Володимир Львович Єшкілєв

Ефект Ярковського

Те, котре – холод, те, яке – смерть…

* * *

Важка жовта крапля набрякає на краєчку мірної склянки. Вона масна, мерехтить теплими смугами веселки. А ще в ній зачаїлась погибель. Годину тому Майстер вибрав рідину з мертвої плоті. З теплого трупу білого кролика, вбитого ін’єкцією жаб’ячої крові. А жабі, у свою чергу, вкоротила віку отрута, видобута з секрецій риб родини Tetraodontidae.

За п’ятдесят сім хвилин підсумкова рідина неквапно пройшла крізь паперові і мінеральні фільтри. Відтак – вже прозорішою за джерельну воду – мирно з’єдналась з іншою підсумковою рідиною, що кілька місяців відстоювалась у темряві та прохолоді. З рідиною, на вигляд масною, тривожно цегляного кольору. При з’єднанні двох отрут й виник цей блідо-жовтий розчин з ледь відчутним квітковим ароматом. Жодний знавець рослин не зможе визначити, якій квітці він належить, тому що не існує такої квітки. Жодна лабораторія не виявить всіх складових і всіх властивостей цієї мікстури. Властивостей, здатних проявлятись в ураженій плоті через тижні, місяці або ж роки після входження до її клітинних лабіринтів.

З мірної склянки Майстер виливає розчин до фігурного флакону, що прикрашав аптечну вітрину задовго до революцій і війн минулого століття. Майстер наповнює його обережно, щоби не пролити дорогоцінної суміші. Закриває фіал притертою скляною пробкою. Перев’язує його шнуром. Відтак знімає захисний щиток, дихальну маску й дивиться крізь розчин на денне світло. Майстер віддавна, скільки себе пам’ятає, закоханий у мистецтво мікстур і трунків з вибірковою дією. Найменшу похибку у формулі він прирівнює до поразки. Але цього разу він не знаходить вад ані у відтінках ані в консистенції.

Він шепоче охоронне закляття, котре вичитав у старій книзі, ставить фіал на вівтар нічної богині, знімає гумові рукавички, кидає їх до смітника, миє руки, запалює на вівтарі ароматичні палички, наливає собі коньяку і сідає у крісло.

Скриплять сховані під шкірою пружини, а Майстер стримує стогін. В нього ціпеніє спина. Біль від попереку повзе до правої лопатки й вище; свинцевим еполетом лягає на плече, хрусткою клішнею хапає за шию.

Біль впивається в м’язи перед осінніми дощами і вологими снігопадами березня. Колись достатньо було розтерти спину маззю з бджолиним або гадючим трунком і «клішня» з «еполетом» розповзались мурахами, що забирали біль до потаємних гнізд. Але добрі часи минули. Тепер біль відступає лише перед мазями, в котрих мікродози павучих паралізаторів вкраплені в екстракти, настояні на грибах та випарені з рослин, зібраних у долинах Ріо-Гайї, там, куди століття тому Конан-Дойль відправив героїв «Загубленого світу».

Майстер проводжає поглядом хмарки диму, що розпливаються над бронзовою подобою богині і линуть до стелі. Відсьорбує коньяк. Потім ще й ще, повільно смакуючи ароматний напій. Він згадує: східні алхіміки і фармацевти мали переконання, згідно з яким складні сполуки, що опинились в одному приміщенні, здатні впливати одна на одну. Впливати, незалежно від відстаней, стінок реторт, сталевих і титанових бронювань сейфів. Трункороби минулого складали симфонії ідеальних отрут, розміщуючи глеки з вином поряд зі своїми творіннями. Те вино набувало дивовижних якостей – як вбивчих так і лікувальних.

«Якщо це правда, тоді коньяк мав зазнати впливу отрути, – подумки посміхається Майстер. – Здається, фізики називають це «суперпозицією». Якось так…»

Він знов відсьорбує з келиху, намагаючись відчути гіркуватий присмак. Але відчуває лише смак коньячних спиртів та ледь відчутну присутність натурального згущувача (на основі трагакантової камеді – доповідають йому смакові рецептори). Він кривиться. Виробники коньяків зазвичай нехтують наріжною мудрістю харчової хімії: всі спроби штучно покращити смак закінчуються псуванням продукту. З іншого боку, завдяки халтурникам і невігласам, у коньяку зручно ховати повільнодіючі отрути, зокрема синтезовані (Майстер віддає перевагу дієслову «побудовані») на основі секреції молюску Babylonia japonica. Та й ті нейротоксини, що ними восьминоги паралізують здобич, безслідно вплітаються у молекулярне плетиво коньячних спиртів.

Майстер міркує про замовника, що збирається розчиняти отруту в шампанському. Згідно з його побажаннями складена її формула. Її збройна симфонія. В пінистих напоях вона розгорне свої властивості до граничних значень. Вона крокуватиме акордами погибелі неквапно і невідворотно, даючи відміченому смертю день за днем відчувати в собі оманливу повноту життя, ходити до спортзалу, відвідувати коханку, будувати плани щодо майбутнього. Отрута стане послом нічної богині, її напруженням у наївних джерелах життя, її чорним ангелом, мечем її кристалічної влади над м’якими, мінливими та самобутніми формами.

Зрештою, вирішує Майстер, у процесі повільного отруєння завжди можна знайти і шаманський спадок, і відзвуки древньої магії, і темні модифікації метафізики. Було б бажання.

От лише це шампанське…

«В отруєнні ігристих вин присутня певна пошлість», – навідує Майстра бічне міркування.

