így tenni!

– És maga? Magának joga volt minden javunkat feladni, a szép montreuil-i házunkat és mindent, amink volt, leszámítva az életünket, a Templomért mely nem kért ennyit magától? – vágott vissza Aude zokogva. – Olivier lovag jobban szeretett minket, mint maga, hisz feláldozta magát… És én még igazságosnak hittem magát!

Aude zokogva elfutott a kertbe. Mathieu-t megdermesztették a hallottak, és mozdulni sem tudott. I Ugyanakkor a lánya kitörése nem csillapította le, éppen ellenkezőleg. Szitokáradat hagyta el haragtól eltorzult ajkát:

– Szavamra, bolond ez a lány! Őrülten szerelmes abba a nála húsz évvel idősebb templomosba – zárta káromkodásait.

Ez alkalommal azonban a felesége pattant elé:

– Kissé hamar megfeledkezik arról, hogy bár szegény Bertrade-ot nem tudta megmenteni a hóhérok karmaiból, a lányunkat a halálnál is rosszabbtól szabadította meg. És mégis átkozottnak mondja! Milyen ember lett magából, Mathieu de Montreuil, hogy ilyen mérgezett a lelke?

– Elég, asszony!

– Nem, nem elég. Aude-nak igaza van, amikor azt mondja, hogy maga mindannyiunkat feláldozott a titokzatos Templomért, mely talán nem volt olyan fekete, mint a bírái mutatni akarták, de nem volt hófehér sem! Nem is beszélve a szerencsétlenekről, akiket magával rántott a lehetetlen keresztes harcába! Akik meghaltak, és nyomorban hagyták hátra az övéiket, akiket megkínoztak, akiknek fel kellett adniuk a munkájukat, melyből éltek! A vándormunkásoknál még elmegy, ők sehol nem maradnak sokáig, és a határokon túl is dolgozhatnak, de a többiek száműzetésre kényszerülnek, ha élni akarnak, és vonszolhatják magukkal a gyökértelenné vált asszonyaikat és gyermekeiket…

– Elég – üvöltötte Mathieu. – Ti semmit sem értetek a férfiak dolgaiból…

– Nem így gondolkozott Szent Lajos király az édesanyjáról – vetette oda Mathilde

–, hisz rá bízta a királyságot, amikor a hitetlenekre rontott, és biztos lehetett benne, hogy jó kezekben hagyja az országot, hisz Blanka királyné már régensként is jól megállta a helyét!

– Ő kivétel volt, és elismerem, léteznek ilyenek. Ami engem illet, megismétlem, visszautasítom a király ajándékát, akit holtan szeretnék látni!

– És akkor hol éljünk? A templomok előtti tereken, kenyeret koldulva? Nézze az édesanyját, milyen nehezen mozog. Megfosztaná attól, hogy meleg tűz és puha ágy közelében fejezze be napjait? Még egyszer mondom, a nővérem házában vagyunk, és a király irata csak azt adja oda Aude-nak, amit mindig is neki szántak!

– Ahogy akarjátok! Ha így van, elfogadom a corbeil-i kanonokok ajánlatát, és helyreállítom a templomtornyukat.

– Dolgozni akar? Maga? Ebben az országban, ahol törvényen kívül helyezték?

– A kanonokok majd megvédenek. Így lesz időtök gondolkozni… nekem pedig cselekedni mindannyiunk javára!

– Mire készül már megint, fiam? – kérdezte Mathilde.

– Az az én dolgom! Adjátok ide azt az iratot!

– Miért?

– Hogy visszaadjam annak, akié. És ha lehet, lenyomjam a torkán! Corbeil félúton van Párizs és Fontainebleau között… ahol Fülöp minden ősszel vadászik. Ott született, és szeret oda járni. Azt beszélik, előfordul, hogy egyedül marad a kutyáival… én pedig ott leszek, hogy Jacques mester átka biztosan beteljesüljön!

Juliane egy kiáltással a férjére vetette magát:

– Mathieu, könyörgöm! Térjen magához! Elment az esze…

Belécsimpaszkodott, de az égő tekintetű férfi nem érezte, néni is látta:

– Valakinek meg kell tennie! Ez Isten akarata!

– Ennyire kételkedne a hatalmában? Nincs szüksége magára az akarata kinyilvánításához! Nekünk van szükségünk magára… Nem szeret már minket?

A rá vetett pillantásból Juliane megértette, hogy a férje bezárult minden érvelés előtt, vak, süket és mániákus gyűlölet él benne, s már nem ugyanaz az ember. Valami megtört benne, talán a tétlenség hosszú napjai alatt, valami, amit a zöld viaszpecsét most felélesztett.

– A családom vagytok – mondta mégis Mathieu –, és most is ugyanúgy szeretlek, de megesküdtem, hogy a síron túl is szolgálom Jacques mestert. Adjátok ide azt az iratot!

Mathilde már néhány perce gyors mozdulattal magához vette a tekercset, és két kézzel a mellkasára szorította. Ő válaszolt tehát:

– Nem, fiam. Magamnál tartom, mert csak ez marad nekünk, ha maga úgy döntött, hogy elfeledkezik rólunk. Erővel el merészelné venni az anyjától?

Mathieu arra fordult és megindult felé, de Rèmi, aki a fájdalmas összecsapás alatt hallgatott, kihúzta magát előtte:

– Ne, apám! A saját életével azt tesz, amit akar, bár Istené a végső szó, és a törvényei határokat szabnak, de a családja sorsáról nem rendelkezhet. Az asszonyaink megérdemlik ezt a menedéket, mely drága nagynénénktől ered…

Mathieu tett egy mozdulatot, hogy félrelökje a fiát, mely azonban félbemaradt.

– Végül is… tartsák meg! Amikor végeztem, utánunk jöhetnek; Gyere, indulunk!

– Én nem, apám! Ki védi meg őket, ha magával tartok? Aubin már öreg…

– Ott van nekik Fülöp! Mi félnivalójuk lenne ilyen védelmezővel? A corbeil-i kanonokok egy építészt és egy szobrászt várnak.

Rèmi a mennyezet gerendáira mutatott:

– A kastélyban egy jó kőfaragó talán éppen a halálára vár. Ha véletlenül ez történik…

– Ismétlem: maga választotta a sorsát!

– De Aude annyira szenved: maradnom kell.

– Az anyád nálad jobban gyógyíthatja a szív sebeit.

Juliane ismét közbelépett:

– Az apádnak most igaza van. És jobban örülnék, ha mellette tudnálak. Nekünk itt nincs mitől félnünk, míg ő veszedelembe indul…

Magához húzta a fiatalembert, és a nyaka köré fonta a karját, hogy a fülébe súghassa:

– Megakadályozhatod az őrült tervét… Imádkozom, hogy sikerrel járj.

– Megteszem, amit tudok – súgta vissza Rèmi viszonozva az ölelést, majd hangosan hozzátette. – Úgy lesz, ahogy kívánja, apám, de könyörgök, engedélyezzen magának és nekem egy kis pihenőt. Hajnalban indulhatunk. Kérem… fáradt vagyok, és biztosan az maga is!

Mathieu sötét pillantása nem derült fel:

– Talán – ismerte el mégis. – De ne zavarjatok!

Ezzel leült az ablak mellé, ahol egy cserépben viola virágzott, és egy szót sem szólt többé senkihez. Rèmi tehetetlen mozdulatot tett a két nő felé, majd a húga keresésére indult a kertben. A kút mellett találta, térdére támasztott könyökkel ült, állát összefont kezére fektetve, és az eget nézte. Közelebb érve Rèmi látta – eddig még sosem vette észre –, hogy ezen a helyen rés nyílik a fák között, melyen át idelátszik a kastély magas tornya. Leült Aude mellé, és szipogásából megértette, hogy sír. Átkarolta a vállát:

– Nem szabad haragudni az apánkra – suttogta. – Mióta meghalt a nagymester, ő

maga súlyosan megsebesült, drága nagynénénk pedig tragikus véget ért, nem ugyanaz az ember. Felmérhettem az elmúlt napokban Gentillyban…

– Nem miatta sírok, hanem azért, aki fogoly lett. Csoda, amit elért a királynál, és annyira féltem őt! Gondolja, hogy ki lehetne hozni onnan?

– Szöktetésre gondol? – rezzent össze Rèmi. – Igen? Megértem, miért sír: teljességgel lehetetlen!

– No de miért? A király elutazott: csak az öreg várúr maradt és néhány embere…

– … valamint a vastag falak, az erős kapuk, arról nem is beszélve, hogy nem tudjuk, hol van a börtön. Ne álmodozzon, húgom. Tudnia kell, hogy ugyanúgy sajnálom, mint maga! Megszerettem…

– Én szerelmes vagyok belé, ez hatalmas különbség. Részemmé vált, és ha meghal…

vele hal a szívem. Úgyhogy segítsen!

Rèmi meglepetéssel vegyes szomorúsággal nézte. Aude már nem sírt. Hirtelen megkeményedett a hangja, és úgy tűnt, egészen átalakult: már nem reménytelen szerelemről álmodozó lányka volt, hanem asszony, ugyanolyan elszánt, mint az édesanyja és a nagyanyja, aki kész mindent kockára tenni a szeretett férfiért.

– Szívesen megtenném, de nem tudom, hogyan.

– Egy foglárt meg lehet vásárolni!

– Megőrült? Szinte semmink sincs. Mivel vásárolhatnánk meg?

– Ezzel!

Aude beletúrt az övére akasztott kis erszénybe, és elővett belőle egy kerek és kemény tárgyat, majd Rèmi kezébe fektette. A fiatalember a holdfényben látta, hogy értékes, szép kövekkel díszített kapocs, melynek színét nem tudta kivenni. Aude meg sem várta a magától adódó kérdést, máris magyarázattal szolgált:

– Ez az ékszer Margit királyné legszebb köpenyét díszítette. Nekem adta, amikor elment, azzal, hogy ez lesz a hozományom, ha nem tudja visszavásárolni tőlem…

– Az pedig meglepne: ha ki is engedik a Cháteau-Gaillard-ból, biztosan egy szigorú kolostorba kerül… De hogyan sikerült megőriznie?

Rèmi nem akarta felidézni a borzalmas emléket, ezért nem említette, hogy anyaszült meztelen volt, amikor elhagyta a Nesle palotát, de Aude máris mai gyalázattal szolgált:

– Gontran Imbert hozta el a tudta nélkül a régi holmik között, melyeket ott kapott, és melyektől nem mert megszabadulni, mielőtt ideért volna. Amikor kibontottam a csomagot, kiesett belőle a kapocs: egy öreg cipő mélyén volt. Nagyon sokat ér, tudja?

Margit királyné Pierre de Mantes mestertől vette nem sokkal azelőtt, hogy Maubuissonba indultunk, és…

Ahelyett, hogy elvette volna az ékszert, Rèmi köréje zárta húga ujjait.

– Bármilyen szép és értékes is, egyetlen foglár sem fogadná el, hisz a fejébe kerülne… és a magáéba is: azzal vádolnák, hogy ellopta!

– Átválthatjuk aranyra. Pierre de Mantes mester talán visszaveszi…

– És kinek adná el újra? Nincs többé hercegnő a Cité-beli palotában, és az ékszerész nem kockáztatná a király haragját… vagy a Civakodóét. Tudom, hogy fájdalmat okozok, húgom, de nem tehet mást, mint hogy gondosan elrejtve őrizgeti…

és imádkozik, imádkozik és imádkozik, hogy Isten és Szűz Mária könyörüljenek meg Olivier lovagon.

– Kell legyen valami megoldás! Magára akarja hagyni… és vele együtt engem is? Ha meghal…

– Miért halna meg? Beérték annyival, hogy bebörtönözték és itt hagyták, pedig könnyű lett volna azon nyomban kivégezni, vagy elvinni a Chátelet-be, mint Imbert-t, hogy bíróság elé állítsák. Talán egyszerűen itt felejtik. Egyébként sincs időm semmilyen próbálkozásra: hajnalban útnak indulok apánkkal.

– Miért nem hagyja, hogy egyedül menjen az őrültsége után!? – kiáltott fel a lány tőle sosem látott felháborodással.

– Az édesanyánk azt szeretné, ha megvédeném önmagától. Ő az apám, Aude, és végtelenül kedves nekem, még ha nem is tudom megérteni. Magának már nem az? A szerelme, melyet sebként visel, elfordítja a szüleitől?

– Tudja jól, hogy nem – ölelte át a nyakát a lány, s még hevesebben sírni kezdett.

Maga sem tudta, hogy Olivier vagy a családja sorsa felett zokog-e, melyet szétrombol az apja kérlelhetetlen ragaszkodása egy olyan ügyhöz, mely nem létezik többé…

* * *

Október közepe táján Olivier megtudta, hogy meg fog halni.

A káplán jelentette be neki körülbelül egy órával azután, hogy a király kastélyba érkezésére hatalmas felfordulás támadt. Szemmel láthatólag nem tetszett neki a küldetés. Annál is kevésbé, mert felébresztette a lelkiismeret-furdalását, amiért soha nem látogatta meg a foglyot. Nem tudatos döntés miatt vagy azért, mert úgy gondolta volna, hogy sokáig marad, és nem sürgős a látogatás, hanem mert szörnyű reumától szenvedett, és nehezen mozgott a meredek lépcsőkön. Már az is elég volt, hogy naponta kétszer fel kellett mennie a torony első emeletére a várúrral elfogyasztott étkezésekhez és a sakkpartikhoz. Ideje többi részében alig hagyta el a kápolna oldalában álló kis házát. Sidoine atya – így hívták – így csak még szomorúbb volt, hogy az első látogatásán rögtön ilyen hírt hoz. Megpróbálta azzal enyhíteni, hogy kijelentette, hogy a végzetes pillanatig az elítélt mellett marad, de ettől még nem érezte jobban magát a fogollyal szemben, aki ugyanolyan hideg és hallgatag volt, mint maga a király. Mozdulatlanul hallgatta, nézte, ahogy izzad és keresi a szavakat, majd végül szép, egyszerre komoly és gyengéd hangon megszólalt

– Ma már nem ítélkeznek kivégzés előtt? Nem állítottak bíróság elé, tudtommal.

– Va… valóban, de felséges királyunk meghallgatta. Nem ő a legfőbb bíró?

– A legfőbb bíró? Azt hittem, egy pap számára egyetlen földi uralkodó sem jogosult erre a címre – vetette oda megvetően Olivier.

– Igaz, igaz! Úgy értettem, itt, a földi világban egy király élet és halál ura az alattvalói felett. Úgy tűnik, a felségünk sokáig elmélkedett, és komoly megfontolás után döntött. Ezért holnap reggel kivégzik a kastély udvarán… máglyán!

A szónak sikerült áttörnie Olivier páncélját, mely a magányban burkolta be.

Kiszáradt a torka:

– Máglyán? Mint egy boszorkányt, amikor lovag vagyok?

– Templomos volt, nagyuram, és sokan máglyán haltak meg, akik pedig soha nem lázadtak fel a királyi hatalom ellen. Maga a nagymester…

– Ne próbáljon tovább magyarázkodni, atyám! Amikor idejöttem, felkészültem a halálra. Igaz, ez nem éppen a legkellemesebb arca… különösen, ha előtte meg is kínoznak.

– A nagymesterrel és a normandiai preceptorral nem tették – sietett megnyugtatni a pap, aki kezdte visszanyerni bátorságát. – Közölnöm kell azt is, hogy lehetősége van megváltoztatni az ítéletet, és a hóhér kardja által halni.

– Miért cserébe? Biztosan nincs ingyen a könnyítés!

– Természetesen. Megkímélik a máglyától, ha kiadja azoknak a nevét, akik magával együtt részt vettek a nagymester kiszabadítási kísérletében.

– Erre gondoltam…

Courtenay ajka megvető fintorra húzódott. Úgy tűnt, a pápa és Nogaret halála hatástalan maradt Fülöpre. Utolsó órájáig, mely talán már nincs messze, üldözni fogja a Templom szerencsétlen maradványait, míg az írmagját is ki nem irtja.

– Egyetlen nevet sem mondhatok – szólalt meg végül. – Nem ismerem azokat, akik társaim voltak azon a borzalmas éjszakán…

– Ez hazugság, fiam, maga is tudja. Elfelejti Mathieu de Montreuil-t és a fiát?

– Természetesen nem, de ők voltak az egyetlenek – Isten fogadja be lelküket! A többieket nem ismertem.

– Kivel akarja ezt elhitetni? Többen közülük Mathieu mellett dolgoztak a Notre-Dame építésén, ahogyan maga is. Ismernie kellett őket… Gondoljon arra, fiam, hogy a hazugság tönkreteszi az embert!

– Nem annyira, mint a becstelenség… és természetesen nem annyira, mint a lángok, melyek holnap hamuvá égetnek. Jobb lenne a kard… de nincs kit kiadnom, hogy megszerezzem.

– Gondolkozzon, fiam! Az utolsó pillanatig…

– Könyörgök, atyám, hagyjuk ezt!

– Ahogy akarja. Belefogunk hát az imába, melyet egész éjjel folytatunk.

– Nem. Bocsásson meg, de inkább arra kérem, hallgassa meg a gyónásom, és adja fel az utolsó kenetet, mely felszabadítja lelkemet a fájdalmas utazásra. Ma éjjel egyedül imádkozom… és alszom!

– Alszik? – kiáltott fel szinte felháborodva Sidoine. – Gondolja, hogy sikerülni fog?

– Úgy lesz, ahogy Isten akarja. Szívesebben vagyok négyszemközt vele…

A káplán beletörődő sóhajjal leült a kőpadra, és intett Olivier-nek, hogy térdeljen le előtte. Néhány percig csak a bűnbánó fojtott hangja hallatszott Természetesen meggyónta, hogy hazudott, de a gyóntató félbeszakította:

– Most feloldozom a hazugság bűne alól, de mi lesz, ha holnap ismét felteszik magának a kérdést?

– A hallgatás se nem vallomás, se nem hazugság. A gyónás végeztével Olivier megkapta a feloldozást a síró Sidoine-tól. A pap most először segédkezett halálraítélt mellett, és a férfira váró sors felkavarta. Becsületes, egyszerű ember volt, aki ebben a kis királyi kastélyban, mely egyáltalán nem is annak festett, éveken át távol maradhatott a nagy drámától, mely maga alá temette a Templomot. Most pedig ismét megégetnek valakit, talán a legutolsót, és éppen neki kell mellette lennie! A gondolat, hogy másnap ő kell a vesztőhelyre kísérje és támogassa, kétségbe ejtette.

Egy utolsó, remegő áldás után kifelé indult, de a fogoly még megkérdezte:

– Csak még egy szót, atyám! Nyilvános lesz a kivégzésem?

– Nem. Mint mondtam, az udvarban kerül rá sor, és a kapukat zárva tartják, egészen addig, míg a Szajnába nem szórják a hamvait… A király titokban akarja tartani.

– Köszönöm.

Olivier megkönnyebbült kissé. A gondolat, hogy a váratlan látványosságra odasereglenek a környékbeliek, köztük Mathieu hölgyei, hogy tanúi legyenek borzalmas agóniájának, felkavarta. Elviselhetetlen lett volna, hogy Aude szeme láttára égjen hamuvá, miközben talán képtelen visszafojtani fájdalmas kiáltásait: nem akarta, hogy a lány ezt az utolsó képet őrizze róla. Arról nem is beszélve, hogy esetleg megpróbálna a segítségére sietni. Hisz Bertrade azt mondta, szereti. Elképzelte, amint a király lábához veti magát, kegyelemért könyörög, és önmagát is veszélybe sodorja.

Ebben a pillanatban pedig, amikor Olivier semmit sem várhatott többé az emberektől, végre bevallotta magának az igazságot: félelmetes erejű szenvedéllyel szerette a lányt.

A szépséges kép, melyben lelkük egybeforrva repült az örökkévalóság felé, gyógyírként hatott. A csodálatos test, melynek emléke ott élt benne, rémisztő vágyat ébresztett benne. Meggyónta a papnak, aki feloldozta, de a szavak egyszerű kimondása is csak tovább szította a tüzet.

Bátorsága ellenére nem sokat aludt aznap éjjel. Senki, legyen bármennyire vitéz is, nem nézhet remegés nélkül a tűzhalál elé. Erősen imádkozott. Leginkább azért, hogy a viselkedése a nagymesterét kövesse. Ő azonban senkit nem fog megátkozni. Ez lesz az egyetlen különbség. Még a királyt sem, aki megtagadja tőle, hogy a nemesebb kard által haljon, ha csak nem adja ki a még élő társait, és főként Hervét, a testvérét.

Reménykedett, hogy a múlt emlékei, a büszke templomos testvériség, a keleti napsütés és különösen a Valcroze-ban töltött ifjúság és szeretett családja képei hozzásegítik majd, hogy végig kitartson. A lángok, melyek mártírrá teszik, megnyitják előtte a fény kapuját, ahol rátalál édesanyjára, Clément testvérre és bizonyára az apjára is, akiről oly régóta semmit sem tudott…

Szürkén és ködösen kelt fel a hajnal. Megjött az ősz, gyorsan eltelt az idő.