Зазвичай йому байдуже до замовників, їхніх маній, фантазій та намірів. Але цього разу клієнт викликає в нього неприємне (кисле – визначає він) передчуття. Нав’язливе передчуття, рідне тим його хмарним снам, де над темними смердючими башнями кружляють чи то здоровенні клапті горілого паперу, чи то крилаті рептилії минулих епох. Передчуття наче підсилює біль у спині.

«Пошлість неминуче створює тіні, – продовжує міркувати Майстер. – Невже породжена цим замовленням тінь впала на мою високоточну зброю?»

І чи може бути тінь чорнішою за чорне?

А якщо може, то звідки у пошлості стільки пекельного ресурсу?

Він відчуває кисле на яснах, під язиком і в кутиках губ, перемагає бажання покласти під язик шматок білого шоколаду (два, три шматки, наповнити тим шоколадом рот). Наливає собі ще коньяку, запалює додаткові палички на вівтарі богині. Він думає, що занадто ризикує, особисто спілкуючись з кислими персонажами, думає про те, що на дорозі його успіхів тихо й непомітно подорослішала пастка недбалості.

Реальна пастка. Справжня. Правильна. Вже не кисла, а гірка купоросною гіркотою. Так він її відчуває, дивуючись відсутності страху.

«Це, радше за все, вікове. Як і пошуки якихось там тіней на досконалому», – вирішує він.

Біль у попереку гострішає. Без отрути його не вгамувати.

1

Після урагану літній парк нагадує калічного діда. Переламані дерева пахнуть камфорою, грибами і лікарськими настоянками. Стовбурчиться і в’яне розщеплена деревина, шелестить мотлох. У повітрі, наче незримі пасма туману, блукають згущення і хвилі неспокою. Травмовані насадження поскрипують, стогнуть, жаліються заснулим богам рівноваги. Сполохана білка метушиться між розваленим дубом і каруселлю; відтак застрибає на поворотну платформу, нишпорить поміж копитами дерев’яного коника, знов вертається на всипану зірваним листям доріжку; білка не звертає уваги на людину, що проходить повз карусель.

Проходить зовсім поряд.

Йому за тридцять. Каштанове волосся акуратно зачесане, вузьке обличчя поголене. Завдяки чорній плащівці чоловік здається худішим, хоча й без того йому далеко до вгодованості. Він іде довгою засміченою алеєю, що бісектрисою перетинає парк. Оминає, а іноді й перестрибує сміття з перекинутих урн та впале гілляччя. Крокує швидко, високо задираючи праве плече. Чоловік наздоганяє дівчат, на вигляд студенток. Одна з них симпатична і чорноока. Короткий плащ рішучо стягнуто на талії. Беретка кольору слонової кістки схиляється до агатової кліпси. Стрункі ніжки самі знаходять шлях між вбитими фрагментами дубів, лип, яворів і кленів. Ніжки звикли до високих підборів.

– Сьогодні котяче свято, – звертається чоловік до чорноокої. – Ви ж любите котів?

– Свято? – краєм ока та оцінює незнайомця. Він далеко не красень, вирішує дівчина, а його підборіддя нагадує п’ятку. Схоже на п’ятку підборіддя, звідки це? З якого твору, якого автора? Дівчина вчиться на філолога, так само, як її товаришка, на пласкому обличчі котрої розквітає бліда троянда заздрості.

– Ураган повикидав з гнізд пташат, – пояснює чоловік. – Бачите, онде їхні батьки літають, кричать. Пташата десь там, у траві. А коти вже на підході. Коти збираються на вечерю, – він стишує голос. – Котів не зупинити.

– Звідки ви знаєте, що я люблю котів? – симпатична дівчина навіщось поправляє беретку, а її товаришка дивиться паралельно парковій бісектрисі. Її заздрість набуває чавунної визначеності. Як її задовбали всі красуні і симпатяшки.

– Ви не так хотіли спитати, – виправляє чоловік. – Ви хотіли спитати: звідки мені відомо, що ви кошатниця.

– Так, але ж… – чорноока вкрай зацікавлена. Перекладає торбинку у ліву руку, пригальмовує перед великою гілкою, що перегороджує алею. Велика гілка така доречна.

– Колись я вам все-все розповім, – люб’язно посміхається чоловік з підборіддям-п’яткою, перестрибує через велику гілку й пришвидшує кроки.

Чорноока здивовано дивиться йому услід. Подруга шепоче:

– Я в шоці. Цим парком стає небезпечно ходити.

І, відчуваючи запитання, так само шепотом, додає:

– Вчора он з тих кущів просто мені під ноги торчок виповз. На всю бубу обдовбаний. Також пургу гнав. Питав, чи по кайфу мені, як тут проклали доріжки.

– А ти?

– Послала його, звісно.

– Тобто, тобі не по кайфу?

В подруги остаточно злішають очі.

– Мені теж не по кайфу, – сміється чорноока, перестрибує через гілляччя.

«Гарна дівчина. Правильна. Відривна», – зітхнув Олександр Ярковський, збільшуючи відстань від студенток. Шкода, що сьогодні в нього невідкладна зустріч. Що час і місце зустрічі змінити не можна.

До шістнадцятої вже менше трьох хвилин.

Парковий Дім вистромив свій слюдяний дах над шерегою старих лип. Вкриту сірою лускою плескату піраміду, оточену почесним караулом димарів, антен і барочних веж. Там, під слюдяним дахом, його чекають.

Парковий Дім.

Давно, дуже давно, як на вік Ярковського, батько вперше привів його сюди. В місце, де збираються нумізмати і фалеристи. В місце, де панує гармонія шляхетних металів і стомленого паперу. В місце, де протерті маслом та очищені реактивами залишки давніх скарбів знову заселяють людські душі облудними бажаннями.