Mostanra pedig egyáltalán nem maradt számára több belőle. Amikor megérkezett Sidoine atya az ostyával és egy fiatal pappal, akinek csengőjére mindenki térdet hajtott előttük, Olivier is térdre ereszkedett, és őszinte átéléssel áldozott. Hónapok óta nem vette már magához Krisztus testét! A Templomban csak évente háromszor áldoztak, de az utolsó alkalom nagyon régen volt már, és az elítélt erőt merített az ostyából. Azután bejöttek a katonák, akik kísérik majd. Levetette ruháit, csak az ingét és a harisnyáját tartotta magán. Azután mezítláb és elöl összekötözött kézzel megindult a szűk lépcsőn.

Bár felkészült, az udvaron látottaktól elszorult a torka: a bal oldalon egy tőke állt egy nekitámasztott nagy karddal, jobb oldalon pedig a máglya. Itt azonban nem akkora farakást és szénahalmot hordtak össze, mint a Zsidók szigetén, csak egy sovány kis kupac volt hasábokkal és szénával egy oszlop körül, melyen egy kis deszka állt a lábnak. Vagyis lassú tűzön égetik meg, és a halála végtelen szenvedés lesz.

A hirtelen elsápadó Olivier a királyt látta maga előtt: a torony lépcsője előtt ült, Alain de Pareilles-jel és az öreg Fourqueux-vel az oldalán. Először eléjük vezették.

Térdet hajtott, de rögtön fel is emelkedett, és merészen Fülöp mozdulatlan szemébe nézett. Hogyan remélhette, hogy a pápa és Nogaret halála elnézésre indítja a hatalom megtestesült szobrát? Most rádöbbent, hogy szó sincs ilyesmiről, és a férfi kegyetlensége érintetlenül megmaradt. Homályos undort érzett.

– Nem akar mondani semmit? – kérdezte a király.

– Nem, hacsak azt nem, hogy amikor imádkozom Istenhez, hogy fogadjon be végtelen kegyelmébe, arra is kérem, hogy ugyanezt tegye a francia királlyal is, bár ez számomra nehezebbnek tűnik!

A szép arc meg sem rezdült. Éppen ellenkezőleg, mosoly árnyéka suhant át a keskeny ajkakon:

– Ott láthatja a hóhér kardját. Egyetlen név, és az szabadítja meg!

– És szégyentől megterhelt lelkem nem szállhat fel az égbe? Nem, felség!

– Legyen, ahogy akarja. Alain nagyúr, kísérje el!

A kapitány hátrahőkölt. Olivier azt hitte, vissza fogja utasítani, amivel bajt hozna a fejére. Ez a kivégzés határozottan nem hasonlított egyetlen másikra sem.

– Egy lovag jelenléte segíteni fog – jelentette ki.

Találkozott a tekintetük, és az elítélt egy könnycseppet látott a kapitány szemében.

Sidoine atya nyíltan sírt, és dadogva szavalta a haldoklók imáit, miközben a várúr idegesen rágcsálta a bajuszát.

A kivégző a máglyán felsegítette Olivier-t a deszkára, és odakötözte a póznához.

Szemerkélni kezdett az eső, és az elítélt kétségbeesetten arra gondolt, hogy így még rosszabbul ég majd a fa. Az ég felé emelte a tekintetét, hogy az arcán érezze a friss levegőt. Szinte beledermedt az erőfeszítésbe, hogy uralkodjon félelmén.

Kétségbeesetten imádkozott Istenhez és Szűz Máriához, hogy segítsék szépen meghalni. Amikor látta, hogy a hóhér a fáklyáját közelíti lehunyta a szemét… de szinte azonnal ki is nyitotta, ahogy meghallotta a király metsző hangját:

– Állj, hóhér!

A férfi meglepetten megfordult, de a szalma már lángra kapott. Pareilles ekkor rávetette magát, félrehúzta, és dühödten taposni kezdte a tüzet. Azután az ura felé fordult:

– Mit kíván felséged?

– Oldozza el azt az embert, Alain nagyúr, és hozza ide!

A szorgalom és a lelkesedés, mellyel engedelmeskedett, sokat elárult a kapitány érzéseiről, de támogatnia kellett Olivier-t, aki megrogyó lábakkal kis híján elesett, ám boldogan tért magához, ahogy a talaj hűvösét érezte meztelen lába alatt. Amikor Pareilles elengedte a király előtt, akarata ellenére térdre rogyott, de a fejét nem hajtotta le.

– Még most sem mond semmit? – kérdezte Fülöp. Olivier-nek kiszáradt a torka, miközben visszatért belé a borzalmas félelem: ez is csak újabb kínzási forma, és visszaállítják a máglyára?

– Mit mondhatnék? – szólalt meg alig hallhatóan.

– Legalább annyit, köszönöm! Megkíméljük a tűztől.

– Ó! Hálásan köszönöm, felség, hogy megengedi, hogy kard által haljak…

– A kardtól is megkíméljük… ami nem történne meg, ha kiadta volna a társait…

akikkel nincs többé mit kezdenem. Hamarosan szabad lesz…

– Szabad? – ismételte Olivier, és nem hitt a fülének.

– Vitézül kiállta a próbát anélkül, hogy elárulta volna a barátságot vagy az adott szót. Ritka az ilyen ember. Örülök, hogy megőrizhetek közülük legalább egyet! Most menjen!

– Felség… – kezdte Olivier.

A király azonban felállt, és a torony belseje felé indult, de még odaszólt:

– Elég! Menjen útjára Pareilles nagyúr utasításai szerint.

Ezzel a kapitánnyal a nyomában távozott, miközben Fourqueux odaugrott, hogy felsegítse a történtekbe egészen beleszédült Courtenay-t.

– Jól van, fiam, jöjjön! Nem maradhat így!

– Egy hálaadás erejéig azért igen! – tiltakozott Sidoine atya, aki örömében átölelte Olivier-t. – Isten igazi csodát tett! Talán életében először a felségünk megbocsátónak mutatkozott! Adjunk hálát együtt az Úrnak!

Letérdeltette az öreg lovagot, és hamis hangon belefogott egy vidám Te Deumba, melyhez a jelenlévők igyekeztek csatlakozni, annak mértékében, mennyire ismerték a hosszú hálaadó imát. Egyedül Olivier tudta végig követni. Végül visszavitték a börtönébe, hogy ott várja meg az események alakulását.

* * *

Ott találta a ruháit, melyeket sietve felöltött, bármennyire gyűröttek és piszkosak voltak, és úgy érezte, mintha a bőrét kapná vissza, melytől néhány percre megfosztották. Szeretett volna megmosakodni, ám ez szemmel láthatólag nem szerepelt a közeljövő programjában. Ellenben befalta a kenyeret és a fűszeres bárányt, melyet Legris hozott be egy kancsó suresnes-i borral, melyet szinte lélegzetvétel nélkül felhajtott, ő, aki máskor oly mértékletes volt. Ez is az életet jelentette azonban, és soha nem evett-ivott még ilyen jót!

Amikor Alain de Pareilles felkereste, körülbelül egy órával később, alva találta.

Elnézte egy pillanatig, majd megvonta a vállát, és felrázta:

– Talpra, uram! Ideje indulni!

Az alvó azonnal felpattant, a gépies mozdulattal, melyhez a Templomban töltött hosszú évek alatt szokott, ahol a szabályzat megkövetelte, hogy a legkisebb szólításra is azonnal talpon teremjenek.

– Hová visz? – kérdezte.

– Én? Sehova, hacsak nem a kastély kapujához. A király megmondta: szabad.

– Azt hittem, bizonyos feltételek mellett.

– Éppen ezeket fogom most elmondani. Először is a becsületére meg kell esküdnie, hogy soha többé nem emel fegyvert sem a király, sem a királyság ellen…

– Eszembe sem jutna! Ez a legkevesebb! Ugyanakkor ön előtt ünnepélyesen megesküszöm, kapitány – tette hozzá emelkedettebben.

– Ezenkívül el kell hagynia Franciaországot, de nem Angliába, Flandriába, Németországba vagy máshová kell mennie. Térjen haza Provence-ba: az otthonába.

– Van még otthonom?

– Az nem a mi gondunk. Ott jogában áll a gróf szolgálatába állni, aki egyben Nápoly királya is… ám nem feledkezhet meg róla, hogy ha ellentét alakulna ki közte és a francia király között, bár közeli rokonok, maga soha nem harcolhat ez utóbbi ellen.

Végül, ha véletlenül a Templom maradványaira bukkanna…

– Nem tartóztattak le Provence-ban is mindenkit, mint Franciaországban? –

jegyezte meg keserűen Olivier.

– De igen, de sosem lehet tudni. Bárhogy is van, ez is tilos az ön számára, hisz felérne azzal, hogy fegyvert fog a király ellen. Mindenesetre – folytatta Pareilles, és az övéből elővett egy zöld viaszpecsétes tekercset és egy kis erszényt – itt egy úti engedély, melyet felhasználhat az útja során… és egy kis pénz, hogy megéljen, hisz semmije sincs.

– Nem kérek pénzt! Csúf dolog, mely nagyban hozzájárult a testvéreim vesztéhez, és melyre nincs szükségem a mindennapi kenyeremhez.

– Nem utasíthatja vissza, amit a király ad. Fogja! Ha akarja, adja oda egy még szegényebbnek. Most pedig ideje indulnia! Ó, majdnem elfelejtettem: tilos Párizson áthaladnia! Túl könnyű lenne ott elvesznie.

– Míg a sűrű erdőkben ilyesmitől nem kell tartani – gúnyolódott Olivier. –

Nyugodjon meg, engedelmeskedem. Semmi más?

– Istenem, nincs, és ha készen áll…

Együtt haladtak lefelé a barbakán boltíve alatt. Az udvarról már eltűnt a kivégzés minden baljóslatú eszköze. Olivier megölelte a még mindig meghatott Sidoine atyát, köszönetet mondott Legris-nek, aki nagyon emberséges foglára volt, majd kilépett a hídra, és boldogan belélegezte a friss levegőt. A tenger felől támadt szél elsöpörte az égről a nyirkos szürkeséget, és a fényben megcsillant a folyó vize. A kapitány kezet nyújtott egykori foglyának:

– Jó hazatérést! – mondta. – Imádkozni fogok, hogy az Úr vigyázzon magára!

– Köszönöm… de miért tenné? Lázadó maradtam, akinek megbocsátottak.

– Éppen ezért, ezért a megbocsátó gesztusért, melynek tárgya lett. Nem is sejti, mennyire örülök neki!

– Gondolja, hogy rajtam keresztül a király felhagyott a haragjával a Templom iránt?

– Soha nem érzett semmi ilyesmit. Nincsenek személyes ellenérzései: csakis államiak!

– Még a hercegnők ügyében sem?

– Főleg nem abban. Azt hiszem, kedvelte őket… Alain de Pareilles búcsút intett és visszament a kastélyba, a kiszabadult fogoly pedig megindult a domboldalban a folyó felé. Addig követi majd a partot, míg nem talál egy átkelőt vagy egy révészt, aki átviszi a túlpartra, hisz Párizs hídjait nem veheti igénybe. Előbb azonban úgy döntött, elbúcsúzik a passiacumi hölgyektől, és megnyugtatja őket sorsa felől. Különösen egyiküket! Kegyetlen volt a gondolat, hogy nem látja többé, de legalább magával vihet róla egy utolsó képet, melyet a szíve mélyén őriz majd…

Őt látta meg elsőként. A ház mellett ült a kőpadon, ahol az öreg Mathilde szerette melengetni csontjait a napon, de nem volt egyedül: egy férfi állt mellette, és élénken beszélgettek. Nem Rèmi volt az, nem is Mathieu vagy Aubin, és Olivier nem emlékezett rá, hogy látta volna már ezt a vékony és egyenes hátat, a szalmaszőke tincseket a sapka alatt. Keserű ízt érzett a szájában, hisz úgy látta, Aude arca csupa gyengédség, ahogy rápillant. Tehát abban a percben, amikor ő, Olivier azt hitte, hogy a lányt emészti miatta az aggodalom, és amikor, ha nem kap kegyelmet, a hamvait éppen a Szajnába szórnák, a szeretett lány – elmúlt már az az idő, amikor becsaphatta magát érzéseit illetően! – nyájasan társalog egy ismeretlennel! És annyira csak rá figyel, hogy őt észre sem veszi, pedig felé fordulva ül? Ó, Istenem!… Lehetséges ekkora fájdalom hirtelen?

Éppen távozni készült, amikor egy kiáltás a helyéhez szögezte:

– Olivier úr! Végre itt van!

Margot volt az, egy kosár körtével tért vissza a gyümölcsösből, és ahogy meglátta, kezéből mindent kiejtve szaladt a házba, és Juliane-ért kiáltozott.

Aude felpattant. A férfi is hátrafordult, és a vendég így nem láthatta, hogy a lány arcát határtalan boldogság ragyogja be. Felismerte az idegent: Gildas d'Ouilly volt, a Nesle torony diákja. Hirtelen felhorkant benne a harag, ahogy megindult feléje.

– Mit keres itt? Mathieu mester tisztán az értésére adta, hogy nem akarja viszontlátni.

A támadásban a fiatalember bíborvörösre váltott, és visszavágott:

– Maga nem Mathieu mester, ugye? Egyedül ő vethetné a szememre a jelenlétem, és ha mindent tudni akar, éppen őt kerestem, amikor ide jöttem… egy héttel ezelőtt…

– Tehát nem is most először! És mi mondanivalója volt?

– Bár nem tartozik magára, szívesen elárulom, hogy tanúja voltam egy bizonyos Gontran Imbert nevű rőfös megbüntetésének, akit megvesszőztek és pellengérre állítottak, amiért meg akart szerezni magának egy passiacumi birtokot, mely a néhai Bertrade Imbert tulajdonát képezte, és nem ő volt az örököse, s ráadásul megpróbálta rútul kihasználni a birtok új, fiatal tulajdonosnőjét. Féltem, hogy baj érte Mathieu mestert, hisz nem szállt szembe a nyomorulttal, és…

– … és eljött megnézni, segíthet-e valamit – lépett közbe Aude, aki szeretett volna véget vetni a szócsatának, mely elfelhőzte Olivier viszontlátásának örömét. – Jó szándék vezette, nem szabad veszekednie vele!

– Veszekedni, én? – húzta el a száját megvetően Courtenay. – Ön bizonyára megnyugtatta a sorsa felől. Akkor miért jött vissza?

– Én kértem rá! Annyira aggódtunk magáért, hogy szeretett nagyanyám megbetegedett… és Gildas mester orvostudományt tanul.

Többre nem maradt ideje. Juliane szaladt ki a házból, arcán azzal az örömmel, melyet a vendég Aude szeméből remélt volna. Szó nélkül a nyakába ugrott, és többször is cuppanósan megpuszilgatta:

– Végre itt van! Istenem! Annyira féltünk, és lehetetlenség volt bármit is megtudni!

… Ó, hála legyen az Úrnak! Életben van! De jöjjön gyorsan, jó anyánk türelmetlenül várja!… Nagyon beteg…

A többiekkel mit sem törődve megragadta Olivier kezét, és magával húzta a házba.

A férfi hagyta magát, megkönnyebbült, hogy megszabadulhat a vitából, melyért szemrehányással illette magát, hisz nevetségesnek érezte, hogy egyáltalán belefogott.

Alig valamivel azután, hogy megszabadult a borzalmas halálból, és annyi erőfeszítést tett, hogy az örökkévalóság szépségei felé forduljon, hirtelen hozzá méltatlan szintre süllyedt vissza a földön. Nincs joga szeretni ezt a lányt, s még kevésbé beleszólni az életbe, melyet választott magának. Örökre el kell felejtenie Bertrade szavait Lehet, hogy tévedett…

Mathilde az egyik emeleti szobában pihent, és Olivier egyetlen pillantással felmérhette, hogy közel a vég. Az asszony nehezen, zihálva lélegzett, és színevesztett, beesett szemű arcában elkeskenyedett az orra, mégis sikerült rámosolyognia az érkezőre. Még felé is emelte a kezét, melyet Olivier megfogott.

– Itt van – suttogta. – Istennek… legyen hála!

– Ne beszéljen. Kimeríti.

– Beszélnünk… kell. Négyszemközt.

Nem kellett megismételnie. A három nő engedelmesen átment a szomszéd szobába, miközben Olivier az ágy mellé térdelt, hogy közelebb lehessen a beteghez:

– Rám akar bízni valamit?

– A fiamat! Megőrült… azt hiszi… ő a nagymester eszköze… és meg akarja ölni a királyt. Meg kell… akadályozni!

– Hogyan? Azt sem tudom, hol van!

– Corbeil-ben… a Notre-Dame kanonokjainál…

– Dolgozik, amikor megesküdött…

– Nem… katedrális… és főként… azt várja… hogy a király… mint minden ősszel…

vadászni menjen Fontainebleau-ba… Azt hiszi…

Fulladásos roham fojtotta belé a szót és vetette hátra az ágyban. Olivier a karjába vette, hogy megtámassza és segítse a légzését. Látta, hogy az asszonyon többször is eret vágtak, és bizonyára nincs már segítség. Gyengéden visszafektette a párnára, és elvett az éjjeliszekrényről egy sötét folyadékkal félig töltött kis tálat, megszagolta és ivott belőle néhány kortyot Gyógytea volt, melybe biztosan kevertek borostyánt és örvénygyökeret – bizonyítva, hogy Gildas érti a dolgát. Ismét felemelte Mathilde-ot, hogy megitassa, de az asszony alig egy kortyot nyelt le, majd félrefordította a fejét és a maradékot kiköpte.

– Nem, felesleges! – suttogta. – Meg fogok halni, és így van jól. Maga…

könyörgöm… keresse meg a fiam! Meg kell mentenie… saját magától.

Lehunyta a szemét, és nyögésére beszaladt Juliane. Egy kendő segítségével letörölte az anyósa állán és nyakán csorgó folyadékot, majd eligazgatta a párnákat és a takarót.

– Most már mellette maradok, de magának, nagyuram, el kell rejtőznie. Aubin elment az argenteuil-i papért: hamarosan megérkezik.

– Elrejtőzni? Nem. Elmegyek. Csak búcsúzni jöttem.

– Búcsúzni? Miért?

– Elűztek a királyságból. A szavamat adtam a királynak…

– Ó, istenem! És hova megy?

– Provence-ba. Hazamegyek Valcroze-ba… ha még van otthonom!

– És ha nincs többé?

– Megmarad a hazám… a Verdon szépséges völgyei, és a sok jó ember, aki ismer…

Meg fogok élni: egy kunyhó elég lesz…

Gyermekkora vidékének felidézésére a kemény arc gyengéd fényben ragyogott fel, de a haldokló meghallotta a szavait:

– Tehát… nem segít Mathieu-nek?

Mathilde sírni kezdett, és természetesen köhögni, miközben lélegzése félelmetes hörgéssé változott. Juliane sietve odasúgta:

– Egyfolytában azt ismételgette, hogy csak maga tántoríthatja el Mathieu-t a tervétől. Hiába mondogattam neki, hogy maga fogoly… és talán sosem látjuk viszont, makacsul állította, hogy visszajön. És lám, itt van.

Szemrehányás tükröződött a hangjában, könyörgő tekintetében. Olivier hirtelen fáradtnak érezte magát. Azt remélte, hogy a végső búcsúzás előtt néhány percnyi derű

és szeretet lesz osztályrésze, mely az iránta érzett aggodalomból táplálkozik, s melyet balzsamként vihet magával, hogy az eljövendő életben átmelengesse a szívét. Aude-ot azonban meghitt beszélgetésben találta Gildasszal. Juliane csak azért ugrott olyan boldogan a nyakába, mert Mathilde jóslata teljesült, és rá számítanak, hogy észre téríti Mathieu-t. Szomorú, de úgy kell elfogadni az eseményeket, ahogy jönnek: ebben a házban csak átutazó volt, akinek segítettek, és akinek még törlesztendő számlája van.

– Hol van Corbeil? – kérdezte.

– Hét vagy nyolc mérföldre északra Fontainebleau-tól, Fontainebleau pedig…

– Azt tudom, hol van. A régi időkben… jártam ott a nagy dromelles-i parancsnokságon. Nincs messze, és ismerem a királyi udvarházat.

– Oda megy?

– Miért ne? A déli úton van, melyen haladnom kell, és nem írták elő pontosan, mennyi idő alatt kell távoznom. Engedelmükkel összeszedem a csűrből a kevéske holmimat, és indulok…

– Hogyan? Máris? Későre jár. Maradjon legalább ma éjjel.

– Nem. Nem szeretem a hosszúra nyúló búcsúzást. Egyébként…

Odakint kis harang hangja hallatszott: megérkezett az argenteuil-i pap az oltáriszentséggel, s bizonyára egy ministráns kísérte. Olivier éppen ebben a pillanatban ment le, és látta, hogy a pap belép a házba, kezében hozva az ibolyaszín kendővel letakart szentséget. Térdre ereszkedett előtte, és csak akkor emelkedett fel, amikor a férfi lépte alatt megnyikordult a lépcső. Aude állt előtte, de közvetlenül a nyomában Gildasszal. Hűvösen meghajolt:

– Ég önnel, kisasszony! Megpróbálom észre téríteni és hazaküldeni az édesapját.

– Nem fog visszajönni, mert nem akar az én házamban lakni.

– Majd meglátjuk! A küldetésem végeztével folytatom az utam…

– Nem fogja meghallgatni! Dühös mindazért, amit értünk tett.

– Higgye el, elérem, hogy meghallgasson. Rèmi vele van, gondolom?

– Igen, de…

– Ketten sikerrel járhatunk! Ég áldja, kisasszony! Az édesanyja hívja.

Ezzel elhagyta a házat. Aude követni akarta, de Gildas visszatartotta.

– Fel kell mennie. Majd én beszélek vele.

A fiatalember éppen akkor ért a kertbe, amikor Olivier bement egykori lakhelyére, és mivel nem mert utána menni, inkább kint várakozott. Nem tartott sokáig: négy vagy öt perc elteltével Olivier előjött, vállán egy zsákkal, melybe váltás ruháit csomagolta, melyeket kimosva, kivasalva talált. Összeszaladt a szemöldöke, ahogy meglátta Gildast:

– Mit akar?

– Megtudni, miért gyűlöl. Mert gyűlöl, nem igaz?

– Nincs okom szeretni. Megtiltották magának, hogy ide jöjjön, és mégis megragadta az első ürügyet, hogy ide fusson és hasznossá tegye magát. Jó munkát végzett, elismerem, de bevallom, nem értem, miféle szándékai lehetnek egy leendő

papnak…

– Orvos leszek… és nem pap, hisz nincs bennem elég elhivatottság.

– Az itteni kisasszony térítette el?

– Meg kellene értenie. Nem templomos volt?

– Most is az vagyok. Tudtommal nem szegtem meg a fogadalmam.

– Egy jogász azt mondaná, a fogadalma érvényét vesztette, hisz a Templom nem létezik többé. Ennek ellenére szerelmes belé, ugyanúgy, mint én. Ettől ellenségek kell legyünk, amikor pedig együtt küzdöttünk?

– Nem vagyok az ellensége. Csak azt akarom, hogy hagyjon békén. Hosszú út áll előttem.

– Induljunk el együtt. Amint a pap végzett, elköszönök és visszamegyek Párizsba.

– Párizs számomra tiltott.

– Ebben az esetben át kell kelnie a Szajnán. Egy okkal több, hogy magával menjek.

Biztosan találunk egy csónakot, és átviszem.

– Nem kérek a társaságából…

Olivier félretolta a fiatalembert, és gyors léptekkel megindult a kapu felé, de Gildas nem hagyta annyiban. A nyomába szegődött, s vele együtt fordult a Szajna felé vezető

útra.

– Istenem, ne legyen ilyen makacs. Engedje, hogy segítsek.

– Miért? Hogy aztán csilloghasson a szíve hölgye előtt?

– Ó, milyen igazságtalan és kegyetlen. Jó szándék vezérel, higgye el.

– A pokolba vezető út is jószándékkal van kikövezve! Kérem, kíméljen meg, és menjen vissza!

– Nem. Addig nem, míg meg nem bizonyosodom róla, hogy épségben átkelt a folyón. Ez… kötelesség számomra.

– Ugyan miért?

– Talán mert maga olyan ember, akit nem lehet nem csodálni…

Most már futott Olivier mellett, aki gyors léptekkel haladt lefelé, hirtelen azonban megállt és szembefordult az alkalmatlankodóval:

– Nos, akkor csodáljon a távolból. Békén hagy végre?

– Nem. Bocsásson meg!

Olivier kimerülten felsóhajtott, letette a zsákját, és katapultként lendült előre az ökle Gildas álla felé, aki egyetlen nyögés nélkül összerogyott a vöröslő fűben. Ezután Sancie fia újra felvette a zsákját, és hátra sem nézve folytatta az útját. Hirtelen sokkal jobban érezte magát…

XIII. fejezet

Mathieu de Montreuil

Amikor két nappal később Corbeil látótávolába ért, Olivier megállt egy pillanatra, hogy kifújja magát és tájékozódjon a keskeny hegygerinc csúcsán, mely a Szajna völgyét az Essone-étól elválasztotta. Kilátóhelyéről megértette, miért vállalkozhattak a helyi kanonokok a templomuk helyreállítására, és miért engedhették meg maguknak egy olyan katedrálisépítő szolgálatait, akit a király rendőrsége keres. A két folyó közé ékelődve, melyek felett egy szép híd ívelt át, a kisváros nyüzsgő képet mutatott malmaival, melyek lapátjait vagy a szél forgatta, vagy a víz sodrása, hajói pedig Párizsba vitték a lisztet és az egyéb helyi termékeket. A tornyokból angelusra hívó lágy harangszó hallatszott. A vízről felszálló pára – egyre rövidültek az őszi napok – nem engedte megszámolni őket, sem kivenni részleteiket. Bizonyára az kellett volna a legmagasabb legyen, amelyiken Mathieu és Rèmi dolgozott, de ha súlyos károkat szenvedett, lehet, hogy éppen a legalacsonyabb volt. A környéket, míg a szem ellátott, mezők, utak és termőföldek alkották, a távolban az erdők fekete sávjával.

Az utazó rövid pihenés után már indult is tovább, tűzre, meleg levesre és ágyra vágyott: mindezt megtalálja az Esson vize táplálta árokba merülő falak mögött.

A város egyik kerületére nyíló, boltíves kapuhoz igyekezett. Odafent egy kastély tornyai rajzolódtak; ki, mely már nem a grófok tulajdona volt: VI. Lajos a koronához csatolta és a királynéknak ajándékozta Corbeil-t, ám azóta, mint királyi várost, csak még jobban őrizték, hisz Saint-Denis és a lendit-i vásár mellett ez volt a főváros fő

élelemszállítója.

A nagy felvonóhídra érve egy őr alabárdja állta Olivier útját, és a katona megkérdezte, hova megy.

– Dolgozni a káptalan kanonokjaihoz.

– Melyik káptalanhoz? Kettő van.

– Igazán? Nem tudtam. Ahhoz, amelyiket a Miasszonyunknak szentelték – vetett keresztet az utazó.

– És honnan jössz?

– Párizsból. Kőfaragó vagyok. De miért ez a sok kérdés?

– Szeretjük tudni, ki jön ide. Különösen így estefelé.

Úgy tűnt, a férfi nem akar utat engedni. Bizonyára unatkozott. Majdnem olyan magas volt, mint Olivier, és erős felépítésű: talán szórakoztató összecsapásra vágyott.

Az érkező azonban udvarias maradt:

– Legyen olyan szíves, mondja meg, hol van a Notre-Dame.

– Egy pillanat. Ne olyan sietősen.

– Fáradt vagyok. Tehát mondja meg, amit tudni akarok, és engedjen be! – mutatta meg Olivier a Pareilles-től kapott úti passzust. A katona bizonyára nem tudott olvasni, de a királyi pecsét nagy hatást tett rá. Hátralépett, és függőleges helyzetbe állította a fegyverét.

– Ó! Bocsásson meg! Ez itt a Saint Léonard kerület. Menjen ezen az utcán egyenesen a hídig. A túloldalon meglátja a káptalan tornyát, majdnem közvetlenül a vízparton.

– Köszönöm.

Olivier nem késlekedett tovább, áthaladt a boltív alatt, melyből mögötte leereszkedett a kapurács. Ahogy haladt előre, egyre csendesedett az utca forgataga, az élet a házak belsejében folytatódott, ahol az esti étkezéshez készülődtek. Becsukódtak az ablaktáblák, és egy taverna előtt beszélgető három férfit, valamint egy csuprot cipelő

gyereket leszámítva senkivel sem találkozott. A hídra érve azonnal megpillantotta a keresett templomot, és feltételezte, hogy a körülötte álló magastetős házakban laknak a kanonokok. Azt is látta, hogy a templomhajó keresztfájához csatlakozó tornyot állványzat veszi körül, melyen éppen senki sem dolgozik. Néhány nagy lépéssel elérte a terecskét – jelentéktelen volt egy ilyen szép szentélyhez képest! –, melyet a kanonoki házak köre alkotott. Gyertyák fénye sütött át a templom ablakain, és az esti mise hangjai szűrődtek ki. Úgy gondolta, a szertartás végén megtudhat valamit, ezért levette a sapkáját, és a szenteltvízzel keresztet vetve térdet hajtott a bejáratnál.

A kanonokokat leszámítva kevesen voltak: néhány öregasszony és egy maroknyi férfi. Olivier lassan előrement a két dupla oszlopközös rövid hajóban, melynek árkádjai páros oszlopokon nyugodtak. Szakértőként csodálta az építészeti egység szépségét, az oszlopfőket, melyeken különös flóra és fauna díszlett. Már majdnem elérte az oltárt határoló fénykört, amikor felismerte Rèmit. A kövezeten térdelt, arcát a kezébe temette és mélyen imádkozott. Olivier nem akarta megzavarni. Megvárta, míg felemeli a fejét, csak azután ment oda mellé. Rèmi természetesen ránézett, és őszinte öröm ragyogott fel szomorú arcán:

– Olivier? Ó, Istennek legyen hála, amiért meghallgatta imámat és segítséget küldött!

– Ennyire nagy szüksége van rá?

– Igen! De menjünk ki! Ott nyugodtabban beszélhetünk.

Megkerülték a templomot egészen a templomfőig, ahol a kunyhók álltak, és ahol az építkezés folyt. Rèmi bement az egyik kunyhóba. Egy asztal állt benne terveket tartalmazó tekercsekkel, két szék és egy olajlámpás, melyet a fiatalember meggyújtott: a fény megvilágította elgyötört vonásait. Olyan sötét volt az arckifejezése, hogy Olivier meg is feledkezett éhségéről és fáradtságáról. Ugyanakkor időt akart hagyni Rèminek, hogy megeméssze az érkezését, ezért egy semleges kérdéssel kezdte:

– Hogy lehet, hogy csak két kunyhó van? Hol vannak a munkások?

– A Saint Léonard apátság mindennap ideküld három munkást, és ketten vannak a városban. De üljön le, és mesélje el, miféle csoda folytán került ide.

– Valóban csoda történt. Miután azzal fenyegetett, hogy lassú tűzön eléget, a király beérte annyival, hogy elűz a királyságból. Hazaküld Provence-ba.

– Tehát csak átutazóban van? – ült ki Rèmi arcára a csalódás. – Pedig úgy megkönnyebbültem…

– Hadd fejezzem be. Azt nem kötötték ki, mennyi időm van, és megígértem az édesanyjának és a nagyanyjának, hogy meglátogatom. Végül is erre vezet az utam.

– Köszönöm! Jól vannak?

– Az édesanyja és a húga igen, de…

– Mathilde nagymama?

– Nem hiszem, hogy viszontlátná: éppen az utolsó kenetet vette fel, amikor elindultam. De a szelleme egy percre sem hagyta el. És csakis Mathieu mester és maga foglalkoztatta.

Rèmi keresztet vetett, és letérdelt egy rövid imára, melyhez Olivier is csatlakozott.

– Itt Bemard d'Autun mester néven ismerik – magyarázta a végére érve. – A kanonokok határoztak így, hogy anélkül dolgozhasson, hogy túlzott kíváncsiságot ébresztene, és a feljelentést kockáztatná.

– Bölcs döntés. No de hol van most?

Rèmi kinyitotta a deszkaajtót, és a Szajna-parton álló kis házra mutatott:

– Ott. Mindketten ott lakunk, és csak a munka kedvéért mozdul ki. Az ideje többi részében egy ablakban ül, melyet innen nem látni, de ahonnan belátja a túlpartot és a folyót. A király érkezését lesi. Igaz, van egy másik út is Essonnes-on át, de a felségünk erre szeret jönni.

– Miért lesi éjszaka?

– Miért ne? Előfordul, hogy Fülöp, ha nem siet, vízi úton érkezik Fontainebleau-ba, és pihenni akar egy keveset. Ha pedig lovon ül, mint a legtöbbször, a városkapukon bármikor beengedik. Tehát az apám mindig lesi!

– Sosem alszik?

– De igen, de nagyon keveset. Egy vagy két órát, és olyankor nekem kell őrködnöm helyette. Egyre jobban megváltozik…

– Találkozhatok vele? A családja azt mondta, hogy most már gyűlöl, és nem akar a passiacumi házban lakni.

– Sosem beszélt magáról, így nem tudom, most hogyan vélekedik.

– Meg kell próbálnunk kideríteni. Engedelmével, Rèmi, holnap felkeresem azzal az ürüggyel, hogy Mathilde asszony halálhírét hozom. Majd meglátjuk. Most azonban –

bocsásson meg, barátom! – szeretném, ha útbaigazítana egy szerény fogadó felé, ahol ágyat és vacsorát kaphatok…

– Ó, kérem, bocsásson meg! Csak magamról és az enyéimről beszélek, mintha nem kimerítő út állna maga mögött. Elkísérem az egyik kőművesünkhöz, Paulinhez.

Jacqueline, a felesége fogadót vezet a Grand Saint-Yon híd mellett. Icipici, de tiszta hely. Erős asszony, akihez rendes emberek járnak. Oda viszem.

Nem sokkal később a kőműves felesége, egy szilaj, fürge és zsémbes, erős karú és bajuszos asszonyság leültette az utazót egy fokhagymával és póréval gazdagon fűszerezett marharagu elé, melyhez házi almabort szolgált fel. Rèmi úgy mutatta be a barátját, mint provence-i kőfaragót, aki egy ideig Bemard mesterrel dolgozott, és aki egy északon tett utazás után csatlakozott hozzájuk. Ennek eredményeként Paulin is előjött a vendég szórakoztatására.

Leült vele szemben egy üveg pálinkával, és belefogott élete elbeszélésébe, miközben kiadós adagokat töltött magának. Olivier keveset ivott, azt is csak azért, hogy ne sértse meg a férfit. Nagyon álmos volt, és végül mindkettőjüket elnyomta az álom: egyiküket mert nem bírta tovább, másikukat mert sokat ivott… Úgy tűnt, a gazdaasszonynak nem okoznak gondot. Leszedte az asztalt, bevitte a férjét a hátsó terembe, Olivier-t pedig egy takaróra fektette a kemence mellett: túl magas és nehéz volt ahhoz, hogy felvigye az emeletre.

Ott talált rá Rèmi, amikor reggel érte jött:

– Az éjjel beszéltem az apámmal. Hajlandó találkozni magával, ami már több, mint amit reméltem.

– Gyorsan megmosakszom, és jövök.

Nagyon hűvös volt a reggel. Olivier mégis vizet húzott az udvari kútból és megmosakodott, csak a borotválkozásról tett le: nehéz lett volna az eljárás a jéghideg vízben. Ezután kefét kért Jacqueline-tól, aki csodálattal figyelte – a férje nem volt ilyen kifinomult, és örült, ha kéthavonta egyszer rá tudta venni a fürdésre! –, rendbe szedte a ruháit, felhajtotta a levest, melyhez egy nagy szelet kenyeret kapott, azt azonban már útközben ette meg, nehogy túlságosan próbára tegye „Bemard mester” türelmét.

Az építkezésen találták a férfit, tervekkel és szögmérővel a kezében éppen instrukciókkal látta el Cauvint, aki örömmel üdvözölte Olivier-t.

– Jó, hogy újra együtt a régi csapat! Sok szép rendbehozni való vár itt ránk!

Mathieu fogadtatása nem volt ilyen lelkes. Csak egy biccentéssel felelt egykori kőfaragója köszöntésére, és intett, hogy kísérje el az előző esti kunyhóba, de nem kínálta hellyel. Maga is állva maradt, az asztalnak támaszkodott csálén összefont karral, jobb kezével támasztva sebesült vállát, mely még mindig fájt. Bizonyára így lesz már élete végéig, különösen nyirkos és hideg időben, gondolta magában Olivier, elkeseredetten látva, mennyire rosszul néz ki az építész. Egykor oly telt, oly fenséges arca ezernyi ráncba mélyült, mint a patakok vájta hegyoldal. A száj határozott vonala keserű kifejezést öltött, és a szinte teljesen megőszült szemöldök alatt a szemében furcsa, egyszerre zavart és elrévedő fény csillogott, melyet sosem láttak azelőtt. A férfi minden bevezető nélkül nekitámadt.

– Rèmi azt mondja, meghalt az anyám.

– Igen. A szentségben és a szenvedéséről megfeledkezve, hisz csakis magára gondolt, mester. Azért vagyok itt, mert ő és Juliane asszony megkértek rá. Mindketten könyörögve kérik – ez volt Mathilde asszony utolsó gondolata is! –, hogy tegyen le őrült tervéről, mely csak további könnyeket és szenvedést szülne…

– Miért nem beszél a lányomról? Benne nem élnek ugyanezek a félelmek?

– Vele nem beszéltem, de tudom, hogy szereti magát.

– Kevésbé, mint magát, azt hiszem, de nem ez a kérdés. Azt akarják, hogy gondoljam meg magam, nem igaz?

Olivier mindössze felsóhajtott és megvonta a vállát. Mathieu továbbra is ugyanazon a metsző hangon folytatta:

– Sosem másítom meg a döntésem. Ők is pontosan tudják!

– És úgy döntött, hogy megöli Fülöpöt, és egy percig sem törődik a tragikus következményekkel, melyeket ez, igaz, saját magára is jelent, de még inkább azokra a szerencsétlen nőkre, akiknek semmi közük egy olyan áldozathoz, melyet egy halottért hoz. Ők egyszerűen élni akarnak. És békében, ha lehetséges!

– Csakhogy nem lehetséges! Fülöpnek meg kell halnia, mert Jacques mester ezt követeli.

– Olyan gyenge az Istenbe vetett hite, és olyan hatalmas a gőgje, hogy azt merészeli hinni, hogy az Úr magát választotta küldöttének? A pápa meghalt, Nogaret meghalt… és a maga segítsége nélkül, amennyire tudom!

– Igaz, igaz! Kelemen pápát azonban bíborosok vették körül, akik mind potenciális ellenségek voltak, Nogaret pedig, akit mindenki gyűlölt, polgárként élt. A király, akit Reimsben koronáztak meg, aki az Úr felkentje, más eset. Valakinek testestül-lelkestül a vesztének kell szentelnie magát. És ez a valaki én vagyok.

– Szép magabiztosság! Honnan veszi?

– Jacques mester utasításaiból. Többször is megjelent álmomban, és belém vésődtek a szavai: „Csapj le merészen! – mondta. – Csapj le habozás és gyengeség nélkül! Felszabadítasz mindenkit, aki Fülöp igája alatt szenved, és nagy lesz a jutalmad, amikor csatlakozol hozzám!”

Ahogy beszélt, Mathieu arca egészen átszellemült, és az ég híján a mennyezet felé emelte a tekintetét. Olivier Rèmit nézte. Ő beletörődő vállrándítással hajtotta le a fejét.

Valóban nehéz egy látomások lakta férfival vitatkozni. Olivier, bár kissé kifogyott az érvekből, folytatta:

– Arra gondolt-e, hogy ha a király meghal, Gontran Imbert talán azt hiszi, visszamehet Passiacumba, hogy bosszút álljon?

– Nem kötötték fel?

– Legnagyobb sajnálatomra csak vesszőzésre és pellengérre ítélték, valamint szigorúan megtiltották, hogy negyed mérföldre megközelítse a házat… de ha Fülöp vaskeze eltűnik, a Civakodót nem lesz nehéz befolyásolni.

Mathieu dühös pillantást vetett rá:

– Majd gondoskodunk róla, ha eljön az ideje! Különben is tudja, mit gondolok arról a házról. Minél előbb kiköltözik onnan a feleségem és a lányom, annál jobb. És mivel az édesanyám mozgásképtelensége már nem szögezi oda őket, értük küldöm Rèmit.

Van elég hely számukra az itteni házban, melyet a kanonokoktól kaptam. Itt legalább együtt leszünk, és átkelhetünk a határon, amint teljesítettem a feladatom.

– Mert azt hiszi, élve megússza? Még ha a célpontja kis kísérettel jön is ide, mindig lesz mellette legalább néhány őr és Pareilles kapitány, aki mindig résen van, és nem kímélné magát sem. Mi lesz akkor az asszonyokkal? Annyira őrült nem lehet, hogy azt hiszi, hogy a kanonokok jóságosan itt tartják őket, ha maga megszegi a nekik tett ígéretét, és királygyilkosnak áll…

– Majd Isten gondoskodik róluk. Isten… és Jacques mester!