Батько збирав монети. Переважно австрійські, Габсбурзької доби. Все вільне від роботи життя Олександра Ярковського-старшого оберталось навколо пласких шматочків металу з розчепіреними орлами і стертими профілями нащадків Гунтрама Заможного [1].

Нумізматична колекція була сонцем дому Ярковських, а члени родини – планетами її системи. В дні вдалих поповнень сонце сяяло яскравіше. Під тим світилом відбувались теплі, огорнуті тріумфальним настроєм, сімейні свята. Навпаки, після сумнівних обмінів і зірваних оборудок на родину падала тінь сонячного затемнення, голоси стишувались, а вечеря подавалась в тарілках без золотих обідків. Проте, попри грошові нестачі та закрути долі, клясери з монетами важчали, колекція зростала, в ній з’являлись рідкісні й навіть унікальні екземпляри, а щедрі промені нумізматичного сонця огортали планети багаторічним літом.

Можна сказати, що у Ярковського-молодшого було цілком безхмарне дитинство. Щоправда, він звик рахувати відрізки часу не за днями своїх іменин й не за переходами з класу в клас, а за батьковими придбаннями. Сьомий рік від народження зберігся в його пам’яті урочистим внесенням до колекції срібної півліри (10 крейцарів = одній шостій гульдена) карбу тисяча вісімсот двадцять першого року з ідеально збереженим портретом імператора Франца Другого. Десятий запам’ятався не смертю діда й не власними поневіряннями по лікарням, а появою у колекційній шафі планшету з п’ятьма талярами Марії Терезії, придбаними батьком у далекому карпатському селі. Там, де й досі жінки одягають на свята намиста з вицвілих коралів, стеклярусу і срібляків.

Стіни Паркового Дому були свідками епічних подій у родинному житті Ярковських. Саме у Парковому Домі батько виміняв за сумнівної справжності голденгульден Карла Роберта найсправжнісінький подвійний таляр з панорамою Вюртемберга, про що потім не один рік згадували посвячені завсідники нумізматичних тусовок.

Саме тут, в Ампірній залі, задля обміну хрущобної «двушки» на пристойну трикімнатну квартиру батько продав перекупникові-поляку таляр Фердинанда [2]. Ярковський-молодший ніколи не забував, що отримав власну кімнату завдяки тому, що колекція Ярковського-старшого позбулась однієї з найкоштовніших монет. Не міг забути, як сутенів батьків погляд, зупиняючись на осиротілому вічку в клясері. До того вічка так ніколи й не вставили іншої монети.

У дитинстві Парковий Дім будив уяву Ярковського-молодшого темними нішами й безсоромними скульптурами на сходах. Оголені мармурові красуні тримали на плечах амфори, вази з бронзовими тюльпанами і кошики з мідними гронами винограду, підставляючи під погляд хлопця поліровані стегна, литки і груди; мозаїки на сходових майданчиках тривожили око плетивом орнаментів, а натерті мастикою паркети віддзеркалювали кахляні бастіони пічок, кожну з яких мистецтвознавці визнали за шедевр. Височезні міжкімнатні двері обертались на бронзових циліндрах, а ручки вигинались драконячими спинами. Еркери здавались малому Ярковському вежами середньовічного замку, а химери, що підтримували балкони, час від часу навідували його кошмари, переслідуючи тісними підземеллями, чатуючи в темряві, запускаючи холодні лапи під ковдру, котру син нумізмата натягував на стрижену голову, невблаганно населену нічними страхіттями.

Так він і стояв, цей відокремлений від міської буденності та ужиткової марноти Дім. Вивищувався над старими липами, наче забута піратами-велетнями чотириповерхова скриня з піастрами, оманливо доступна для оглядів, доторків, блукань та мрій. На його фасаді все ще прочитувався латинський напис:

Natura mutatur. Veritas exstinguit [3]

Збудував його граф Кашлар, який дратував містян багатолюдними мисливськими святами та любовними пригодами. А відтак дав їм привід для нескінченних пересудів, коли, після краху Австрійського банку у тисяча вісімсот сімдесятому році, зняв туфлю, шкарпетку, поклав підборіддя на ствол дорогоцінного «бенеллі» й великим пальцем правої ноги натиснув на спусковий гачок.

Графські сини жили в Італії й не часто навідували свої східні володіння. Магістрат викупив навколишні землі і влаштував на них громадський парк, проте сам Дім та його поросле липами подвір’я залишались за Кашларичами до часів революції. За радянської доби в Домі гостювали міський архів, РАГС та освітній відділ міськвиконкому.

З кімнат та зал зникли меблі у вікторіанському стилі, їхнє місце зайняли похмурі канцелярські столи, вкриті жовтим лаком стільці і залізні стелажі з архівними боксами; картини з пейзажами та мисливськими сценами переїхали до краєзнавчого музею, а бібліотеку знесли до підвалу і поступово розграбували. У зброярні, що закривалась на вироблені фірмою Круппа сталеві двері, зберігали звезений з трьох областей золотий і срібний антикваріат. Під час війни німці облаштували в Домі готель для старших офіцерів, куди вечорами звозили акторок місцевої оперети та решту пікових і червових дам з провінційної колоди.

Після відновлення радянської влади евакуйовані благородні метали повернулись до зброярні, а працівники архіву та освітянські чиновники знов заволоділи жовтими стільцями на горішніх поверхах. Щоправда, дещо змінилось. Серед іншого, Друга світова війна збагатила інтер’єр Паркового Дому фундаментальними шкіряними диванами, які ще багато років зберігали аромати тих кокоток, що за доби окупації розважали командирів СС і вермахту. Деякі з канцеляристів чули відзвуки далекої музики та змішані з іноземними словами зойки та стогони. Подейкували, що то привиди офіцерських оргій виринають з глибин диванів і клубочаться архівними коридорами.

Якось літнім вечором, сповненим теплими тінями та збуджуючими ароматами, на одному з ароматних диванів працівник гаражу упіймав свою молоду дружину з її начальником – директором архіву, спричинивши обидвом значні тілесні ушкодження. Після цього прикрого випадку ризиковані меблі перемістили до освітнього відділу.

Йшли роки, й одного разу до Паркового Дому під’їхали фургони, з яких вийшли люди у пальтах і норкових шапках, зайшли до зброярні, завантажили до алюмінієвих скринь й вивезли у невідомому напрямі цінності. Поповзли чутки, що партійні вивозять золото кудись за кордон, до надійних імперіалістичних схованок; проникливі з обивателів зрозуміли, що світ вчергове змінюється.

Невдовзі після розпаду Союзу міський архів і РАГС виїхали до менш харизматичних споруд. До Паркового Дому заселився Будинок вчених, а перший поверх став притулком для кількох громадських організацій. Дві зали на другому поверсі (Банкетну та Бібліотечну), де засідали вчені мужі, знов умеблювали графськими сервантами і книжковими шафами. На віконні карнизи повісили цупкі гардини й запетлювали їх шнурами з важкими китицями, паркети натерли імпортною мастикою з дзеркальним блиском, плями на стелях замалювали крейдою.

На початку дев’яностих в Ампірній залі (найбільшому з приміщень Паркового Дому) міські ентузіасти з колекціонерів влаштували нумізматичну виставку-продаж. Вона мала несподіваний успіх. З того часу кожної неділі між маршами парадних сходів першого поверху – Ампірну залу відкривали лише на великі свята – збирались колекціонери, обмінювались монетами, банкнотами, медалями, орденами та плітками. Чекали на солідних клієнтів, розливали чай і каву з термосів, розкладали на широких підвіконнях альбоми, футляри, конверти, теки, медвяні коржі, тістечка, слойки та бутерброди, покупали і продавали, або ж просто із загадковим виразом на обличчі перегортали і погладжували прозорі листи клясерів, де у квадратних і круглих вічках спочивали паперові прямокутники та металеві кружечки.

Про ці зібрання знали не лише в місті. Час від часу до Паркового Дому прибували столичні гості та іноземці. Навіть місцеві чиновники визнали, що колекціонери прикрашають своїми посиденьками міський культурний ландшафт. Тим більше, що він з кожним роком ставав все більш пласким та одноманітним. Обдарована молодь виїжджала, звільняючи простір для пенсіонерів, міських божевільних і колекціонерів.

Відтак тусовки і виставки нумізматів стали визнаною традицією, в Ампірній залі з’явились розкладні столики і стільці, а в одній із горішніх кімнат Дому офіційно замешкав Нумізматичний клуб, головою якого обрали Антея Марковича Балтера, заслуженого вчителя-методиста міської гімназії, автора кількох поетичних збірок, володаря колекції арабських монет, серед яких були такі рідкісні й надзвичайно коштовні екземпляри, як «зірчастий» дирхем аль-Мутавакіля Третього, срібний кісб еміра Давл-шаха Насрули і золота таньга цариці Кутайб-ханум з написом, що ним вісімнадцятирічна володарка на віки вічні проклинала свого бунтівного брата.

Хоча Ярковський-старший щотижня просиджував за кавою з Антеєм Марковичем не менше двох десятків годин, сім’ями вони не знались і візитів не практикували. Мати Ярковського-молодшого підозрювала, що Балтери не вважають їхню сім’ю рівною собі й час від часу нагадувала про це чоловікові.

«Бачу, що ті Балтери мають нас за селюків», – казала мати й додавала до цього припущення низку вкрай неполіткоректних висловів. На що батько або відмовчувався, або ж зауважував, що в місті (а, можливо, й в усій країні) немає ерудованішого та досвідченішого за Марковича знавця грошових знаків; й всі наступні жінчині інвективи щодо відсутності в нього гідності та недоречного самоприниження, Ярковський-старший витримував зі спокоєм давньоримського стоїка.

Тоді мати знімала з книжкової полиці поетичну збірку Антея Балтера «Рассветный путь» й урочисто зачитувала з пожовтілої сторінки вірш, присвячений Щербицькому.

– І це поезія? – риторично запитувала мати, презирливо помахуючи книжкою. – Твій знавець махрова бездарність. Графоман і нікчема. Підлизував за комуняками і тепер біля влади так треться, що аж тріщить. А пам’ятаєш, він колись писав віршики для плакатів у поліклініці:

Если тёмная моча

И кал обесцвечен,

Вызывай скорей врача —

Не в порядке печень.

– Шедевр поезії, так? – вирувала мати. – Еліот з Пастернаком відпочивають. І тобі, любий, стає совісті присідати перед порожнім місцем?

Батько неквапно відсовував від себе тарілку з млинцями (варіанти: клясер з монетами, гальбу з пивом, газету «Залізничник», інформаційний бюлетень Нумізматичного клубу), підводився з канапи, защіпав ґудзики на сорочці, брав з комоду пачку «Мальборо», сірники, масивну мармурову попільничку і виходив на балкон. А мати кидала книжку на стіл (варіант – на підлогу, на шафу) й сідала на батькове місце дивитись телевізор.

І це й багато чого іншого пригадав Ярковський-молодший, відкриваючи двері Паркового Дому. Адже уперше за два десятиліття від часу їхнього знайомства Антей Маркович Балтер звернувся до нього по допомогу. Старий подзвонив на сотовий відразу після урагану. Він назвав себе, згадав багаторічну дружбу з батьком, поцікавився здоров’ям матері. Відтак запропонував зустрітись у Парковому Домі.