Nem volt remény. Olivier feladta:

– Magának mindenre van válasza! Figyeljen ide… egyelőre hagyja békén őket.

Lassan beáll a tél. Nehezen járhatók lesznek az utak, különösen ha korán jön a fagy és a hó. Kemény próbatétel lenne az út a hölgyeknek, akik friss gyászban vannak. Hagyjon nekik egy kis időt, hogy elsirassák Mathilde asszonyt, drága édesanyját, alig valamivel szegény Bertrade asszony tragikus vége után!

Mathieu, abban a meggyőződésben, hogy győzelmet aratott, mélyen felsóhajtott, és felengedett arcán a feszültség.

– Talán, talán! Várjunk még egy cseppet! Elég lesz akkor értük küldeni, amikor… a célpontom – határozottan megtetszett neki a szó – felbukkan. Most lássunk munkához. Kiveheti belőle a részét, Olivier, ha, mint a fiam mondja, ez a vágya…

– Ez a vágyam, de nem ma. Rèmi bizonyára azt is elmondta, hogy csak átutazóban vagyok Provence, a szülőföldem felé, és csak az édesanyja kérésére álltam meg itt, valamint azért az örömért, hogy néhány napig ismét a keze alatt dolgozzak, mint egykor. Párizsba nem mehetek.

– Annyiszor jön vissza, ahányszor csak akar, ha teljesítettem a feladatom…

– Nem, mert a szavamat adtam. És mielőtt ezt a néhány napot magával töltöm, szeretnék elmenni imádkozni az egyik parancsnokságunk romjaihoz, mely a környéken található…

A meséje hatalmas hazugság volt, melyet egy, a kérlelhetetlen erkölcse számára még nagyobb bűn érdekében eszelt ki, de támadt egy ötlete, mellyel megmenthette Mathieu-t és az övéit az őrültségtől. Igen, hazudott, de ami még rosszabb volt, önmagát is el fogja árulni, mert megszegi a királynak adott szavát.

Nemcsak visszakozik, de Párizsba is elmegy, remélve, hogy Isten megbocsátja a bűnét, hisz tudja, hogy barátságból… és szerelemből követi el. Mielőtt elmegy, legalább megvédelmezi annak a jövőjét és életét, akit szeret. Azután az egész életét vezeklésre fordíthatja…

Rèminek, aki nehezen titkolta meglepetését, csak annyit mondott, hogy meg kell látogatnia valakit, akitől tanácsot és talán segítséget remél.

– Megpróbálom teljesíteni a nagyanyja utolsó kérését. Amíg visszajövök, vigyázzon rá, ha esetleg…

– Megértettem! Sokáig marad távol?

– Két napot. Talán hármat. Isten óvja, Rèmi!

– Magát is, Olivier!

Egy órával később Courtenay útban volt Párizs felé.

Még aznap este, éppen a kapuzárás előtt odaért. Gyorsabban gyalogolt, mint valaha, annyira sietett elvégezni a küldetését és visszatérni a törvényesség útjára.

Ahelyett, hogy elnehezítette volna, szárnyakat adott a lelkiismerete súlya.

Száraz maradt az idő, és alig volt piszkosabb, mint Corbeil-be érkeztekor, amikor elérte Gros-Moulu kocsmáját. Lerogyott az egyik zsámolyra, és egy kupa bort kért…

Hízelgő barátsággal fogadták, vagyis nem kérdeztek semmit. A fogadós mindössze nagy jóindulattal mosolynak nevezhető grimasszal megjegyezte:

– Rég láttunk!

– Bizony! Az ember nem mindig azt teszi, amit akar. Itt van? – tette hozzá felfelé bökve Olivier.

– Le se jött egész nap. Igaz, a Notre-Dame-ban éppen az első misére készülődtek, amikor hazajött.

– Nem is tudtam, hogy így ismered a katedrális szokásait – nevetett Olivier néhány pénzdarabot téve az asztalra. – Készíts valami laktatót kettőnknek, amit felvihetek.

A kért ételekkel – sajttal, kenyérrel, borral – felszerelkezve Olivier felkapaszkodott a manzárdba. Csukva találta az ajtót, és többször is bekopogtatott, mire egy minden eddiginél kócosabb fej bukkant fel a nyílásban. Nehezen nyitotta ki a szemét, de azért felismerte a látogatót:

– Nocsak! Maga az? Mi szél hozta? – méregette elégedetten a vacsorát Montou.

– Egy kérés szele. Szükségem van a segítségére.

Nagyon hideg volt a manzárdban, hisz a tűzvésztől való félelem lehetetlenné tette a fűtést, és a helyiségben áporodott volt a levegő. Montou kinyitotta az ablakot, mielőtt visszarogyott volna a szalmazsákjára, azután intett a vendégének, hogy üljön le ő is.

Ivott egy kupa bort, vágott egy darab sajtot és egy vastag szelet kenyeret, végül megszólalt:

– Mit tehetek magáért? Megint meg kell mentenünk egy ifjú hölgyet?

– Nem. Istennek és magának hála ő jól van. Az apja forog nagy veszélyben.

– Mathieu de Montreuil? Letartóztatták?

– Még nem, de könnyen lehet, hogy hamarosan megtörténik. Átvette a maga régi tervét, hogy a túlvilágra küldi Fülöp királyt. Azt állítja, hogy a nagymestert látja álmában, aki rá bízta a bosszút!

– Maga hisz neki?

– Nem igazán . Szerintem csak rögeszme, és már képtelen különbséget tenni az álom, a valóság és a gyűlölete hangja között.

– Talán neki van igaza. Maga szerint a pápa és Nogaret természetes halállal haltak?

Az ingemben fogadok – pedig csak egy van! –, hogy diszkrét kezek gondoskodtak róluk… Jó felségünk még csak… negyvenhat éves, ha jól számolok, és atlétaalkat. Nála egészségesebb embert képzelni sem lehet.

– Bizonyára, de Mathieu a híres éjszakán súlyos sebet kapott, és alig tudja használni a bal karját. Ügyetlen lesz, és el fogják fogni…

– És azt akarja, hogy segítsek neki?

– Távolról sem.

– Hogy cselekedjek helyette?

– Még kevésbé! A Notre-Dame még mindig a szószólója?

– Nogaret halála óta nem, melyet közhírré tettem… de nehéz lett a dolog. A püspök nagyon óvatos, és szigorú a felügyelet…

– A pecsétőr több mint négy hónapja halott, és elvben magának nincs több bejelentenivalója… hacsak nem a király halála, azt pedig a lélekharangok úgyis tudatják.

Pierre de Montou kiitta a bort, az inge ujjába törölte a száját, szipogott egyet, majd megjegyezte:

– Ha megmondaná pontosan, mire gondol, sok időt nyerhetnénk.

– Azt szeretném, ha a katedrális felszólítaná Fülöpöt, hogy idén ősszel ne menjen Fontainebleau-ba vadászni, mint máskor.

– Mathieu ott várja?

– Egyelőre Mathieu Corbeil-ben van, ahonnan egyfolytában a királyi menetet lesi.

– No de maga, meg a fia nem elég felnőttek hozzá, hogy megakadályozzák őrült tervét?

– Örömmel hallom, hogy ma már maga is annak tartja! Talán jobb, ha elmesélem, mi történt azóta, mióta elváltunk a Nesle toronynál. Persze ha van ideje.

Montou elnyúlt a fekhelyén, és feje alatt összefonta a karját:

– Ó, bőven van! Tudja, hogy éjjeli bagoly vagyok!

Olivier nem volt a hosszas mesék embere, és beszámolója röviden, tömören hangzott. Montou félig hunyt szemmel hallgatta, mint egy gyermek, akit mesével ringatnak el, de a királyra vonatkozó szakaszra felemelkedett és különösen figyelmes lett:

– Visszaadta a szabadságát? – döbbent meg.

– A szavamért cserébe, hogy elkerülöm Párizst, és soha nem térek vissza Franciaországba. Életemben először szegtem meg a szavam, hogy eljöjjek magához –

tette hozzá szomorúan Olivier. – Szégyellem magam, de ez az ára számomra Mathieu megmentésének! Meg tud érteni?

– Elég lovagság maradt még bennem, hogy átérezzem, mit jelent ez magának, de igaza volt, hogy idejött: azt hiszem, megnyugtathatom anélkül, hogy az íjamra vagy bármi másra szükség lenne: a király idén ősszel nem megy Fontainebleau-ba.

– Honnan tudja?

– Van egy-két megbízható forrásom, de most még ezekre sincs szükségem, hisz csak azt mondom, amit mindenki tud: Fülöp Enguerrand de Marignyra hagyta az államügyeket, és az Oise partjára ment pihenni és vadászni…

– Visszatért Maubuissonba?

– Nem. Pont-Sainte-Maxence-ba ment. A városka mellett a felesége kérésére néhány éve megalapította a Montcel apátságot, melyet a klarisszák kezelnek, és természetesen építtetett mellé egy kis kastélyt, közel Cour-Basse-hoz, Philippe de Beaumanoir, az egyik legmegbecsültebb tanácsadójának, szinte barátjának otthonához…

– Ez még nem jelenti, hogy nem megy Fontainebleau-ba!

– Lehetetlen. Nem hagyja el még egyszer Párizst, amikor közeleg a tél. Tehát, barátom, nyugodtan visszamehet a szegény Mathieu-höz. Hiába vár, és ha valakinek valóra kell váltania a nagymester akaratát, nem ő lesz az!

A Courtenay mellkasából felszakadó megkönnyebbült sóhaj a tetőt is majdnem elsöpörte. Ez a szokatlan férfi megnyerte teljes bizalmát. Mégis egy kicsit még az ördög ügyvédjének szegődött:

– Lehet, hogy félbe kell szakítani az ott tartózkodását. A királyság…

– A királyságban béke van… bármennyire nehéz is elismernem. A nagymester halála után megalakult ligák elcsendesedtek, és a kölcsön, melyet Marigny eszközölt ki a lombardoknál, rendbe hozta a pénzügyeket. Végül, emlékezzen csak vissza, télen nem harcolunk. A király Pont-Sainte-Maxence-ban tölti megérdemelt pihenőjét. Ennyi az egész.

Ehhez nem volt mit hozzátenni. Olivier örömmel megadta magát. Alig várta, hogy visszamehessen Rèmihez, hogy megvigye a jó hírt. Az apja és ő nyugodtan dolgozhatnak a corbeil-i kanonokoknak, ő maga pedig visszaindulhat a szülőföldjére.

Felállt, de Montou visszatartotta:

– Hova indul? Éjszaka van, és Párizs kapuit bezárták…

– Igaz is! Elfelejtettem! Még arról is megfeledkeztem, hogy fáradt vagyok.

– Akkor maradjon és pihenjen! – állt fel Montou. – Aludjon kedvére, magáé a hely!

– Maga elmegy?

– Van egy-két elintéznivalóm. Hajnalra visszajövök, hogy elköszönjek.

Ezzel beburkolózott nagy fekete köpenyébe, formátlan kalapot nyomott a fejébe, és távozott. Nem vitte magával az íjat, melyet oly remekül kezelt, és melyről Olivier lefekvés előtt meggyőződött, hogy még mindig a helyén van. Ezután elnyúlt a szalmazsákon, és azonnal elaludt.

A Saint-Denis-de-la-Chátre perjelség rekedt kakasa és a hajnali harangszó ébresztette, valamint a csontig hatoló hideg. Az ablakon át szemügyre vette az eget, mely viszonylag tisztának tetszett, majd egy pillanatig habozott, hogy mit tegyen.

Kipihente magát, és alig várta, hogy indulhasson, és a nyitás után azonnal átlépje a városkaput. A vendéglátója azonban azt mondta, visszajön elbúcsúzni tőle… Rövid gondolkodás után úgy döntött, hogy a felmelegedés legjobb módja, ha eszik valamit, ezért lement a fogadó termébe, hogy ott várja meg az éjszakai baglyot.

Gros-Moulu már ott volt, figyelmetlenül söprögette az előző esti vendégek hátrahagyta szemetet, a kandallóban azonban égett a tűz, és Olivier elégedetten húzódott mellé.

– Ehetek pár falatot? – kérdezte a kocsmárost, aki mintha észre sem vette volna a jelenlétét.

A férfi egyetlen szó nélkül levágott neki egy vastag szelet kenyeret, töltött egy Ms korsó sört a pult mellett álló hordóból, mindezt letette az asztalra, és máris visszatért a sepregetéshez.

– Nem sok! – panaszkodott Olivier.

Gros-Moulu, aki szemmel láthatólag nem volt beszédes kedvében, intett, hogy megértette, vágott még egy szeletet, mellé tett egy nagy fokhagymát, egy darab sajtot, még egy pint sört, és tenyerét kinyújtva, jelentőségteljes mozdulattal felszolgálta a vendégének. Olivier megértette, kifizette az ennivalót, majd falatozásba merült. Nem siette el. Ahogy azt a Templom keleten megtanulta, ő pedig a Templomtól megtanulta, lassan evett, megtisztelve Isten eledelét, melyet csendben illik fogyasztani. Ezen a ponton nem kellett tartania a kocsmárostól, aki többé felé sem nézve folytatta a takarítást. Amikor azonban az utolsó morzsákhoz ért, kénytelen volt megállapítani, hogy Montou még mindig nem jött vissza, a nap pedig felkelt.

– Nem várhatok tovább – állt fel Gros-Moulu-höz fordulva. – Mennem kell, kérlek, búcsúzz el tőle a nevemben. Mondd meg neki, hogy ha szüksége van rám, tudja, hol talál meg. Az év végéig ott leszek – tette hozzá egy pénzdarabbal megfejelve szavait.

A kövér férfi bólintott, a sapkájához emelte a kezét, de azért megjegyezte:

– Te is bármikor eljöhetsz ide. Nélküle is!

– Köszönöm!

A Kis híd felé tartva, melyen a bal partra igyekezett, Olivier megpróbálta kielemezni magában, miért mondta, hogy az év végéig Corbeil-ben marad, amikor előző este, miután megnyugodott, hogy a király nem megy Fontainebleau-ba, elhatározta, hogy rögtön továbbindul Valcroze-ba. Spontán módon jött az ötlet, és ahogy jobban belegondolt, végül arra a felismerésre jutott, hogy nem akarja magára hagyni Mathieu-t és Rèmit, csak azután, hogy akár valóra válik az átok, akár nem – a lelke mélyén meggyőződése volt, hogy valóra válik! –, véget ér a fatális év. A barátai családja ezután újra egyesülhet, és elmehet, hogy más ég alatt, más katedrálisokon dolgozzon, békességben. Elmélkedésének ezen a pontján az is eszébe jutott, hogy a kérdéses ég lehetne a mediterrán vidék ege is, de dühösen elhessegette a gondolatot.

Hisz neki vezekelnie kell, amiért súlyosan áthágta a becsület szabályait. Bár még nem tudta, milyen bűnbánati formát ró majd rá a pap, akinek meggyón, az semmiképpen sem egyeztethető össze egy elragadó fiatal hölgy jelenlétével.

Másnap Corbeil-be érve – tudva, hogy az est beálltakor bezárják a kapukat, a várostól egy mérföldre, egy monostorban éjszakázott – még mindig nagyon örült a jó hírnek, melyet Rèminek hoz, de a kegyelmi állapot nem tartott sokáig, ahogy elérte az építkezést. A munkások ahelyett, hogy az állványokon serénykedtek volna, Cauvin és Rèmi körül csoportosultak. A fiatalember, ahogy meglátta Olivier-t, kivált a csapatból.

Sápadt volt és szemmel láthatólag nyugtalan, méghozzá jó okkal: Mathieu eltűnt.

– Hogyhogy eltűnt? – kérdezte Olivier.

– Tegnap délután hazament az építkezésről. Amikor utánamentem, nem volt ott, pedig senki sem látta elmenni. Nem tudtam, hova mehetett, ezért csak vártam. Egész éjjel, de nem bukkant fel.

– Jól körbejárta a házat? Talán hagyott egy levelet, valami üzenetet.

– Semmit sem találtam, de nagyon ideges voltam: bizonyára rosszul kerestem!

– Nézzük meg!

Nem volt mit megnézni. A vízparti házban rend uralkodott. Semmi nem utalt sietős indulásra vagy bármiféle támadásra. Rèmi különben is elsőre észrevette volna. A keresésben azonban a fiatalember felfedezte, hogy Mathieu ládájából hiányzik néhány ruha azokon felül, melyeket viselt. A kis pénztartalékuk fele is eltűnt.

– Elutazott volna? – vetette fel Rèmi, bár maga sem hitte igazán. – No de miért, és főleg miért nem szólt nekem?

– Hogy ne ellenkezzen! Talán… jaj, az lehetetlen! Honnan tudhatta volna…

– Mit?

– Hogy a király most ősszel nem jön Fontainebleau-ba, mert Pont-Sainte-Maxence-ban van, az Oise partján. Párizsban tudtam meg, és siettem vissza, hogy elmondjam magának… de neki semmi esetre sem. Ez lett volna a biztosítékunk, hogy nem követi el az őrültségét. Csak hagyni kellett volna, hogy teljen az idő…

– Biztos benne?

– Igen. Úgy tűnik, Párizsban mindenki tudja. Mathieu mester biztosan találkozott valakivel onnan, aki elmondta neki. Nem vagyunk messze, és a fővárosba szállító hajók…

Olivier elhallgatott. Igen, csakis erről lehetett szó! Az uszályok, melyek szinte mindennap leúsztak a Szajnán, vissza is jöttek, erős lovak vontatták őket felfelé. Hogy nem jutott eszébe, hogy híreket is hozhatnak? Elég lehetett annyi, hogy az építőmester elbeszélgessen az egyik szállítóval, és máris megtudhatta, amit el akartak titkolni előle…

– Milyen ostoba vagyok! – kiáltott fel dühösen. – Tudja véletlenül, hogy lement-e tegnap reggel a kikötőbe, és beszélgetett-e valakivel?

– Nem, de megpróbálhatjuk megtudni…

Együtt kimentek a rakpartra, és több embert is megkérdeztek. Mathieu-t mindenki ismerte erős felépítésével, szinte béna bal kezével és öreg oroszlánra emlékeztető

fejével. A megkérdezettek egyike sem látta azonban, és sem előző nap, sem aznap reggel nem érkezett uszály a folyón.

Őrjítő volt!

Este bezárkóztak a házba, és tanácskozást tartottak Cauvinnal. A férfi mindent tudott mestere királygyilkos terveiről. Nem helyeselte őket, de kész volt kockázatot vállalni, hogy a segítségére siessen.

– Ha Olivier-nek igaza van – mondta –, egyikünknek oda kell mennünk megnézni, mi a helyzet. Még ha senki nem is vette észre, Mathieu mester biztosan találkozott valami szószátyárral.

Tekintete eközben Courtenay-ra szegeződött, nyíltan jelezve, hogy szerinte őt illeti a feladat. Ő maga nem hagyhatta el az építkezést, melynek működése a mester távollétében az ő felelőssége volt. Fontos volt, hogy ne okozzanak csalódást a kanonokoknak, akik vállalták a veszélyt, hogy egy körözött személyt alkalmaznak.

Nem hagyhatják félbe a munkát, melyet ráadásul nagyvonalúan meg is fizetnek. Rèmi is megértette a férfi pillantását.

– Nekem kell mennem – mondta azonban. – Olivier nem mehet vissza még egyszer. Ne várjon magyarázatot, Cauvin: így van!

Olivier nem értett egyet. Valami nyugtalanította, és nyíltan ki is mondta:

– Ez nem vall Mathieu mesterre. Ha olyan messzire ment volna, teljesen meghazudtolva eddigi viselkedését, nem távozott volna szó nélkül, titokban, mindenkit cserbenhagyva. Nem is beszélve Rèmi aggodalmáról. Ráadásul bár már nem egészen ugyanaz az ember, mióta rögeszméje lett a „küldetés”, biztosan nem veszett ki belőle a kötelességérzet, és nem vette volna magára, hogy a káptalanbeliek tolvajnak tartsák…

– Akkor mit javasol? – morgott Cauvin.

– Hogy várjunk egy keveset. Legalább egy éjszakát, holnap pedig tovább keressük.

Ma alaposan átvizsgáltuk a kikötőt, és nem jutottunk eredményre. Holnap megpróbálkozunk a város többi részével, hogy megtudjuk, látta-e valaki, beszélt-e vele valaki.

– Okos ötlet – helyeselt Rèmi. – Talán túl hamar rémültünk meg, és hamarosan hazatér?

– Végül is miért ne? – fojtotta el ásítását Cauvin. – Bárhogy is van, a kapukat bezárták, úgyhogy próbáljunk meg aludni. Holnap tisztábban látunk… legalábbis reméljük.