«Сашенька, дорогой, мне очень нужна твоя помощь. Очень-очень», – сказав Антей Маркович, і голос його був сухим від стриманого хвилювання.

Ярковський обіцяв зробити все, що в його силах.

«Здається, це називається: бути заінтригованим», – сказав він собі, відклавши згаслий смартфон. І краєм ока глянув на шафу, де під армованим склом зберігалась найцінніша частина батьківської колекції. Віконне світло стервозно виблискувало на золотих і срібних профілях Габсбургів, на імперських орлах та опуклих написах. Що б сказав батько, якби був живим? Закурив би «Мальборо»?

Він піднявся сходами на четвертий поверх. Тіла мармурових красунь, як і двадцять років тому, м’яко відбивали розсіяне вітражами світло. Килимові доріжки деінде стерлись до капронових сіток, а двері спотворив шар емалі, недбало накладеної на старе фарбування. Проте втрати лише додали Домові шарму. Темрява у кутових нішах ще виразніше набрякла старовинними таємницями, а гіпсова ліпнина здавалась вирізаною із суцільної крейдяної брили.

Двері з табличкою «Нумізматичний клуб при міському Центрі дозвілля і громадських ініціатив» були прочинені. Голова клубу сидів за рудим столом, не відриваючи погляду від монітору. В лінзах його окулярів мерехтіло відображення розцяцькованого рекламками сайту.

– Добрый день, Антей Маркович, – привітався Ярковський.

– А, это ты, Саша, – стрепенувся старий, – проходи, проходи… Смотри, – він кивнув на екран, – какие в Белоруссии цены на царскую медь. Три копейки восемьсот сорок восьмого года всего-то полтора евро. Это же совсем даром.

– Екатеринбургской чеканки?

– Естественно. Зато в хорошей сохранности. Категория «fine», а «XF» – два евро. Бросовые цены.

– Покупайте.

– Да, – погодився Антей Маркович, – надо брать.

Голова Нумізматичного клубу відкинувся на бильце крісла. Відгорнув від чола неналежне пасмо, примружився, дивлячись на Ярковського. За той час, поки вони не бачились, Балтер майже не змінився. Лише примножились зморшки навколо рота й під очима, а сиве волосся набуло тієї рухливої легкості, котру називають янгольською.

– Ты похудел, Саша. Пренебрегаешь питанием? – автор вірша про хвору печінку також спостеріг зміни у зовнішності співрозмовника.

– Полезно для здоровья.

– Да, конечно…

– Вы сказали, Антей Маркович, что вам нужна моя помощь.

– Необходима, Саша, необходима. Получается, что крайне необходима.

– Всё, что в моих силах.

– Ты ведь наверное знаешь, какая в нашей семье беда случилась? Тебе рассказывали?

– Мне говорили, что погибла ваша племянница. Примите мои соболезнования.

– Не погибла, Саша, не погибла, – він на коротку мить заплющив очі й помотав головою, наче відганяючи від себе прикре видіння. – Её, Саша, убили. Подло убили. Подсыпали девочке яд.

Балтер поклав обидві руки на край стола, напружив долоні, наче відштовхуючи стіл від себе, відтак продовжив:

– В прошлом году, восьмого мая, Илона была в гостях, на празднике, и там её отравили. Следствие шло долго, больше года, но ничего не дало, совсем. А там ведь не только Илону убили. Шестерых. Три женщины скончались на месте, две лежат в коме, одна тяжело больна. Страшный яд, Саша, редкостный. Он если не убивает, то вызывает параличи и тяжёлые поражения нервной системы… – Старий нервово пригладив волосся, заправив одне з сивих пасм за вухо. – Тут сразу было понятно, что это дело не уровня милицейских следователей. Дело необычное для понимания. Преступник не простой, изощрённый и опытный. Он долго готовился, всё продумал, следов не оставил. Иллюзий, Саша, у нас с самого начала не было. На следователей мы, конечно же, совсем не надеялись. Подняли все связи в столице, наняли частных специалистов. Те развели руками. Никаких зацепок. Ничего, совсем ничего. Допрашивали многих, подозревали то того, то другого. Но все версии оказались тупиковыми. Мы обратились к экстрасенсам. Единственное, что они сказали, это то, что причина преступления скрыта в прошлом. Тоже, как ты понимаешь, расплывчато. В каком прошлом? Что это за прошлое? И, наконец, чьё именно прошлое? Там же три десятка людей было, и у каждого своё прошлое. Никакой ясности. Нет улик. Даже зацепки нет. И вот один из экстрасенсов, Загайлов, кажется…

– Загалаев, – поправив Ярковський. – Сильный эспер [4], опытный. Органы с ним постоянно консультируются. Странно, вообще-то, что он сам во всём не разобрался.

– Да, Загалаев, татарская фамилия… Тебе, может быть, и виднее, но на меня он впечатления не произвёл. Бормотал что-то, книгу свою листал. Никакого толку, одни общие рассуждения. Так вот, этот твой опытный Загалаев при нашей последней встрече неожиданно говорит мне: обратились бы вы к Александру Ярковскому, он вам не откажет. Представляешь? К Александру Ярковскому! А я моментально вспомнил, что у Саши Ярковского, моего покойного друга, величайшего нумизмата, был сынок, тоже Саша. Александр Александрович. Наследник, которого я ещё пацанёнком знал… Сколько тебе тогда было?

– Тринадцать.

– Это когда отец тебя сюда привёл?