Ezzel elváltak. Cauvin, aki az egyik kőművesnél lakott, visszament a szállására, Rèmi pedig maga mellett tartotta Olivier-t: nem engedte, hogy a fogadóba menjen.

Reggelre Mathieu még mindig nem került elő. Ellenben a hajnali harangszó után az építkezésre érkezett egy kispap a Saint-Etienne-d'Essonnes-templom-ból, és

„Bemard mestert” kereste. A kis kunyhóra mutattak, ahol Rèmi és Olivier tartózkodott.

A férfi azért jött, hogy közölje, hogy a plébánosa és a helyi elöljáró beleegyeztek, hogy az építőmester felhasználjon néhány követ a régi Saint-Jean-en-l'Isle-i templomos parancsnokság romjaiból.

– Volt erre egy parancsnokság? – kérdezte akaratlanul is Olivier.

– Ó, nem volt nagy, de szép épületekből állt. Miután alaposan végigkutatták, a király emberei felgyújtották… aztán a falubeliek felhasználták a köveket, míg az elöljáró meg nem tiltotta, hogy hozzáérjenek… És amikor Bemard mester eljött…

– Mikor? – kérdezte Rèmi.

– Két vagy három napja, azt hiszem… Várjanak, hadd gondoljam végig! Igen, két nappal ezelőtt reggel. Éppen a templomban beszélgetett a plébánosunkkal, amikor beléptem, még mindig a királyi menet látványának hatása alatt…

– Hogyan?

Olivier és Rèmi egyszerre kiáltottak fel. A kispap összerezzent hangjuk erejére.

Homályos nyugtalansággal pillantott rájuk:

– Nos… arra vonult a király! Nem volt nagy a kísérete, de azért ő volt az! Gazdag ruhás emberek, liliomvirágos lobogókkal, középen pedig a felség! Olyan nemes, olyan előkelő! Könnyű felismerni.

– Korábban is látta már? – kérdezte Olivier.

– Nem… no de a pompás menet! És az emberek, akik megéljenezték! Nos, mi legyen a kövekkel?

– Értük küldünk. Köszönjük, hogy meghozta a hírt – felelte Rèmi.

– Ó, nincs mit! – ragyogott fel a kispap mosolya.

– Nézhetem egy kicsit az embereiket, ahogy dolgoznak? Olyan szép munkát végeznek!

– Maradjon, amíg csak kedve tartja!

Amikor eltűnt a káptalan sarkán, Olivier és Rèmi egy percig csak hallgattak, míg végül Rèmi felsóhajtott:

– Felesleges tovább keresnünk, az apám Fontainebleau-ban van!

– Hihetetlen! – lázongott Olivier. – Hogyan jöhetett erre Fülöp, amikor úgy tudtuk, hogy az Oise partján van?

– Ő a király – vont vállat Rèmi. – Miért ne gondolhatta volna meg magát, és jöhetett volna el szeretett kastélyába? A lovai erős lábának nem hosszú az út. Valami talán nem tetszett neki? Ki tudja?

– Bárhogy is van, ez igazi katasztrófa. Csak annyit tehetünk, hogy Fontainebleau-ba sietünk, remélve, hogy még nem késő!

– Biztosan nem az! Ha lecsapott volna, már tudnánk: az ilyen hír a szelek szárnyán jár, és minden templomban zúgna a lélekharang.

– Bármelyik percben megszólalhat! Azonnal indulok! – Várjon, míg szólok Cauvinnak, és magával megyek! Ketten sem leszünk sokan a keresésére.

Míg elsietett az állványzathoz, Olivier visszament a házba. Az egy pillanatra kitisztulni látszó helyzet ismét elhomályosodott, ahogy szembetalálta magát a minden eddiginél porosabb Pierre de Montou-val:

– Végre megvan! – morogta a férfi. – Igazán megfuttatott! Miért nem várt meg a fogadóban?

– Nem tudtam, nem tartják-e fel a tervezettnél jobban az ügyei, és vissza akartam jönni ide, hogy megnyugtassam Rèmit és mindazokat, akik aggódnak Mathieu sorsáért… Sajnos maga tévedett…

– Miben?

– Abban, hogy a király a maga állításával ellentétben Fontainebleau-ba jött.

– Az lehetetlen! A király a Cité-beli palotában van, ahová Pont-Sainte-Maxence-ból vitték hajón. Egész az otthonáig kísértem a hordágyát.

– Álmodott! A kispap, aki ott bámulja a kőműveseket, két nappal ezelőtt látta Essonnes-ban, lóháton és kísérettel.

– Miről ismerte fel? Látta máskor is?

– Nem tudom, de ott volt minden: az előkelő megjelenés, a szép kíséret, a liliomos zászlók…

– Nem csak Fülöp használhatja a liliomot, és a maga kispapja elég butácskának látszik! Mondom, azért vitték a királyt vízi úton Párizsba, mert beteg.

– Beteg, ő? Ugyan! Vasból van!

– A vas is megsérülhet. Gondolhatja, hogy megpróbáltam minél többet megtudni.

A következő történt: az erdőben vadászott, és szokása szerint félrevonult a kutyáival. A hajtók hirtelen üvöltést hallottak, és odafutottak. A földön találták a királyt a lova mellett. Hideg volt aznap reggel, fehér dér borította a földet, a fákon pedig már nem voltak levelek. Amikor rátaláltak Fülöpre, a vadászok egy távolodó, hatalmas szarvast láttak, melynek az agancsába egy kereszt alakú ág akadt, és a halvány napsütésben megcsillant ez a kereszt. Annyira megrémültek, hogy eszükbe sem jutott üldözőbe venni az állatot. Különben is volt jobb dolguk. Visszavitték a beteget a kastélyba, ahol az éjszaka visszanyerte az eszméletét, de olyan gyenge volt, hogy hajóra tették és az Oise-on, majd a Szajnán visszavitték a Citébe… Mit szól a történetemhez, Courtenay nagyúr?

Olivier elsápadt, és nem felelt azonnal. Szinte levegő után kapkodott. Végül nyugtalanul keresztet vetett:

– Hogy beteljesedik a nagymester átka, és a király meg fog halni… és Istennek nem volt szüksége Mathieu mesterre, hogy kinyilvánítsa akaratát. Csakhogy az az őrült elment Fontainebleau-ba, hogy ott lessen… ezek után nem tudom, kire!

– Szerintem d'Evreux herceg lehetett az. Tudom, hogy van egy birtoka nem messze a kastélytól. Ha Mathieu de Montreuil a nyomába szegődött, azt képzelve, hogy a királyt üldözi, hamar észreveszi a tévedését, és visszajön.

– Gondolja?

– Jól ismeri a célpontját, ahogyan Louis d'Evreux-t és Charles de Valois-t is. Nem téveszti össze őket.

– Nem önmaga már az emésztő gyilkolásvágyban. Egyáltalán nem lehetetlen, hogy összetéveszti őket!

– Talán, de ha minden igaz, ő a Fontainebleau kastély környékén keresgél. Ott azonban csak az őröket találja, és hamar felméri, hogy tévedett.

Montou-nak bizonyára igaza volt, Olivier mégsem nyugodott meg. Mathieu túlságosan kiszámíthatatlan lett egy ideje. Ebben a pillanatban ért vissza Rèmi.

Beszámolt neki a hallottakról. A fiatalembert felkavarta a hír, de Olivier véleményében osztozott:

– Bár az apám szelleme még mindig csodálatra méltó, ha a szakmájáról van szó, minden ítélőképességét elveszíti a királlyal kapcsolatban. Meg kell keresnünk! Csak Isten a megmondhatója, hogy mire képes, ha magára hagyjuk!

– Egyetértek. Odamegyünk!

– Ha megkínálnak egy kiadós ebéddel, örömmel magukkal tartok – jegyezte meg kedvesen Montou. – Valójában… nem tervezem, hogy visszamegyek Párizsba.

Olivier ekkor vette észre, hogy az egykori templomos köpenye alatt a hátán ott az íj, melyet oly félelmetes ügyességgel kezel.

– Mi történt?

– Kedvem támadt világot látni. Sose jó sokáig egy helyen maradni.

A szavait kísérő ragadozómosolyból Courtenay megértette, hogy többet nem fog elárulni, és nyomós oka lehet a hirtelen utazási vágyra. Mivel Rèmi kétkedő pillantással méregette a vendéget, gyorsan megjegyezte:

– A Nesle torony óta tudom, milyen jő bajtárs! Álljon mellénk… örömmel fogadjuk!

Míg elkísérte Montou-t a fogadóba, Rèmi a kanonokokhoz sietett, hogy jószágokat kölcsönözzön tőlük. Minél előbb meg akarták tenni a nyolc mérföldes távolságot. Célja eléréséhez a hazugságtól sem riadt vissza: azt mondta, hogy az édesapja hetek óta borzalmas fejfájástól szenved. A gyógyulás reményében elment Melunbe, hogy Szent Aspaishoz, a fájdalmak szakértőjéhez imádkozzon. Már vissza kellett volna térnie, és Rèmi aggodalmában szeretne a keresésére indulni két társával, gyalog azonban nagyon lassan haladna. A káptalanban is felébredt az aggodalom az értékes tehetségű férfi iránt, és kirendeltek három erős öszvért, Montou legnagyobb derültségére:

– Még a végén püspököknek néznek ezeken! – kapaszkodott fel az egyikre nevetve.

Nem volt könnyű dolga, úgy tűnt, az állat nem értékeli a tréfát.

A nehézségeket látva Olivier megjegyezte, hogy talán jobban járnának, ha vontatólovakat kérnének kölcsön, de Rèmi azt felelte, hogy a nehézkes jószágok a poroszkáláshoz szoktak, és lehetetlen vágtára sarkallni őket. Az egykori lovag lemondó sóhajjal vette tudomásul a helyzetet: a megmaradt kevéske pénzét mind odaadta volna, csak hogy újra egy hátas erős és ideges hátát érezze maga alatt.

Az öszvéreknek sem a vágta volt a kedvenc tempója, de azért egészen elfogadhatóan ügettek, és a három férfi alig több mint két óra alatt célhoz ért.

A nagy biére-i erdőben megbúvó Fontainebleau kis falu volt a Saint-Saturnin kápolna körül, mely ahhoz a királyi birtokhoz tartozott, mely alig egy évszázaddal azelőtt még csak egyszerű vadásztalálkahely volt, s melyet Szent Lajos építtetett át közepes méretű és jelentőségű kastéllyá.

Szép Fülöp Avonhoz és a parókiává előlépett Saint-Pierre-templomhoz közeli szülőháza tornyainak magasából pompás kilátás nyílt a Szajna kanyarulataira, melyeket nyáron sűrű zöld, madárdal és népes vadállomány vett körül. Mostanra lehullottak a levelek, a fák megkopaszodtak, a környékből mégis mélységes derű áradt, melyre a három utazó sem maradt érzéketlen.

Egy Szajna-parti fogadóban találtak szállást. Egy asszony vezette: erőteljes felépítésű, kenderkóc hajú asszonyság, aki tiszteletet parancsolt magas alakjával, szilaj izomzatával, valamint gránitkemény tekintetével, szögletes állkapcsával és hófehér, erős fogaival. Ugyanakkor tiszta volt – szerényen, de a korlátozott lehetőségekhez képest remekül karbantartotta a fogadóját –, szeretett beszélgetni, és jó emberismerőnek bizonyult. A három bajtárs gond nélkül megtudta tőle – Nicole volt a neve –, hogy Mathieu is itt szállt meg, de a leggyakrabban kint tartózkodott:

– Nagyon udvarias és kellemes öregember – mesélte Nicole –, de szerintem nincs ki mind a négy kereke. Azzal a meggyőződéssel érkezett ide, hogy a király a kastélyban van. Hiába bizonygattuk neki, hogy nincs itt, és azt sem tudjuk, eljön-e, mint szokott, mert előrehaladott már az évszak, nem akarta elhinni. Sőt, azt állítja, hogy hamarosan megjön, és mint egy beteg farkas, ólálkodik a kastély körül. Az őrök kezdik rossz szemmel nézni…

– Miért? – kérdezte Olivier. – Gondolom, nem tesz semmi rosszat.

– Nem, de mindig ugyanazt kérdezi, és kezdik megunni. Ha a családtagjai, jól tennék, ha elviszik innen. Nem lesz ennek jó vége!

– Éppen ezért jöttünk – helyeselt Rèmi. – Most hol van?

Nicole fejével kifelé bökött:

– Hol lenne?

Valóban nem kellett messzire menniük, és egy halmon ülve, ahonnan rálátott a felvonóhídra, rátaláltak Mathieu-re. Súlyos botot tartott a kezében, melyet bizonyára a járás megkönnyítésére faragott. Nem hallotta a három férfi közeledését, és egyedül Rèmi lépett oda hozzá:

– Apám – szólította meg –, ne maradjon itt!

Mathieu feléje fordult, és a fiatalembernek elszorult a szíve, mennyire megváltozott az arca néhány nap alatt. A már eddig is oroszlánra emlékeztető vonások egészen vadra váltottak, elvesztették előkelőségüket, és nyugtalanító képet festettek.

Rèminek nem volt ínyére a szemében ragyogó furcsa tűz sem. Mathieu mégis felismerte:

– Pedig itt maradok. Várom a Fülöp nevű démont!

– Nem jön el, apám! A Cité-beli palotában van.

– Ki mondta neked?

– Valaki, aki látta.

– Tévedett. Egy pap nem messze innen felismerte… és nem is értem, miért késik ennyit!

– A pap tévedett. Nem őt látta, hanem az öccsét, Evreux herceget, aki hasonlít rá.

Biztosítom, apám, a király Párizsban van, és idén ősszel nem vadászik többet! Beteg!

Rèmi erősen megnyomta az utolsó szót, hogy biztosan elérje a zavarodott elmét.

Sikerrel járt.

– Beteg? És mi baja?

– Nem tudom, de az biztos, hogy Pont-Sainte-Maxence-ban vadászott, az Oise partján, amikor elesett, és hajóval vitték vissza a palotába. Látja, apám, Isten gondoskodott róla, ahogyan a pápáról és Nogaret-ról is!

– Ó! Gondolod?

– Igen, teljes lelkemmel hiszem. A király meg fog halni, és a rémálom véget ér.

Visszatérhet a nagy művekhez, melyek jobb imák Isten felé, mint a gyilkosság! Jöjjön, esteledik! Hideg van. Fel kellene melegednie. Holnap hazamegyünk.

Rèmi olyan meggyőzően beszélt, hogy Mathieu felállt, megfogta a fia karját, a másik oldalon a botra támaszkodott és elindult vele a fogadó felé vezető ösvényen, ahová, látva, hogy jól mennek a dolgok, Olivier és Montou visszahúzódott.

Mathieu visszahőkölt, ahogy meglátta őket:

– Miért nem egyedül jöttél?

– Mert nem tudtuk pontosan, hol van, és hárman könnyebben bejárjuk a környéket, mint egyedül. Ráadásul a jó kanonokok, akik aggódnak magáért, öszvért is adtak, hogy hamarabb visszaérjünk.

– Ez kedves tőlük…

– Nem. Ez természetes: ragaszkodnak magához… ahogyan mi mindannyian!

Mathieu megnyugodni látszott. Elfogadhatóan udvariasnak mutatkozott a fia kísérőivel, nem sokat beszélt a vacsora alatt, és alighogy az étkezés végére értek, tiltakozás nélkül hagyta, hogy az ágyához kísérjék. Hirtelen nagyon fáradtnak látszott, és amint lefeküdt, már aludt is. Ezután Rèmi csatlakozott két társához, akik egy kancsó fűszeres bor társaságában még elidőztek a tűznél. Hirtelen nagyon boldognak tűnt, jó éjszakát kívánt a társainak, és jelezte, hogy inkább virraszt az apja mellett, míg el nem indulnak.

Magukra maradva a két férfi eleinte hallgatott, élvezték a béke pillanatát. Nem hallatszott más, csak

Nicole morgó hangja, aki éppen rendreutasította az egyik legényét a kamrában, de ez is csak növelte a derűs hangulatot: a normális, hétköznapi életről mesélt, amiben a két egykori templomosnak régen nem volt már része.

Montou végül megkérdezte:

– Ha visszavisszük őket, maga hazaindul?

– Haladéktalanul. Már nincs szükségük rám, és alig várom, hogy viszontlássam Valcroze-t! A tiszta egét és a zuhatagjait a napsütésben.

– Magával tarthatok? Ha visszamegyek Párizsba; a kötél vár rám. Vagy még rosszabb… nem maradt semmim.

– Mit csinált?

– Néhány jó bajtársammal meglátogattuk a gonosz Jean de Marigny püspököt, hogy megszabadítsuk legalább annak a kincsnek egy részétől, melyet a Templomtól…

és máshonnan lopott el. Én azonban többet akartam: meg akartam ölni, hogy megfizettessek a kihallgatásaiért, a kínzásaiért… sajnos rossz volt a tervezés, elmenekülni is alig tudtunk. A vén róka nagyon óvatos, és a palotája tele van csapdákkal… Egyikünket elfogták. Beszélni fog, és akkor…

– … és akkor a párizsi Notre-Dame örökre elveszíti a hangját?

– Mindenképpen elveszítette volna. Kezdem érezni az évek súlyát, és nagy bánatot cipelek a hátamon. Mondhatná, hogy egy jó kolostor nagy szolgálatot tenne, de sosem tetszett a szerzetesi élet! Túl sok az ima, és kevés a tett. Azt hiszem, inkább nyomorúságosan éhen halnék egy fa tövében.

– Provence-ban is vannak fák – suttogta Olivier egy perc múlva. – És meleg van…

Lehet, hogy már csak egy pásztorkunyhót vagy egy hegyi barlangot tudok felajánlani, de ott közelebb vagyunk Istenhez, és nem látom okát, miért tagadnám meg magától egy darabkáját annak, ami oly nagy szeretettel formálódott…

Montou szeme felragyogott. Talán egy könnycsepp gyűlt meg benne, de csak annyit mondott:

– Köszönöm!

Éjszaka leesett az első hó, de túlságosan vékony volt még ahhoz, hogy áthatoljon az erdő sűrű ágain, amikor napfelkeltekor visszaindultak Corbeil-be. A mezőkre és a legelőkre azonban könnyű, fehér leplet borított. Rèmi átengedte öszvérét az apjának, és a legvékonyabb, Montou mögé telepedett. Így csak lassabban haladhattak, de most, hogy már minden rendben volt, felesleges is lett volna a sietség.

Essonnes határába értek, amikor bekövetkezett a tragédia…

A szűk utat hirtelen eltorlaszolták, olyannyira, hogy képtelenség volt átjutni. Nem térhettek ki oldalra sem, ahol parasztok tolongtak, de a négy utazó erre nem is gondolt: megdermesztette őket a lovasság, mely egy helyben állva eltorlaszolta az utat, s mely felett a francia címeres lobogók lengtek: lovak, szolgák, íjászok, nagyurak vettek körül egy férfit, akit Olivier és Montou iszonyattal ismertek fel, még mielőtt meghallották volna a több száz torokból felszálló kiáltást:

– A király!… A király!

Ő volt, és mégsem ő. Az azúrkék sapka alatt a halottsápadt bőr ráfeszült arca csontozatára, orrcimpái beestek, a színevesztett szem alatt lila árkok húzódtak. Fülöp mereven nézett előre, mintha nem is látna. Nyeregben ült, mereven, mint egy szobor, de ingatag szobor, melyet Hugues de Bouville és Alain de Pareilles igyekezett támogatni. Olivier-nek annyi ideje sem volt, hogy azt higgye, álmodik. Az élen haladó Mathieu máris feléjük fordult, és habzó szájjal, őrült tekintettel azt kiáltotta:

– Hazudtak! Él… él!

Egyik kezével a jószágát ösztökélve előrántotta az övében viselt nagy kést, és célpontjára rontott:

– Jacques mesterért!

Olyan hirtelen volt a támadás, hogy a tömeg szétnyílt előtte, és egy pillanatra azt hihette, lecsaphat, de a kíséret egyik nemesének baltája fejen találta, és Mathieu vérben úszó fejjel a király lova elé rogyott. Nem látta, hogy a Fülöpöt támogatók gyengéden lesegítik a királyt a nyeregből és a gyaloghintóba ültetik, melyet az apródok intenek oda… Körülötte kör nyílt. Nézték a vérző, mozdulatlan és nyomorúságos testet, mely fölé a gárdakapitány hajolt, miután besegítette a királyt a párnákra.

Mathieu kísérői is leszálltak nyergükből. Rèmi természetesen az apjához akart rohanni, de Olivier vaskézzel visszatartotta:

– Mit akarsz csinálni? Feladni magad? Érte már semmit nem tehetünk…

– Segítségre van szüksége…

– Meghalt. Egyetlen koponya sem állhat ellen ekkora csapásnak!

– De ő az apám!

– Igen, de most már az anyádra és a húgodra kell gondolnod. Értük kell élned…

Hallották, hogy Alain de Pareilles kiad egy parancsot, miután csizmája orrával megfordította a holttestet:

– Kössék fel! A példa kedvéért!