– Да, почти двадцать лет прошло. – Ярковський окинув поглядом клубну кімнату. Пічка у вигляді барочної вежі, обличкована темно-зеленими кахлями, на стіні – вправлена в саморобну рамку синя тисячокронова купюра (Угорщина, міжвоєнний період), поряд з пічкою – кубічне шкіряне крісло, все у латунних віспинах цвяшків, пережиток сталінського ампіру. А ще – канцелярські шафи з давно не праними шторками, сейф з блискучим колесиком, книги, теки, грамоти і сертифікати. За два десятиліття тут мало що оновили. Хіба що люстру. Радянський ширпотреб замінили на антикварного «павука» з потемнілої латуні і порцеляни.

– Как время летит, а… – прицмокнув Антей Маркович. – Двадцать лет! Это же бездна, прорва времени, господи Боже мой! Какие были счастливые годы, сколько надежд, сколько планов… Ты же Илоночку не знал, правда?

– Видел в детстве, но вы нас с ней не знакомили.

– Ну да, конечно… – Балтер дрібно похитав головою, наче шкодуючи, що не здогадався познайомити племінницю з сином покійного друга. – Она всего на пару лет младше тебя… была. Какая талантливая девочка, Боже мой…

– А Загалаев сказал вам, чем именно я могу помочь? – звернув на конкретику Ярковський.

– В общих чертах, – Балтер спрямував на Ярковського обмацуючий погляд. – Он, кстати, говорил о тебе с большим уважением. Он сказал, что у тебя особый дар, сильный дар.

– Ему виднее.

– И часто он на других переводит стрелки?

– Насколько я знаю, вообще не переводит. Я удивлён.

– Так это правда? – обмацуючий погляд немов присмоктався до обличчя Ярковського.

– Что?

– Ты его видишь, слышишь?

– Кого «его»?

– Прошлое.

– Прошлое нельзя увидеть.

– …?

– Можно увидеть его тень. Чем ярче событие, тем ярче его тень. Это как со следом на тропе. Чем массивнее человек, тем отчётливее отпечаток.

– А это ведь то, что нужно. Именно то, – з несподіваним ентузіазмом запевнив Балтер. – Самое-самое то. Нам, Саша, надо разобраться с этими следами. Детально разобраться. Мы тебе хорошо заплатим… – Антей Маркович вимкнув комп’ютер, зняв окуляри, примружився на Ярковського. – Кстати, сколько это будет стоить?

– Я пока не ориентируюсь. Я ведь всю эту историю только в общих чертах знаю.

– Да, конечно. Не ориентируешься. Ты прав, да… Тебе нужно войти в ситуацию, всё изучить, осмыслить. Я понимаю. – Голова Нумізматичного клубу витягнув із шухляди чималий стос паперу. – Вот, я кое-что для тебя приготовил. Это мы сделали копию с уголовного дела или как оно там теперь называется…

– Кримінальне провадження.

– Да, наверное… Тут я, прямо на листках, свои замечания написал, – пролистав папери старий учитель. – О выводах и догадках, так сказать, неофициального расследования. Я, по старой привычке, всё записываю. Почерк у меня не ахти, уж извини…

– Я разберусь… – Ярковський взяв папери, підважив стос, гмикнув. – У вас, Антей Маркович, случайно не найдётся пакета или сумки? Я сегодня налегке…

– Конечно, конечно, – заметушився Балтер. Він почав, одну за одною, відкривати й обшукувати шухляди; нарешті знайшов пожмаканий пластиковий пакет. – Вот, бери.

– Спасибо, – Ярковський вклав ксерокопії до пакету; папери заледве туди помістились.

– Ты постарайся, Саша, хорошо постарайся. Найди следы. Я знаю, ты, как и твой отец – надёжный, ответственный человек. Мир его праху… А мы экономить не будем. И если что-то тебе понадобится, ты говори мне, не стесняйся. Тут без реверансов, главное – результат.

– Я хочу осмотреть помещение, где Илона жила… перед смертью.

– Её личную комнату? Да, конечно же, хоть сегодня. Илона жила в моём доме, всё, что нужно, я тебе покажу.

– Лучше завтра.

– Конечно же, Саша, конечно… В любое, удобное для тебя время. Я сейчас тебе напишу адресс… Там в эти месяцы никто не жил. В гардеробе, в шкафу всё осталось: её одежда, постель, сумочки, туфельки. Всё в сохранности, никто ничего не забирал, не трогал.

– Хорошо.

– Это может помочь?

– Может. До завтра, Антей Маркович.

– Да, Саша, до завтра. – Балтер привстав, вклав у руку Ярковського свою суху, наче обтягнену замшею, долоню. – Я так на тебя надеюсь.

Вже в дверях Ярковський озирнувся и запитав:

– Вы говорили, что там, где Илону убили, было человек тридцать.

– Да, – Балтер помітно напружився, уважно подивився на Ярковського, наче вже тепер чекаючи від нього якогось надприродного об’явлення. – Точнее – двадцать девять. Это если с прислугой считать и с охранником. А что?

– Если я вас правильно понял, отравились из них только шестеро?

– Да, именно. Шесть человек, – підтвердив голова Нумізматичного клубу. – И все женщины. Это потому, что яд был в шампанском. В одной из бутылок. Отравились только те, кто выпил это шампанское. Остальные пили или из другой бутылки, или что-то ещё. Кто коньяк пил, кто водку, кто виски. А кто-то вообще не пил.

– Вы правы, Антей Маркович, – сказав Ярковський після хвилинного мовчання. – Сложное дело, мутное. Много участников.

– Да, Саша, такая беда… – погодився Балтер, схилив голову й немов скулився.

Щось його залишило.

Щось стовбурне, приналежне до волі і гонору.

Спускаючись сходами, Ярковський відчув погляд; наче хтось дивився йому в спину. Просто в точку поміж лопатками. Він подумав, що Балтер вийшов з кабінету, озирнувся. Але на сходах нікого не було; лише морок в арковій ніші став мов вугілля, а віконний вітраж набрав повні скельця присмеркової синизни.

Ярковському раптом закортіло побачити Ампірну залу. Він згадав святкові тусовки нумізматів, особливий смак бергамотового чаю з термоса, веселе напруження прицінювань і суперечок – яскравий світ, наповнений запахами антикваріату, ранковим сонцем у велетенських вікнах, балакучими людьми, парадним блиском паркету та радістю безкорисливого пізнання.

На першому поверсі він завернув до бічного коридору, пройшов повз прочинені двері дворецької, перероблену за радянських часів на вбиральню, став перед величними, наче церковний портал, дверима Ампірної зали. Стара позолота на них відтінювала химерну стилізацію під італійське палацове бароко. Різьблені спіралі, призми та виноградні грона здавались зробленими з бронзи.

«Напевне, залу зачинено», – припустив Ярковський й натиснув на ручку. Дверні стулки верескнули й напрочуд легко розчинились. Останні виблиски вечірнього світла, наче пасма сигарного диму, губились у щедрому просторі Ампірної зали. Прохололе повітря відгонило старою деревиною, фарбовими розчинниками, грибком і спортзалом.

Ярковський ввімкнув світло.

Зала змінилась. Зі стін пощезали сепієві пейзажі і дзеркала у важких рамах, а з кесонової стелі замість кришталевих люстр звисали бляшані світильники, на кшталт тих, що вішають у більярдних. На паркет накидали матів та церати, а під стіни поставили щось на штиб турніків.

«Танцпол», – зрозумів Ярковський, загасив світло й вийшов з Ампірної зали, а відтак й з Паркового Дому. Спочатку він хотів пройти через парк, але згадав, що там святкують коти та інші хижаки міської зони і звернув на людну вулицю. Вечірній потік містян обтікав його, немов океанська течія. Він відчув себе у ній айсбергом, зайвим шматком криги. Підходячи до дому, Ярковський дав собі слово, що до ранку не загляне у папери Балтера.

Але слова не втримав.

2

– Ага, вот он, предмет исполненный вещного благородства… Ну это, понятно, далеко не для прохожего вкуса, – старый нумизмат найм’якшими, найрожевішими, найстертішими частинами великого і вказівного пальців узяв за золочений обідець крихітну біло-бузкову порцелянову філіжанку, обережно підніс її майже до самого носа; ніздрі його розкрилились, відкриваючи для огляду все те, що застрягло у кущиках сивого волосся.

Ярковський мовчки спостерігав за маніпуляціями Антея Марковича.

«Все ж таки дивно, – міркував він. – Ось класичний представник старої життєвої школи, проте, чомусь, з мертвою інтуїцією. Танцює на скрині Пандори, а переконаний, що на зеленій галявині. І що це таке? Перший подих маразму?»

– Как всё сделано, как изогнуто, а? – мружився та прицмокував Балтер, підставляючи порцеляну під сонячні промені. – Нет, ты посмотри, Саша, ты только глянь: какая убедительная дрезденская вещь… Доступна проникающему свету, подобно большим окнам павильона Цвингера [5], туманна, как раннее утро над Эльбой в Мейсене.

– Вы прям, Антей Маркович, как стихи читаете, – підтримав старого Ярковський. – Поэзия из вас так и движется.

З відчинених дверцят старого серванту, звідки Балтер видобув «дрезденську річ», на Ярковського повіяло саме тим холодом. Відчуття саме того холоду прийшло одночасно з приємним запахом – сумішшю ароматів індійських паличок, ледь чутної присутності класичних тютюнових мікстур й вже майже вивітреного нафталінового духу. Синю коробку з паличками він зауважив одразу. На ній стояла шерега філіжанок – рідних сестер «дрезденської речі». Ярковський роздивився золоте зображення на коробці – щасливо-товстого бога Ганешу зі слонячою головою, прочитав напис: «GANESH. Special fluxo incense. Is perfected from odoriferous resins gums and natural essential oils». Про себе він відмітив, що замість «perfected» там, у кращих традиціях індійського пофігізму, написано «perfectd», а замість «odoriferous» – «odorferous».

«Той холод йде не з коробки», – констатував Ярковський і витягнув шию, щоби заглянути в глиб серванту. Там, між пузатою супницею і соусником, причаїлось щось антрацитово-темне, немов оббите чорним оксамитом.

– Да, Саша, это драгоценный сервиз из настоящего саксонского фарфора, – по-своєму потрактував цікавість Ярковського Балтер. – Илониной матери он достался, хочу уточнить, не с трофейного барахла её спившегося майора, а по прямому завещанию майорской мутер. Роза Казимировна была из очень даже уважаемого семейства и сервизы у неё были со всех сторон основательные, купленные в самых лучших магазинах Европы.

– Special fluxo incense… – промурмотів Ярковський, марно намагаючись протестувати чорний предмет на присутність саме того холоду. Марно. Чорний предмет виправдовував свій колір. Він ігнорував намагання Ярковського так само, як горді кварки чорної матерії ігнорують зусилля астрофізиків.