Olivier képtelen volt elviselni a Rèmi mellkasából felszakadó zokogást. Az összezáruló tömegen átküzdve magát odalépett Pareilles-hez:

– Könyörgök, kapitány úr, kímélje meg a szerencsétlen őrült családját ettől a szégyentől!

– Maga? Mit keres itt? Nem megesküdött…

– De igen, és úton vagyok, de mielőtt elmentem volna, megpróbáltam megakadályozni egy… őrültséget, és majdnem sikerrel is jártam.

– És miben áll ez a majdnem?

– Abban, hogy azt hittük, hogy a király Párizsban haldoklik… Aztán meglátta…

lóháton!

– Egy pillanat!

A menet ismét megindult a hintó és a lovasától megfosztott szépséges jószág körül, melyet egy lovász kantáron vezetett. Alain de Pareilles néhány szót súgott az egyik tiszt fülébe, és hátramaradt két gárdistával, akik egyike már készítette a kötelet.

– Kicsoda? – csattant fel keményen. – Kicsoda?

– Azt hiszem, tudja.

– Attól a pillanattól kezdve, hogy maga emel szót az érdekében, igen. Mathieu de Montreuil? És azt akarja, hogy tiszteljük a holttestét, amikor meg akarta ölni a királyt?

– Mondom, hogy letett a tervéről, mert azt hitte, haldoklik…

– Még nem, de az sem késik már sokáig. Mióta visszavitték Párizsba, a király egyfolytában a szülő-kastélyába vágyik, hogy ott adja vissza lelkét a Teremtőjének, ahol kapta. A csak rá jellemző akaraterővel nyeregbe emeltette magát, de mint láthatta, elhagyta az ereje… Milyen kár!

Olivier-t nem lepte meg, hogy a nemes nap cserzette bőrén elmorzsol egy könnycseppet. Az egyik katona odalépett:

– Kapitány úr, mi a parancsa? – mutatta fel a kötélhurkot.

– Nem. Jelen helyzetében Fülöp felségünk azt hiszem, kegyelmet adna ennek az őrültnek! Indulunk! Remélem, utoljára búcsúzunk, lovag – tette hozzá Olivier felé.

Visszaült a lovára, mely okosan várakozott, és szétoszlatta a még ott maradtakat, akik az előadás végét várták, azután embereivel a nyomában a királyi menet után ügetett.

A három férfi egyedül maradt az úton a holttesttel, melyet Rèmi most már magához ölelt. Pierre de Montou odavezette Mathieu öszvérét. A fia és Olivier beburkolták köpenyébe, nem törődve a továbbra is csorgó vérrel, majd felfektették a jószág hátára, és két oldalról megtámasztották, nehogy leessen… A csúf, szürkéssárga ég újabb havazást ígért. Csendben el is eredt a hó, ahogy újra megindultak az ösvényen. Mint egy finom fehér szemfedő, belepte a halottat, mire megérkeztek…

Mathieu de Montreuil-t még aznap este eltemették a Notre-Dame kis temetőjében, a teljes káptalan jelenlétében, mely előtt Rèmi semmit sem titkolt a halála körülményeiről, de a vezető úgy döntött, az igazi ok maradjon titokban. Jobb, ha a corbeil-iek úgy tudják, az építőmester baleset áldozata lett. Szép és egyszerű volt a szertartás.

A torony tervei készen álltak, és a kanonokok úgy határoztak, megbíznak Cauvinben, Rèmi pedig folytathatja szobrászi munkáját. Olivier és Montou szabadon útra kelhettek. Másnap meg is tették, miközben felzúgtak a királyság lélekharangjai, egymásnak adva a hírt, hogy Szép Fülöp megtért az örökkévalóságba, és az új király a kiszámíthatatlan X. Lajos.

Rèmitől elbúcsúzva Olivier és Pierre de Montou azt tanácsolták, menjen el az anyjáért és a húgáért, és hozza ide őket.

– Mostantól a király egyetlen régi szolgálója sincs biztonságban – magyarázták. –

Elsőként Marigny forog veszélyben. A Civakodó gyűlöli, s még inkább Charles de Valois, aki hamarosan mindenható lesz…

– Lehet, de miért kellene az egyszerű nőknek is félniük?

– Ne feledkezzen meg Gontran Imbert-ről! Ha eltörlik az előző uralom törvényeit és dekrétumait, biztosan eszébe jut az ítélete, és örömmel veti magát Lajos lába elé, hogy elégtételt követeljen.

– Akkor a passiacumi hölgyek védtelenek lesznek – folytatta Olivier. – Nem szabad ott hagyni őket…

– Holnap elmegyünk értük – jelentette ki váratlan határozottsággal Cauvin. – Mivel én lépek Mathieu mester helyére, természetes, hogy gondoskodjak a családjáról – tette hozzá kihívó pillantással Courtenay felé.

Magától adódott a visszavágás:

– Ott van nekik Rèmi. Mostantól ő a családfő!

– Nem hiszem, hogy visszautasítaná a segítségem. Hisz mostanáig osztoztunk jóban, rosszban. És mivel maga nem térhet vissza… nagyuram – folytatta enyhén gúnyos tisztelettel, mely helyreállította köztük a távolságot, s egyben kirekesztésként hatott –, ne törődjön velünk többé!

Olivier hátat fordított neki, és megölelte Rèmit:

– Mindig is törődni fogok veled és a családoddal – szólalt meg felindulva –, bárhol legyek is. Ne felejtsd el, és ha szükséged van rám, nem olyan hosszú az út Provence-ig…

XIV. fejezet

A villám sújtotta torony

Több mint négy hónapba telt, míg a két bajtárs elérte a pápai államot. Az abban az évben korán beköszöntő tél útnak indulásuk után szinte azonnal rájuk tört metsző

szelével, havazásaival, melyben elvesztek az utak, sötét erdőivel, ahol végeérhetetlennek tűntek az éjszakák a farkascsordák között, melyekkel többször is meg kellett küzdeniük, és az útonállókkal, annak ellenére, hogy mivel kevés volt az utazó a rossz évszakban, ők is leginkább behúzódtak kocsmáikba.

Amint nem egyedül magáról volt szó, Olivier rászánta magát, hogy merítsen az Alain de Pareilles-től kapott erszényből, és Corbeil-ben bő, vastag, csuklyás köpenyeket vásárolt maguknak erős cipőkkel, melyek az út végéig kitarthattak. Arról szó sem lehetett, hogy lovakat is vegyenek, melyek fenntartása sokba került volna, s végül talán kénytelenek lettek volna hátrahagyni őket a vadállatoknak. Gyalog mentek, mint a zarándokok, és bár eleinte nem azok voltak, útközben lassan azzá alakultak. Felébredt és felszínre tört bennük a régóta mélyen eltemetett templomos örökség, különösen a Szűz Mária iránti rajongás, akinek a piros keresztes lovagok szentelték magukat.

Olivier számára egyszerű volt a visszatérés a régi áhítathoz, hisz sosem adta fel teljesen, de Pierre-nek, akinek életét erőszak és gyilkos gondolatok kísérték, kevésbé tűnt könnyűnek. Mégis ez történt, méghozzá egészen egyszerűen, minden magamutogatás nélkül, anélkül, hogy jelleme egyébként megváltozott volna. Mintha Montou mély álomból ébredt volna. Olivier akkor értette ezt meg, amikor Sensba érve, melynek érseke a megvetésre méltó Jean de Marigny volt, az Ólomtorony Mária-harangjának komoly zúgását hallgatták:

– Vannak Szűz Mária-zarándokhelyek Provence-ban?

– Bőven! Csak Marseille-ben három: a Notre-Dame-de-Confession, a Notre-Dame-de-l'Huveaune és a Notre-Dame-la-Brune. Mások is vannak, de az egyik különösen közel áll hozzám, mert az édesanyám szívesen járt oda: Notre-Dame-de-l'Etoile Moustiers-ban. Az apám azt mesélte – tette hozzá mosolyogva –, hogy oda ment Szűz Máriához könyörögni, hogy akadályozza meg, hogy templomosnak álljak.

– Nem teljesült a kérése.

– Nem, de élete végéig gyengéd imádat élt benne a Szűzanya iránt… Csodálatos, szinte vad hely: egy sziklába kapaszkodó kápolna egy völgymélyi falu felett, egy kis és szigorú kolostorral.

– Akkor kérem, tegyünk fogadalmat, hogy ha a Szűzanya megengedi, hogy épségben elérjük Provence földjét, útközben elmegyünk imádkozni minden szentélybe, ahol őt tisztelik, és ennél az oltárnál fejezzük be a zarándokutunkat, miután Valcroze-ba érkeztünk…

– Ha még létezik Valcroze…

Így is tettek, de azért nem énekeltek zsoltárokat és imádkoztak naphosszat.

Harcolniuk kellett a nehézségek, az akadályok és a rossz idő ellen, de az, hogy templomról kápolnára jártak, gyakran menedéket is jelentett éjszakára vagy néhány napra, amikor vihar tombolt. Olivier, mint tanult kőfaragó, mindig talált egy kijavításra szoruló szobrot vagy kiigazítandó követ, Montou pedig kivette részét a közösségek kemény életéből. Fontenay-ben töltöttek két hetet karácsonykor, majd újabb kettőt Citeaux-ban. Megálltak a hatalmas és gyönyörű Clunyben, ahol Montou egy hónapig gyógyította erős megfázását. Elkerülték az egykori templomos helyeket, különösen azokat, amelyeket most az ispotályosok tartottak kézben. Talán mert nem titkolták, mik voltak egykor, és nem kértek volna hajdani riválisaik leereszkedő szánalmából.

Fülöp úti engedélyét nem kellett használniuk, csak emlékként őrizték meg. Mégis imádkoztak a furcsa, összetett, megfejthetetlen lélekért, akit Franciaország szeretete és az emberek megvetése vezérelt.

Amikor Lyon után lefelé indultak a Rhone völgyében, az eddig keményen hideg idő

kegyesebbre fordult. Vadonatúj nap ragyogott a felhők nélküli égen. A folyóban örvénylett a víz, a part azonban helyenként ellaposodott, és lecsendesítette zubogását.

Olivier elhagyta a régi római utat, és lefelé indult, majd a partra érve minden magyarázat nélkül levetette ruháit.

– Mit csinál? – érdeklődött Montou.

– Megmosakszom! És azt tanácsolom, tegyen így maga is!

– Én? Még hideg van, és nem akarok újra beteg lenni.

Valójában a tisztaság nem tartozott fő erényei közé. Ha Párizsban véletlenül betévedt valamelyik fürdőbe, azt nem annyira a higiénia érdekében tette, mint hogy találkozzon néhány étvágygerjesztő, kacér törzsvendég hölggyel. A Templom sem fektetett túlzott hangsúlyt a fürdésre, mióta pedig erőszakkal eltávolították, Montou mindig abból az elvből indult ki, hogy a kosz melegen tart, különösen télen. Clunyi betegsége alatt az ápoló szerzetes rendszeresen megmosta az arcát és a kezét, de messzebbre nem merészkedett. Olivier, bár elviselte társa erős testszagát, tudva, hogy maga sem illatosabb, őszintén szenvedett a piszoktól, mely hetek óta a bőréhez tapadt.

Túlságosan erős volt a víz kísértése: nem tudott ellenállni neki, és belemerült, miután egy letépett fű-csomóval amennyire tudta, ledörzsölte magát, de nem voltak illúziói: szappan híján nem tud igazán megmosakodni. Hideg, de frissítő volt a víz, nem is időzött benne sokáig, és bár kénytelen volt mosás után kiáltó ruháit visszavenni, sokkal jobban érezte magát, ahogy továbbindultak. Leginkább arra vágyott, hogy a folyóban hagyja lelke és teste minden mocskát, és újként érkezzen meg szülőföldjére.

Határozottan úgy érezte, sikerrel járt. Egyedül az a tüske maradt a szívében, melyet Aude-dal való utolsó találkozása mérgezett. Passiacumi fogsága alatt az a gondolat tartotta benne a lelket, hogy a lány szereti. Keserű volt a csalódás. Különösen mivel tekintetbe véve, hogy húsz évvel idősebb volt nála, a természet rendjébe illeszkedett, hogy Aude a korabeli, jő felépítésű, kedves fiú felé forduljon, aki messzire vitte a Nesle toronytól azon az átkozott éjszakán. Mostanra biztosan az édesanyjával együtt csatlakozott Rèmihez… és valószínűleg Gildashoz, aki kész egész jövőjét újratervezni az iránta érzett szerelemben. Olivier mégis hiába ismételgette magában, hogy jobb így: mélységesen szenvedett.

Ahogy szaporodtak a megtett mérföldek, Aude egyre távolibb lett, és talán ez lassította le hazatérő lendületét. Előfordult, hogy legszívesebben visszafordult volna, hogy adott szavát megszegve visszamenjen hozzá. Csakhogy attól, hogy egy halottnak adta, még szentebb lett a fogadalom.

Ahogy Richerenques látótávolába értek, észrevette, hogy a vezértornyon a Jeruzsálemi Szent János ispotályos rend lobogója leng, de megtartotta magának előző

ittjárta emlékeit. Roncelin de Fos mostanra biztosan meghalt. Bölcsebb – és Istennek tetszőbb –, ha a szerelemmel együtt a gyűlöletet is eltemeti.

Carpentras-ban, ahol az utolsó pápa, V. Kelemen végakarata szerint régen össze kellett volna már ülnie a zsinatnak, de ahol mindössze egy maroknyi bíboros tartózkodott27, nagy izgalomban találták a várost a frissen érkezett hír hatására: Enguerrand de Marigny-t, a királyság tegnap még teljhatalmú koadjutorát felkötötték szeretett Montfauconjánál… mert semmiképpen sem akart olyan pápát, aki felbontotta volna a Civakodó házasságát, és akarata erős nyomásként hatott abban az irányban, hogy a választói gyülekezet ne üljön össze.

A tettlegességet sem nélkülöző, hatalmas vita kerekedett a Marigny-hívek és –

ellenzők között, s ez utóbbiak természetesen a többieknél erőszakosabban léptek fel.

Mindenki rendezni akarta a számláját, és a balsors úgy akarta, hogy utazóink is belekeveredjenek a nézeteltérésbe. Ahogy az gyakran előfordul, ha az ember egyik táborhoz sem tartozik, mindkét fél rájuk rontott. Ahogy illik, megszokott erejükkel védekeztek, de mivel a csetepaté a piacon zajlott, Olivier megcsúszott egy szemétdarabon, nekiesett egy hentes tőkéjének… és eltörte az egyik lábát.

Ezzel kivívta egy bizonyos Candelle, egy Orange-kapu közeli bognár együttérzését, akinek isten tudja, miért, meggyőződése volt, hogy a sebesült ugyanazért az ügyért verekedett, mint ő, ezért hazavitte a házába, és ápolást biztosított számára… a szomszédos kerületből elhívott egy zsidó orvost. Ügyes gyógyító volt. Sínekkel és vízbe, majd lisztbe mártott kötésekkel rögzítette a sérült végtagot, melyek kiszáradva megkeményedtek és megfelelő tartást biztosítottak.

A hosszú évek óta özvegy, gyermektelen Candelle egyedül élt egy öreg cseléd társaságában, aki a háztartást vezette. Örömét lelte a „kőfaragó” társaságában, aki azt állította, hogy Castellane-ban született, és oda tart haza. Bár megsejtette, hogy valójában más személyiség, sosem faggatózott.

A nagylelkűségéért cserébe Olivier faragott neki egy Magdolna-szobrot, aki néhai felesége védőszentje volt. Eközben Montou, akinek Candelle természetesen szintén 27 A francia és olasz bíborosok mind szétszóródtak a pápai városokban: Carpentras-ban. Orange-ban, Avignonban stb.

szállást biztosított – miután alaposan megmosakodott az Auzon vizében! –, dolgozni kezdett a bognárműhelyben, mintha egész életében ezt csinálta volna: vele született erejével és ügyességével mindent könnyen elsajátított.

A két férfi két hónapig maradt Közeledett Szent Iván napja, mire újra útnak indultak. Candelle legnagyobb sajnálatára, akit azonban megnyugtatott kissé Olivier ígérete, hogy jövőre újra meglátogatják.

Úgy indultak tovább, ahogy érkeztek, hétágra tűző napsütésben. A mandulafák már ledobták rózsaszín virágaikat, a domboldalakon pedig már virított a levendula, a bokorrózsa, és szamóca lepte be a szűk völgyek falát. Olivier gond nélkül rátalált az útra, melyen egykor Hervé d'Aulnay-val érkezett, amikor a frigyládát szállították a föld mélyébe vájt nyugvóhelye felé. Apt-on át, ahol imádkoztak Szent Anna, Mária édesanyja sírjánál, majd Manosque-on át, ahol a Notre-Dame-de-Romigier fekete madonnája előtt térdeltek, elérték a Durance-ot, melyen ugyanott keltek át, mint egykor. Távolabb ott volt Gréoux, melynek szőke, erős falai érintetlennek látszottak.

Nem volt ebben semmi meglepő: mint Richerenques-ben, itt is az ispotályosok zászlaja lengett az egykori templomos váron. Természetesen jobb volt így, mintha leégve vagy lerombolva találták volna a gyönyörű erődöt, de azok számára, akik szerették a Templomot, és benne éltek, változatlan volt a fájdalom.

Csodálatos volt a kora nyári idő: a Provence fölé terülő égnél kékebbet képzelni sem lehetett volna! És milyen finoman illatoztak a fenyőerdők, a borókaligetek, a bükkfák és az illatos füvek, melyek a zuhatagok partjának ostromára indultak! A magasabban fekvő, gyér növényzetű fennsíkokon szabadon járt a szél. Olivier-t elragadta a szülőföld varázsa, mélyen beszippantotta a levegőt, s leggyakrabban meztelen felsőtesttel gyalogolt, hogy a bőre szinte a megégésig élvezhesse a napsugarakat. Montou eleinte morgolódott, de lassanként neki is megjött a kedve, és dús szőrzetű bőre – egyébként már nem tiltakozott annyira a fürdés ellen! – szintén vöröses árnyalatot öltött, mely sokkal jobban állt neki, mint az eredeti szürkésfehér.

Egy régi római hídon keltek át a Verdonon, melyet a kavargó, zöld víznek sem sikerült lerombolnia, s Olivier szíve új ritmusra kezdett verni, hisz lassan hazaért.

Annyiszor járta be annak idején ezt a vidéket az apjával vagy Clément testvérrel, hogy minden ösvényét ismerte, mely csak átszőtte az illatos rekettye benőtte kis völgyeket, erdős hegyhátakat, melyek egyre magasabbra nőnek, míg elérik az Alpok hegyes csúcsait, melyek legmagasabb pontjai tiszta időben idelátszottak.

Végül elérték a smaragdszín folyót, melynek kanyarulatát levágták. Jött egy másik híd, egy másik ösvény, és Olivier reménykedő szeme előtt végre feltűnt Valcroze.

Valcroze, ahol a vezértornyon a bal kanyaros Courtenay-címer olvadt egybe a Signes család madaraival és a helyi uraságok keresztjével. Könnyű szél lebegtette az élénk színű, vastag anyagot, melynek láttán Olivier térdre rogyott felindulásában. Tehát a kastély még mindig a családé, és Renaud még életben van.

– Ó, mindenható Isten, aki ekkora kegyben részesítesz, hogyan mondhatnék köszönetet?! – kiáltott fel.

Montou melléje térdelt, hogy részt vegyen hálaadásában, de felegyenesedve az épületek egyik része felé mutatott, melyet Olivier könnyben úszó pillantása nem vett észre:

– Úgy látom, történt valami – jegyezte meg. Valóban, az egyik torony, a könyvtáré, leomlott, mintha egy óriás ökle zúzta volna porrá, és a megfeketedett kövek tűz nyomát őrizték.

– Szent egek!

Mit sem törődve a meredek emelkedővel Olivier futni kezdett a bejárat felé, maga mögött hagyva nála kifulladtabb társát. A kőcsipkén egy fej jelent meg.

– Ki van ott? Menj utadra, barát! – kiáltotta egy hang.

– Olivier de Courtenay vagyok, és be akarok menni! – kiáltott vissza teli tüdőből.

Boldog hörgésféleség volt a válasz, és a férfi azonnal felragadott egy harsonát, melybe kétszer belefújt, hogy kaput nyittasson, majd örömteli kiáltásokkal eltűnt. A következő pillanatban a súlyos kapuszárny elfordult eresztékein, egy maroknyi őrt és cselédet fedve fel, akik mind Olivier nyakába ugrottak, egyszerre sírva és nevetve.

Eszükbe sem jutott, hogy illedelmesebben is köszönthetnék, és kis híján megfojtották.

Előfutott Maximin, az intéző is. Mint egy kos, áttörte a gyűrűt, megragadta Olivier karját, félrehúzta, hogy megbizonyosodhasson róla, hogy tényleg ő az, majd sírva a vállára omlott. A dadogása meglepte az érkezőt:

– Ó, Olivier úr, mi tartott ennyi ideig odafentről?

– Odafentről? Nem az égből jövök – húzódott el Olivier.

Maximin szipogott, ruhaujjába törölte az arcát és az orrát, és vidáman csillogó szemmel méregette a férfit:

– Már majdnem azt hittük, az égben van. Hat hónapig jönni Párizsból! Még gyalog is nagyon sok!

– No de… honnan tudod?

– Majd a báró úr elmondja. Nem akarom elvenni az örömét…

Montou is odaért. Olivier megfogta a karját, hogy bemutassa a jelenlévőknek, és együtt lépjenek be az udvarba, de alighogy betette a lábát, felbukkant a síró-nevető

Barbette, ő is gyengéd szidalmakat szórva rá, amiért „így megváratta őket”. Újra és újra megölelte és összecsókolta, majd hirtelen fehér főkötője széléig pirulva elhúzódott:

– Jaj… bocsánat! Elfelejtettem, hogy egy templomos nem ölel nőt…

– A Templom nem létezik többé, Barbette, és nem vagyok már templomos!

Bizonyítandó, hogy nem haragszik rá, ő maga húzta magához és borította csókokkal. Igazi nagy, cuppanós csókokkal, melyek visszarepítették csodálatos gyermekkorába.

– El kell mesélnetek, hogy lehet, hogy mindannyian tudtátok, hogy hazafelé tartok.

De először is az apám…

– Jól van! Nézd csak!

Valóban, Renaud is a fia elé sietett, egyik kezével egy botra támaszkodva, oldalán egy hozzá hasonlóan fekete ruhát viselő fiatal lánnyal, egy fiatal, szőke lánnyal, akinek látványára Olivier-nek elakadt a szívverése: azt hitte, délibábot lát. Az nem lehet…

Pedig ő volt az, Aude, aki az aggastyántól elhúzódva háttérben maradt, hogy ne zavarja apa és fia találkozását, akik oly sok év után találnak újra egymásra. Renaud tett néhány bizonytalan lépést Olivier felé, majd a fia vállára omlott. Egy percig csak szorították egymást, s felindulásukban képtelenek voltak megszólalni.

– Áldott legyen az ég – suttogta végül Renaud –, hogy megadta a csodát, melyet már nem is reméltem! A mennyben édesanyád is biztosan osztozik az örömömben…

– Ezért el is megyek hozzá… azonnal, amint köszöntöttem az ifjú hölgyet, akiről alig hiszem el, hogy nem csak jelenés!

A tekintete Aude-ét kereste, boldogan merült a hegyi források tiszta vizét idéző két tóba, és megindult felé. Szinte ellenállhatatlan volt a vágy, hogy a karjába vegye. Mégis sikerült uralkodnia magán, s mindössze mélyen meghajolt előtte.

– Csoda, hogy itt látom, Aude kisasszony! Kinek tartozom hálával érte?

– Ez a kastély olyan csodálatos, Olivier úr… és percről percre elkápráztat. A fivérem, Rèmi hozott ide az utolsó megpróbáltatásunk után.

– Megpróbáltatás? A gyászának más oka is lenne, mint az édesapja?

– Igen. Az édesanyám is meghalt, sötét körülmények között. Egyedül maradtunk a világban Rèmivel. Ekkor jutott a bátyám eszébe, amit Provence-ról mondott, és az ajánlatáról, hogy itt is dolgozhatna.

– Milyen igaza volt! És mennyire hálás vagyok neki! Hol van?

– A kápolnában!

Éppen ekkor lépett elő Rèmi Anselme atya társaságában, és amennyire csak tudott, sietett felé, támogatva a becsületes káplán hatalmasra hízott alakját. Mindketten ragyogtak, bár Remin enyhe nyugtalanság látszott:

– Talán túlságosan merésznek talál, amiért eljöttünk magához, és itt maradtunk annak ellenére, hogy még nem érkezett meg, de az édesapja…

– Visszatartotta magukat, hála istennek! Szép is lett volna, ha nem várnak meg!

Hova mentek volna?

– Ó, annyi szép várost és szép templomot láttam, ahol gond nélkül találhatnék munkát…

– Egy szót se többet erről! Ma este csak az öröm a fontos, hogy újra együtt vagyunk! Mindjárt beesteledik, és alig várom, hogy viszontlássam a házat.

Ahogy azt jelezte, Olivier a szentélybe sietett, ahol az édesanyja pihent, és ahová Renaud kérésére Rèmi szép szobrot készített róla. Nem maradt azonban sokáig. Bőven lesz még ideje meglátogatni.

Úgy egy órával később mind egybegyűltek a díszterembe az asztal köré, melyet Barbette dúsan megrakott, hisz aznap este azt ünnepelték, hogy végleg hazatért az, aki újra az örökös, és újra férfi lett. Ez alkalommal már fel sem merült, hogy Olivier a csűrben aludjon: a férfiak lakosztályaiba költözött, az édesapjáé mellé, és Montou is vele tartott… miután elidőzött kissé a ház fürdőjében. Olivier megtalálta fiatalkori ruháit is, de azóta, hogy tizennyolc évesen hátrahagyta őket, megváltoztak a méretei, és mind Montou, mind ő Renaud ruháiban érkeztek a vacsorára.

Mathieu gyermekeinek kettős gyásza ellenére a vacsora pontosan olyan volt, amilyennek egy örömteli lakomának Provence-ban lennie kell: meghitt és családias, a hegyek fűszereinek, a sült húsoknak és Barbette süteményeinek illatával átitatva, napsütötte borok zamatával, melyek Maximin szeretettel gondozott pincéjéből kerültek elő. Sokáig üldögéltek: annyi mesélnivalójuk volt!

Olivier leginkább arra volt kíváncsi, hogy mi sarkallta Rèmit, hogy ilyen messzire hozza a húgát. Bár titokban mélységesen örült neki, mégis menekülésre emlékeztetett ez az utazás. Valóban az volt.

Nem sokkal Mathieu halála és Olivier útnak indulása után Rèmi és Cauvin elment Passiacumba Juliane-ért és Aude-ért, a kanonokok teljes egyetértésével, akik örömmel várták a fiatalember családját. Jóságukban ismét kölcsönadták az öszvéreket is a két asszony és a holmik szállítására. Sajnos célba érve drámai helyzetbe csöppentek: Gontran Imbert a király halálában megerősödve aznap reggel elfoglalta a házat két emberével, és nem csak megtiltotta a látogatók belépését, de mivel azok nem törődtek vele, és bementek az udvarba, elbarikádozta magát a házban, és azzal fenyegetőzött, hogy megöli a hölgyeket, ha be próbálnak hatolni.

– Csak egyről feledkezett meg – magyarázta Rèmi –, hogy jobban ismerem a helyet, mint ő. Olyan nap volt, amikor Aubin bort és kenyeret vitt az erdőbe a remetének.

Amikor visszajött, ott talált minket, és természetesen a mi oldalunkra állt Eszembe juttatta, hogy a borospincének nemcsak külső bejárata van, hanem az ő házikójából is nyílik rá ajtó. Ott hatoltunk be, hogy hátba támadjuk a megszállókat. Csata kerekedett.

A kövér rőfös nem volt nagy harcos, de erőt adott neki a gonoszsága. Miközben verekedtünk, el akart szökni, és magával akarta vinni a húgomat. Ezt látva az anyám rávetette magát, hogy megakadályozza. Ekkor megölte…

Látva, hogy Aude szemébe könnyek gyűlnek, Renaud báró, akinek a jobbján ült, gyengéden megfogta a kezét:

– Az a nyomorult nem sokáig örülhetett. Rèmi, aki megszabadult az ellenfelétől, ledöfte a késével, ott, az áldozata felett…

A fiatalemberre mosolygott, amiből Olivier felmérhette, hogy barátság, sőt szeretet ébredt az apja szívében a két fiatal iránt, akiket oly kegyetlenül próbára tett az élet.

Őszintén örült neki.

– Mi kerekedtünk felül – folytatta a beszámolóját Rèmi –, de négy holttest feküdt a padlón, és Aude kétségbe esett. Cauvinnel és Aubinnel a Szajnába dobtuk Gontran Imbert-t és a két társát, de a húgom nem akart elszakadni anyánktól. Blandine-nak és Margot-nak végül sikerült megnyugtatnia, és egy éjszakányi és napnyi virrasztás után eltemettük. Most Bertrade mellett nyugszik, a remeténk védelme alatt…

– És visszamentek Corbeil-be?

– Aude többé nem maradhatott nélkülem. Különben is… túl sok rossz emlék kötődött a házhoz! Öreg őrzőire bízta, nekik adta a birtoklevelet, melyet Fülöp királytól kapott, és saját kezűleg írt egy ajándékozási okmányt, melyet tanúként Cauvin és én írtunk alá. Azután visszamentünk Corbeil-be.

– Mi lett Margot-val? – kérdezte Olivier. – Itt van ő is? Még nem láttam.

– Nem, Passiacumban maradt Aubin és Blandine nagyon megszerették, és ő is ragaszkodik hozzájuk. Mostantól a lányuk lesz. Természetesen sajnáljuk, hogy el kellett válnunk tőle, hisz olyan elkötelezett, olyan hűséges volt, de örülünk, hogy nem cseléd többé. Most már van jövője… Már csak az volt hátra, hogy felépítsem a jövőt a húgomnak és magamnak is.

– Őszinte öröm, hogy ezen a vidéken tervezi, barátom. De befejezte a kanonokok építkezését?

Rèmi arca elfelhősödött, és mielőtt válaszolt volna, kiürítette boroskupáját. Aude felállt, és engedélyt kért a visszavonulásra. A vacsora különben is véget ért, és mindannyian felálltak, amikor felfelé indult a szobájába. Miután távozott, visszaültek, és Renaud körbeadott egy cserépkancsót, melyben szép zöld likőr csillogott. Rèmi csak ekkor válaszolt a kérdésre:

– Nem, a munka még nem készült el, de egy ilyen jelentős átépítéshez nem a szobrász számít a legtöbbet, és gondolom, Cauvin gond nélkül talált helyettem mást.

– Ne legyen ilyen szerény! – tiltakozott Olivier. – Tapasztalatból tudom, hogy nem minden bokorban terem olyan tehetséges művész, mint maga…

– Bárhogy is van, el kellett jönnünk. Cauvin – biztosan emlékszik rá! – úgy tervezte, átveszi az apám szerepét mind a munkában, mind mellettünk. Ehhez pedig azt találta ki, hogy feleségül veszi Aude-ot, akibe régóta szerelmes. Legalábbis ezt állítja.

– Nem vonom kétségbe építészi tehetségét – vágott közbe szárazon Olivier. – Sem Mathieu mester iránti hűségét és bátorságát… De attól még durva alak, aki nem méltó ilyen finom kézhez…

Nem folytatta, sőt el is pirult, hirtelen felfigyelve a mosoly árnyékára, mely apja és Montou arcán suhant át. Rèmi semmit sem vett észre, és folytatta:

– Mindenesetre megkérte a kezét. Azt feleltem, hogy nem dönthetek a húgom beleegyezése nélkül. Aude pedig természetesen visszautasította. Csakhogy Cauvin nem fogadta el. Az elkövetkező napokban egyfolytában zaklatta, olyannyira, hogy a húgom már azzal fenyegetőzött, hogy egy kolostorba menekül, ha nem tudom elérni, hogy békén hagyja… Cauvin az arcomba nevetett, kijelentve, hogy én vagyok a családfő, Aude engedelmességgel tartozik nekem, és a hosszas elkötelezettségéért igazán megérdemli ezt a jutalmat. Ó, megpróbáltam a lelkére beszélni, és türelemre inteni.

Isten tudja, mit reméltem… talán hogy beleun!

– Beleun? – morogta Olivier. – Mibe? A várakozásba?

– Éppen várni nem akart! Szinte beleőrült, hogy mindennap látja Aude-ot Mindenáron akarta.

– És? – szólt közbe Montou, aki mostanáig alig beszélt, csak ivott,

– És egy este elmenekültünk. Napközben felkerestem a káptalan vezetőjét, és ő

megint csak segített. Megszerezte nekem egy halász csónakját, aki felvitt minket a Szajnán Melunig. Karácsony után volt, és néhány napig egész kellemes maradt az idő.

Vettem egy erős öszvért a húgomnak és a csomagoknak, és kis szakaszokban, mindig hajnal és esteledés közt utazva, néha kereskedőkhöz csapódva elértünk egy városba a Saône folyó partján, Chalonba, ahol hajóra szállhattunk Lyon felé. Onnan a Rhône-on jöttünk tovább egészen Orange-ig. Ott beszereztünk egy másik öszvért – Chalonban gond nélkül eladtuk az elsőt –, és a birtoka keresésére indultunk.

– Sikerült nem eltévedniük?

– Ó, előfordult, hogy elvétettük az utat, de annyiszor mesélt a hazájáról, annyiszor lefestette a környéket, a városokat, a templomos parancsnokságokat, hogy nem volt nehéz idetalálni.

– Szerintem – szólalt meg a báró – Isten vezérelte magukat. Úgy tudták megtenni a hosszú utat, hogy semmi baleset nem történt, nem támadtak magukra gonosztevők, pedig fegyvertelenek voltak, és a húga olyan gyönyörű… valóságos csoda.

– Hálát is adtunk az Úrnak, amennyire tudtunk. Aude pedig, mint maga is tudja, báró úr, sosem vált meg a fátylától…

– Minden rendben van tehát – állapította meg Olivier. – Nekünk is hálát kell adnunk, Montounak és nekem! Megfogadtuk, hogy elzarándoklunk Notre-Dame-de-Moustier-ba, ha épségben megérkezünk… És mi történt a könyvtártoronnyal, apám?

A viszontlátás örömében kissé meg is feledkezett róla, ám ebben a pillanatban hirtelen eszébe jutott a képe. Egyszerű válaszra számított, és azt is kapott. Ezért nem is értette, miért zárul be Renaud arca a kérdésére:

– Belecsapott a villám! – mondta.

– A villám? És a kastély többi része érintetlen maradt? Szinte hihetetlen!

– Majd később beszélgetünk róla… ha több időnk lesz! Biztosan fáradt vagy! És Pierre nagyúr is…

Montou elnevette magát:

– Régen nem neveztek már így! Felélednek az emlékeim…

Miközben felkísérte édesapját az emeletre vezető lépcsőkön, Olivier arra gondolt, hogy hosszú évek óta először alszik ismét egy fedél alatt hölgyekkel, de nem érzett zavart. A Templom, a szigorú szabályai, a követelményei, melyeket könnyű volt betartani, amikor a fegyveres élet ellenpontozta őket, lassan az idő ködébe vesztek.

Nemcsak sajnálatot nem érzett már, de furcsa szabadságérzés tört rá, melybe remény vegyült. Isten útmutatását lássa Mathieu gyermekeinek jelenlétében… vagy csak újabb, minden eddiginél kegyetlenebb kísértést? Aznap este elalvás előtt hosszan imádkozott a megvilágosodásért. Rosszul aludt, és amikor eljött a reggel, a kápolnába sietett a hajnali misére, melyet Anselme atya önmagának és azoknak a kastélybelieknek mondott, akik szükségét érezték. Mielőtt templomosnak állt volna, Olivier is gyakran részt vett rajta az édesanyjával együtt Most, ahogy belépett a két nagy sárga viaszgyertya megvilágította szentélybe, egy fehér fátyollal félig eltakart szőke hajzuhatag vonta magára a figyelmét… és visszahúzódott. Tiszta boldogság lenne egy pillanatra mellé térdelni, de úgy érezte, nincs hozzá joga.

Átszelte az udvart, ahol már ott serénykedtek a lovászok és a folyóhoz induló mosónők. Mindenki szívmelengető vidámsággal köszöntötte. Egyszerű udvariassággal felelt, boldogan, hogy ismét része lehet ennek a világnak. Tonin, az öreg lovászmester megállította útközben.

– Nagyon jó, Olivier úr, hogy újra itt van, mind örülünk neki. Hacsak… nem akar megint elmenni? – tette hozzá halvány aggodalommal.

– Nem, Tonin! Azért jöttem, hogy itt is maradjak, segítsek az apámnak és vigyázzak mindenkire itt!

Az öregember örömében a levegőbe dobta a sapkáját, és elkiáltotta magát:

– Engedelmével elmondom a többieknek is! Nagy lesz az öröm!

Ezzel visszament az istállóba, hogy szétkürtölje a hírt. Olivier eközben a villám sújtotta toronyhoz sétált, melynek baljóslatú, omladozó maradványai mögül előbukkant a sziklafal, melynek egykor támaszkodott. Nem lehetett nagyon régi a tragédia. Egy faldarab még állt, és különös módon a kandalló, melyből a titkos járat indult, az emelet magasságában továbbra is kirajzolódott, megfosztva tűzterétől, de nem címeres keretétől, mely most a semmibe nyílt.

Olivier hátrafordult, keresett valakit, akitől megkérdezhette, mióta áll így a torony, és meglátta az apját. Erős botjára támaszkodva Renaud odament a fiához. Nem járt nehezebben, mint utolsó találkozásukkor, és Olivier, ahogy elnézte, mélységesen csodálta. Hány éves is?… Nyolcvannnyolc? Valamivel több. Alig hajlott meg a háta, feje biztosan nézett előre, csak mély ráncok barázdálta arcán és hófehér hajában viselte az elmúlt idő és a szenvedések nyomát. Szeme élénk, fekete bogarában biztosan nem…

– Biztos voltam benne, hogy itt talállak! Legalább tudtál aludni?

– Nem emiatt nem. Mikor történt?

– Körülbelül egy éve.

– És nem építtette újjá? Nem vall magára!

– Gondolod?

– Vagy már nem ismerem olyan jól, mint egykor. Valcroze kevesebb ettől a sebesüléstől. Mint egy karját vesztett katona.

– A kar sem nő vissza sosem! De – tette hozzá Renaud fia szemöldökráncolását látva – te elvégezheted a csodát, ha úgy látod jónak…

Elnehezült, kissé furcsa, bizonytalansággal teli lett a hangja, amit Olivier tévesen közönynek érzékelt.

– Apám – kérdezte halkabban –, nem veszedelmes védelem nélkül, minden szemnek kitéve hagyni a hatalmas titokhoz vezető ajtót?

– Ki nyithatná ki ebben a magasságban?

– Egy újabb vihar, vagy talán egy földrengés? Ha a megmaradt részek is leomlanak, láthatóvá válik a járat. Apám, újjá kell építeni a tornyot!

Az öreg báró, akinek tekintete az egykori kandallóra szegeződött, hirtelen a fia felé fordult:

– Még akkor is, ha ahhoz egy sírt kell felnyitni?

– Egy sírt? Volt valaki a toronyban, amikor belecsapott a villám?

– Roncelin de Fos!

A név említésére, melyről azt hitte, soha többé nem hallja, Olivier hátrahőkölt, mintha ökölcsapás érte volna, s kiszáradó torkából egyetlen hang sem bírt előtörni.

Renaud megfogta a karját:

– Gyere! – mondta. – Menjünk föl a falra, ott nyugodtabban beszélhetünk…

Lassan felkapaszkodtak a magas lépcsőfokokon, tettek néhány lépést a rotondán, és megálltak egy kőcsipkénél, ahonnan csodálatos kilátás nyílt a hegy csúcsokra, a sötétzöld erdőkre, az apró falvakra, a sasfészkekhez hasonló tornyokra, az aranyfényben úszó hegygerincekre és a szédítő völgyre, melyben a Verdon zubogott. A távolból odalátszott a Földközi-tenger kékje is a felkelő napban.

– Egy este, úgy egy évvel ezelőtt – kezdte Renaud – egy maroknyi vándorszerzetes kért bebocsátást, akik Rómába tartottak, de eltévedtek az úton. Velük volt a perjeljük, egy kortól és betegségtől megtört öregember, aki öszvéren utazott, míg ők gyalogoltak.

Természetesen befogadtam őket, és a beteghez léptem, hogy üdvözöljem. Képzeld csak el, mit éreztem, amikor Roncelin arcát láttam magam előtt!

– Csoda, hogy még életben volt. Hány éves lehetett?

– Nem tudom. Talán nyolcvankilenc! Aszott test, tönkrement arc, de sértetlen gonoszság. A társai is csak annyira voltak szerzetesek, mint ő. Fegyvert viseltek a csuhájuk alatt. Lefogták Maximint, Barbette-et és engem, hogy mozdulni se tudjunk, és azt hittem, kezdődik elölről a nyolc évvel ezelőtti rémálom. De beérték annyival, hogy kikötöztek a padokhoz, és kivittek az udvarba, hogy mindent lássunk az eseményekből: a frigyláda elviteléből, hisz Roncelin tudta, hová rejtettük el.

– Hogy lehetséges? Csak négyen ismertük a titkot: maga, Maximin, Hervé d'Aulnay és én…

– Elfelejted Clément testvért, aki bár nem volt jelen, mindent tudott.

– Clément testvér? – kiáltotta felháborodottan Olivier. – Ahelyett, hogy követte volna a nagymestert a máglyára, az inkvizíció kegyetlen kínzása alatt halt meg…

– Ne légy dühös! Roncelin is a kínzói közt volt. A legvégén, abban a percben, amikor kilehelte a lelkét, amikor megsemmisítette a szenvedés, már eszméletlenül mondott néhány szót a toronyról és a kandallóról. Nem volt sok, mégis elegendő egy olyan embernek, aki végigkutatta Valcroze-t Clément testvér nem vált méltatlanná, hidd el! Maga a szörnyeteg is elismerte, hogy lázálmában, eszét vesztve beszélt…

– Az inkvizíció – vetette oda undorral Olivier. – Ez a nyomorult a szerzetesek fekete csuhája alá mert rejtőzni, akik állítólag Isten nevében versenyre keltek kegyetlenségben Nogaret-val és a hóhéraival! Roncelin de Fos maga volt a megtestesült ördög!

– Ha nem is maga, elég jó cimborája. De Istennel szemben a sátán mindig veszít

– Mi történt?

– Meglepő, hallatlan dolog. Ott voltunk az udvarban, szemben a lakóépülettel, összekötözve, mint a sonkák, a két állítólagos szerzetes őrzésében. Tehetetlenül és kétségbeesetten kértük az ég segítségét. Olyan tiszta, olyan kék, olyan csillagos volt az az ég! A leggyönyörűbb égi köpeny borult az aljas szentségtörésre! És hirtelen megtörtént a csoda: láttuk, hogy vakító villám csap bele a toronyba, mely kettéreped, mint a tojáshéj, és összeomlik…

– Követte égzengés?

– Nem, égzengés nem, csak emberfeletti fájdalom üvöltése… Üvöltés, mely csak tartott és tartott, s egyetlen torokból szállt fel. A többi hang hamar elült. Csak az a nem is emberi üvöltés maradt, melyet átkok tarkítottak, majd nyögéssé csendesült, míg egy örökkévalóság után végleg elült… valóban az lehetett annak, aki végigszenvedte: egy óra telt el, mire visszatért a csend, és a falak végképp leomlottak. Megrémült fogvatartóink már egy ideje elmenekültek, tárva-nyitva hagyva a kastélyt. Fényes nappal volt már, mire a falubeliek, akiket halálra rémítettek a hallottak, idemerészkedtek, hogy kiszabadítsanak minket és az embereinket, akiket a pincébe és az őrházba zártak. Anselme atyának minden ékesszólására szüksége volt, hogy meggyőzze az egyszerű lelkeket, hogy nem az egész kastélyra hullott átok. Türelmesen elmagyarázta nekik, hogy Valcroze távolról sem Isten haragjának tárgya lett, hanem valóságos áldást kapott, hisz az Úr maga gondoskodott róla, hogy elpusztítsa legádázabb ellenségét…

– Még egy okkal több, hogy eltakarítsuk a romokat, apám! Meg kell találni a démon maradványait…

– Nem sok maradhatott belőle…

– Amit találunk, megmutatjuk az embereknek, mielőtt a zuhatagba dobjuk. Azután újjáépítjük a tornyot. Ismét védetté kell tenni a kandallót, hisz nem tudhatjuk, működik-e még a szerkezete. Ha igen, le kell rombolni, hogy örökre elzárjuk az utat a frigyládához, nehogy bárhogyan felszínre kerülhessen. És amikor kiűztük a rosszat, Anselme atya megáldja a munkánkat…

– Talán igazad van, meggondolom. De csak nem akarod, hogy máris munkához lássunk?

– Minél előbb. Amint Montou-val teljesítettük a zarándoklatunkat Notre-Dame-de-Moustiers-ba!

– Máris el akarsz menni?

– Három nap az egész – mosolygott Olivier. – Azután nem hagyom el többé…

A két férfi visszasétált a lakóépülethez, melynek küszöbén ott találták Montou-t.

– Indulhatunk Moustiers-ba, amikor csak akarja – mondta Olivier. – Még egy okunk van a hálaadásra. – tette hozzá, és néhány mondatban elmesélte Roncelin halálát. Montou arca megfejthetetlen volt, ahogy hallgatta, és amikor a végére ért, egyetlen szót sem szólt. Egyszerűen csak odament a romokhoz, és alaposan szemügyre vette őket. Olivier néhány percig tiszteletben tartotta az elmélkedését, majd odament hozzá. Pierre visszafordult könnyek csorogtak az arcán.

– Sír? – lepődött meg a társa.

– Nem őt siratom, hanem az öcsémet… akit eltérített, gonosszá tett, elterelt a helyes útról a Templom egy részével együtt. Antoine öngyilkos lett, és én azért álltam templomosnak, hogy megkeressem és megbüntessem a tragédia okozóját

– Nem csak ő térítette el néhány testvérünket – jegyezte meg lágyan Olivier. – A Kelet és a furcsa hitvallásai már jóval előtte megfertőztek lovagokat.

– Bizonyára, de nekem csak Antoine számított, és nem volt tiszta a szívem, amikor felöltöttem a fehér köpenyt. Ezért is számadással tartozom Istennek, aki magára vállalta a bosszúmat. Induljunk Moustiers-ba, kérem! Alig várom, hogy ott legyek…

Egy óra múlva indultak, gyalog, ahogyan jöttek, és ahogyan az Isten vándoraihoz illett, akik bejárták Európát a hit szent helyei felé. Öt nappal később azonban Olivier egyedül tért vissza…

Moustiers-ba érve a nap szikrákat szórt a szédítő szakadék felett a két ikercsúcsra rögzített nagy bronzkereszten. A látvány damaszkuszi útként hatott Montou-ra: térdre rogyott, és hosszú percekig sző nélkül hajlongott, mielőtt felment volna a kápolnába, ahol egykor Sancie kérte Szűz Máriát, hogy ne engedje templomosnak a fiát.

Olivier az egész zarándoklat alatt az édesanyjára gondolt. A vágya most teljesült, de annyi tragédia, annyi szenvedés, annyi megpróbáltatás után, hogy a fia eltűnődött, vajon hogyan élte volna meg az édesanyja a furcsa beteljesülést. Érte és az övéiért imádkozott teljes átéléssel, és nem is törődött tovább Montou-val. Semmit sem sejtett abból, ami lejátszódott a mesés íjászban, aki szóra mert bírni egy katedrálist, és a törés csak akkor vált nyilvánvalóvá, amikor visszaindulni készültek. Pierre de Montou be akart költözni a kolostorba, mely felett a Keletről mesélő csillag ragyogott.

Olivier nem mutatott meglepetést, nem próbált vitatkozni – milyen jogon tette volna? –, érezte, hogy szilárd az elhatározás. Úgy vált el a barátjától, ahogyan Hervétől: szeretetteljes öleléssel, ám azzal a különbséggel, hogy most megígérte, hogy időnként meglátogatja. Az utolsó pillanatban azonban még felszínre tört a régi Montou:

– Szeretném, ha enyém lehetne a kiváltság, hogy megáldom a gyermekeit… ha megszületnek! – mondta komolyan.

Olivier összerezzent

– A gyermekeimet? Maga szerint lesznek?

– Ez minden keresztény házasság célja, nem igaz? Megtisztította a lelkét, és meg fog házasodni. Az a gyönyörű fiatal lány szereti magát. Maga is szereti őt: elég volt együtt látni magukat, hogy tudjam.

– Fogadalmat tettem! Hogyan tagadhatnám meg? – suttogta Olivier hirtelen nagyon fáradtan. – Inkább a maga példáját kellene követnem.

– Ostobaság lenne. Először is mert én sosem voltam példa senkinek… másodszor mert az egyház eltörölte a templomosokat. Ha a Templom nem létezik többé, nem létezik a fogadalma sem…

Mióta Valcroze-ba érkezett, Olivier erről igyekezett meggyőzni magát Különben is, pontosan ugyanezt mondta Hervé testvérének az elválás pillanatában. A szentély hangulata azonban visszahozta kétségeit és fenntartásait Montou kitalálta a gondolatait:

– Beszélje meg Anselme atyával! Sok olyan pap kellene még, mint ő, hisz meg tudja hallani a természet… és a Teremtője szavát. Valcroze-nak szüksége van magára a jövőjéhez…

– Ha Aude elfogad, együtt visszük tovább – döntött Olivier.

A kastélyba visszafelé tartva szinte futott, mintha szárnyai nőttek volna, annyira várta, hogy viszontlássa a lányt, beszéljen vele, és végre meghódítsa! Úgy érkezett Valcroze-ba, akár a paradicsomba, és azonnal az apját kereste. A fegyverteremben ülve találta, szemmel láthatólag gondterhelten. Renaud azonban időt sem hagyott a kérdésekre:

– Sokáig maradtál! – kiáltotta. – Muszáj volt így késlekedned? Három napot mondtál!

Úgy tűnt, magánkívül van, és Olivier hirtelen azt sem tudta, mit feleljen:

– Több imára volt szükségem – dadogta… – Annyira fontos volt?

– Fontosabb, mint gondolnád! Elmentek!

– Kik?

– Kik, kik?! Rèmi és a csodálatos húga!… A lány akarta így. Tegnapelőtt, ahogyan gyakran tette, elsétált a kápolnába, melyet azon a helyen emeltettem, ahol az édesanyád…

Szokása szerint megakadt a szónál, hisz még mindig nem volt hajlandó a felesége nevét a halállal együtt említeni, de átugrotta a kérdést, és folytatta:

– Amikor visszajött, Aude feldúlt volt, és minden magyarázat nélkül, könyörögve kérte a bátyját, hogy vigye el messzire innen.

– No de ennek semmi értelme! Miért?

– Ismétlem, nem tudom. Makacsul hallgatott, és csak azt ismételgette, hogy ha Rèmi nem viszi el, elmegy egyedül. Muszáj volt engedelmeskedni. Rèmi nem akart menni, azt hiszem, szeret minket.

– És Aude nem szeret, úgy gondolja?

– Pedig esküdni mertem volna rá, hogy igen – sóhajtott szomorúan Renaud. –

Téged egészen biztosan, és azt hittem, engem is megkedvelt.

– No de, apám, mi történhetett azon a sétán?

– Honnan tudhatnám? Ma reggel indultak.

– Azt legalább tudja, merre mentek?

– Amikor Rèmi elbúcsúzott, és elmondta, mennyire sajnálja, Aixet említettem neki, ahol most épül a Saint-Sauveur-katedrális, mely igazi gyöngyszemnek ígérkezik. Az egész környék arról beszél…

– Vitték az öszvérüket?

– Adtam nekik még egy másikat is. Rèmi megígérte, hogy visszajön befejezni az édesanyád szobrát…

– Befejezi, mielőtt még bármi másba belefogna! – morogta Olivier. – Megtalálom őket… és Aude-nak meg kell mondania, szeret-e vagy sem!

Egy perccel később az istállóban volt, és maga nyergelte fel a lovát, annyira sietett, amikor Barbette jelent meg az ajtóban, és nekitámaszkodott a félfának:

– Esteledik – jegyezte meg nyugodtan. – Valahol biztosan megállnak, és nemcsak elkerülheti őket, de könnyen meg is előzheti.

– Tudom, milyen az öszvérek irama… és azt is tudom, hogy kevés a pihenőhely útközben. Ha Rèminek van esze, Combs-ban állnak meg, mielőtt a fennsíkra fordulnak…

– Talán igen, talán nem! Mindenesetre vigye magával ezt a zsákot. A lovára gondolt, de magára nem – tette hozzá Barbette a nyeregre akasztott felszerelésre mutatva. – Van benne kenyér, sajt, olíva…

– Köszönöm. De most engedj!

Barbette meg sem mozdult, sőt, mindentudó arccal összefonta karját a mellkasán.

– Az imént felmentem a kápolnába. Volt ott egy pásztor, a nyáját legelteti.

– Majd később elmeséled! – hőbörgött Olivier.

– Engedj, mondom!

– Csak van egy perce! Tegnapelőtt látta Aude kisasszonyt, s azt is, hogy nincs egyedül. Egy nő csatlakozott hozzá.

– Egy nő? Odafent? Miféle nő?

– Azt nem tudta, de egy darabig beszélgettek, aztán Aude kisasszony sírva elfutott.

– Ha nem is tudta annak a nőnek a nevét, talán leírta? A pásztoroknak általában jő

a szemük!

– Megtette, és támadt is egy sejtésem…

– Miféle? Az ördögbe is, ne húzd az időt!

– … eszembe jutott egy híresztelés, melyet két hete hallottam a castellane-i piacon.

D'Esparron úrnő, aki két éve özvegy, Chasteuil-ben van egy rokonánál.

– Agnès de Barjols? Aude vele találkozott volna?

– Az a benyomásom, ha nem ő volt, nagyon hasonlított rá… Hé, na!

Épp annyi ideje maradt, hogy félreugorjon: Olivier a lovat maga mögött húzva kirontott, az udvarba érve azonnal nyeregbe pattant, és hatalmas felszabadultsággal kivágtatott, élvezve, hogy végre igazi hátast ül meg, nem egy szerzetesi öszvért. Végre!

Annyi év után újra önmaga lehet! Bár nem ismerte a jószágot, azonnal teljes, tökéletes összhang alakult közöttük, így kellett lennie, és Olivier-nek ismernie kellett minden bukkanót, minden fűszálat, hogy ne törje ki ő a nyakát, a ló a lábát a nehéz utakon.

– Lancelot-nak hívják! – kiáltotta utána Tonin, és az egykori lovagnak tetszett a név.

Arany és bíbor ragyogásban hanyatlott le a nap, amikor elhagyta Valcroze-t, és teljes volt a sötétség, mire elhaladt Trigance alatt, melyet egykor úgy szeretett, most azonban pillantásra sem méltatott. Sietsége ellenére kénytelen volt lassítani az iramon, hogy elkerülhesse a sötétség csapdáit, de folytatta az útját, és megérkezett Combs-ba, ahol az Artuby partján megállt. A városka egy szikla oldalában állt, melyen egy templom emelkedett. Túlságosan késő volt ahhoz, hogy bekopogtasson egy ajtón, és megkérdezze, hogy azok, akiket keres, ott vannak-e, ezért beletörődött, hogy meg kell várnia a reggelt. Hajnalban azonban megtudta, hogy bár látták a két utazót előző este, azok csak rövid időre álltak meg. Visszatért szívébe a nyugtalanság: őrültség volt a nap végén felkapaszkodni a magas, sivatagos fennsíkra, ahol nem találhatnak menedéket..

Óvatosan, időnként kantáron vezetve Lancelot-t, felkapaszkodott a meredek emelkedőn, és megkönnyebbülten felsóhajtott, ahogy végre felért a hatalmas, üres platóra, ahol nyugodtan vágtába foghatott, hisz tisztán rajzolódott ki az út. Tekintete szorongva pásztázta végig a horizontot: vajon merre lehet Rèmi és Aude?

Hirtelen meglátta őket, ahogy megkerült egy nagy sziklát. Egymás mellett haladtak ráérősen, ám mélységes szomorúság áradt mindkettejük alakjából, beleveszve a hatalmas tájba. Olivier diadalmas kiáltással megsarkantyúzta a lovát, utolérte, majd megelőzte őket, végül hirtelen fékezett, visszafordult és eléjük állt Megdöbbentette, mennyire más arccal fogadja a két fiatal: Rèmiére boldogság ült ki, Aude-éra félelem, mintha egy veszedelmes tárggyal került volna szembe. Rámosolygott a barátjára, majd azonnal a lányhoz fordult, és megragadta az öszvére kantárát:

– Bármit is mondott magának d'Esparron úrnő, hazudott! Soha nem szerettem őt –

vetette oda olyan döbbenetes erővel, hogy Aude, aki nem számított ilyen hirtelen támadásra, beleremegett.

Olivier máris folytatta:

– Magát szeretem, méghozzá azt hiszem, régóta, és magát akarom feleségemnek…

ha elfogad!

Ó, milyen csodálatos fény ragyogott fel Aude arcán, mely még a régi könnyek nyomát őrizte! Szeme tiszta tükrében mégis aggodalom csillogott, és Olivier kitalálta a gondolatát:

– Mivel a Templom már nem létezik, a fogadalmam is érvénytelen. Anselme atya megnyugtatott. Összead minket, ha hajlandó igent mondani, és Rèmi is beleegyezik –

tette hozzá a barátja felé fordulva, aki meghatottságában szólni sem bírt, csak bólintott.

Olivier visszafordult Aude-hoz, és mivel megérinteni még nem merte, térdre ereszkedett előtte:

– Már nem vagyok fiatal. Húsz évvel idősebb vagyok magánál, de oly sok szerelmet adhatok! Aude, Aude, könyörgök, feleljen! Akar az enyém lenni, ahogyan én a magáé?

A lány ekkor felé nyújtotta a kezét Olivier megfogta, felemelkedett, és lesegítette az öszvérről. Aude a karjaiban találta magát.

– Teljes szívemből, teljes lelkemből a magáé akarok lenni, uram, mert nem emlékszem olyan pillanatra az életemben, amikor ne szerettem volna…

Felé emelte tiszta arcát, és Olivier-nek csak le kellett hajolnia, hogy az ajkára találjon…

Egy felzavart madár siklott el a fejük felett egyenesen a nap felé…

Egy perccel később Aude Lancelot nyergében, karját Olivier dereka köré fonva indult vissza Valcroze-ba.

* * *

Amikor egy héttel később Olivier mellé térdelt a kastély kápolnájában, Aude a szép skarlátvörös, hímzett ruhát viselte, melyet Provence-i Marguerite királyné ajándékozott Sancie de Signes-nek az akrai esküvője alkalmából. Előző este az oltárra helyezte a rubincsatot, melyet a másik Margittől kapott, akit két hónappal korábban holtan találtak Cháteau-Gaillard-i börtönében. Nem volt hajlandó felvenni, inkább Szűz Máriának ajánlotta…

A körülményekre tekintettel a jegyesek úgy gondolták, csendben házasodnak össze, Provence-ban azonban nem léteznek csendes ünnepek. Barbette már előző

estétől kénytelen volt állni a sarat a környék nemeseinek vidám seregével szemben, akik mind címeres lobogó alatt, ajándékokkal megrakodva érkeztek, mint a betlehemi királyok, hogy kivegyék részüket az esküvőből. Este pedig hölgyek susogó hada kísérte nászi ágyába Mathieu de Montreuil lányát… d'Esparron úrnő nem volt köztük.

Egy évvel később újjáépült a villám sújtotta torony. A romok alatt három másik ember maradványai mellett találtak egy elszenesedett, de ép és felismerhető holttestet.

Kövekkel együtt zsákba tették, és egy szikláról bedobták a Verdon örvénylő vizébe.

Azon a napon, amikor a csokrot felkötötték a torony tetejére, Aude életet adott a kis Thibaut-nak, aki barna volt, akár egy gesztenye, és Renaud meghatottan vette át Olivier kezéből. Magához emelte, és az egyik ablakhoz vitte, hogy láthassák az új épületet.

– Biztosított tehát a jövő! – kiáltotta, miközben a kisbaba a bánásmóddal elégedetlenül élénken tiltakozott. – Nem különös, hogy Isten ránk bízta, hogy az emberiség legnagyobb kincsét őrizzük, mi, akik a jeruzsálemi királyok, a bizánci császárok és a nagy Szaladin vérét hordozzuk ereinkben?

– Mi vagyunk az őrzők, apám, jól tudom. Büszke is vagyok rá… de nem élünk az idők végezetéig. Ki vált fel minket?

– Isten gondoskodik róla, fiam! Az utolsó őrzők a hegyek lesznek… és a felejtés.

A titkos nyitószerkezet ellenállt az ég tüzének, ám Renaud és Olivier együttes akarattal megsemmisítették…

Content

JULIETTE BENZONI
A TEMPLOMOSOK KINCSE

Előszó VALCROZE ÚRNŐ

Első rész A KIRÁLY NEVÉBEN

I. fejezet Kripta a tó alatt

II. fejezet A fájdalom

III. fejezet Két gyűlölet

IV. fejezet Rekviem egy hercegnőért

V. fejezet A harag napja

Második rész A LÁZADÓ KATEDRÁLIS

VI. fejezet Bertrade félelmei

VII. fejezet A máglya

VIII. fejezet A Notre-Dame hangja

IX. fejezet Holttestek a Nesle toronyban

X. fejezet Az árvák

Harmadik rész AZ ŐRZŐK

XI. fejezet Egy keselyű

XII. fejezet A merészség eredménye

XIII. fejezet Mathieu de Montreuil

XIV. fejezet A villám sújtotta torony