– Ты оцени вот этот сервант, ты только на него посмотри. – Балтер розкинув руки, наче намагався обійняти посудну шафу; в його очах палав вогонь жрецької наснаги. – Это же целый мир, это целых три мира. Олимпийский мир на серванте сверху – там, заметь, статуи греческих и римских богов, бронзовый Аполлон и фарфоровые нимфы. Кстати, тоже саксонской работы. Конец девятнадцатого века. Пропахшие абсентом девяностые, сецессия. Средний мир на верхней полке – шкатулки с эфирными маслами, аромалампы, подсвечники. Это конечно же телесный мир человеков, заключённых в упадочную плоть душ. Мир желаний, мир возбуждения, запахов, интима, ну ты понимаешь… А вот и нижний мир – посуда, ложки, вилки, ножи, подставки для салфеток, сахарницы и соусники. Желудочный алтарь человека культурного. Нижние чакры, вместилища подлых энергий. Всё на своём месте, всё очень даже жизненно. Вот оцени, Саша, как верно, как осмысленно всё это разместила Роза Казимировна. Истинная была европейка. Польская кость.

– А вы что ж, не истинный? – посміхнувся Ярковський. Кумедний старий. Якби не пошук джерела саме того холоду, він із задоволенням поспілкувався б з цим уламком ери лампових телевізорів.

– Где нам… – зітхнув Балтер. – Я же, Саша, из босяков местечковых. Учитель словесности, провинциальный предводитель нумизматов, всё пёр по жизни с пионерским барабаном. Напели мне в доверчивые уши юности: «Художник первородный всегда трибун, в нём дух переворота и вечно бунт». Вот и бунтовал, дышал романтикой, боролся за справедливость. А всё был босяк босяком… – старий примружив очі, наче згадуючи. – Буря в немытом стакане…

– Про «художника первородного», это из Маяковского?

– Маяковского? – з образою в голосі перепитав Балтер. – Нет, Сашенька, это совсем не из Маяковского. Это, к вашему сведению, Андрей Вознесенский, поэма «Мастера»… Быстро же вы забыли. Впрочем, да, совсем другая культура… Вознесенский для вашего поколения…

– …нафталин, – підказав Ярковський. Ледь відчутний, древній як сам сервант, запах нафталіну не давав йому спокою. Запах сплітався з саме тим холодом. Тепер він міг поклястись: той холод, як і викопний запах інсектициду, йшов з верхньої полиці. З антикварних нагромаджень «середнього світу».

– Антей Маркович, а можно мне вон ту полочку осмотреть? Вон ту, где подсвечники?

– Средний мир?

– Ага.

– Смотри, для дела не жалко.

Ярковський обережно відсунув скло, взяв до рук перше, що трапилось на шляху до вкритих пилом і трупиками молі глибин «середнього світу». Це була порцелянова табакерка, розписана батальними сюжетами. Кіннотники у конфедератках під біло-червоними знаменами мчали кудись на тлі буколічних дерев і аквамаринового неба.

«Польські гусари, – визначив він. – Певно також зі спадку Рози Казимирівни».

Він відкрив табакерку, висипав собі на долоню її вміст – булавки, поламані ґудзики (старовинні, обшиті крепом), крильця здохлих комах. Повернув все це на полицю, закрив, поставив табакерку на виступ серванту. Потім відправив туди ж два підсвічники – мініатюрну латунну менору і трисвічник з порцеляни кольору слонячої кістки. В ньому кам’яніли вкриті сивою смагою недогарки свічок.

Наступною за підсвічниками була ароматична лампа, зроблена у вигляді увитої плющем вежі. За нею стояла гаптована потемнілим бісером іконка святої Варвари, а поряд з образом знайшлась самшитова шабатурка, рясно обклеєна мушлями та пластинками перламутру.

– Свадебный подарок, – прокоментував Балтер. – Эту шкатулочку свекровь подарила Илониной маме на свадьбу. Мама так любила эту шкатулочку, всё говорила: Роза Казимировна меня так понимала…

Він витер носовичком зачервонілі очі, відтак казав щось іще, проте Ярковський вже не слухав старого. Він таки знайшов джерело саме того холоду. Від шабатурки линув потужний потік – наче струмінь арктичного вітру дув крізь голову Ярковського. Розгорнулись десь у потилиці і побігли усім його тілом швидкі електричні змійки. Подих Сили енергетично вимив його зсередини, розчинив темні згущення інертності. Спочатку Ярковський хотів відкрити шабатурку, але його зупинило практичне міркування. Якщо там знаходиться якась особлива річ, то вона дуже потужна і небезпечна. Безпосередній контакт з нею може мати погані наслідки. А той холод й без контакту достатньо потужний, щоби провести реконструкцію.

Процес тим часом почався поза волею Ярковського. Сервант віддалився і змінив свій вигляд. Лак, що вкривав його поверхню, посвітлішав, засклений верх видовжився і оброблені в техніці «алмазної грані» скляні поверхні замерехтіли райдужними спалахами світла, наче справжні діаманти. Сервант перетворився на ковчег, на вавилонську вежу меблевої месопотамії, на модель великого Божого творіння, населену моделями менших і простіших Божих творінь. В архітектурі цього ковчегу простежувались готичні мотиви з нечемними барочними вкрапленнями.

Вавилонська аватара серванту відірвалась від навколишнього буття, стерла під собою підлогу і стелю над собою, скинула з себе Аполлона і порцелянових німф, знищила у собі посудне призначення разом із посудом, підсвічниками і рештою витребеньок, грізно нависла над Ярковським. Цілком як космічна тарілка з американського бойовика.

Балтер під впливом того холоду також змінився і мутував у лінійних вимірах, став пласким, наче малюнок початкуючого авангардиста. Його слова майже не досягали свідомості Ярковського, лише чулось контурне бурмотіння. На якусь мить з контуру вирвався артикульований фрагмент:

– …Саша, а вам знакомы эти стихи:

Кочевые жуют стада

безразличную ленту времени,

уводящую в никуда…

«Ось воно! – в голові Ярковського запульсувало на диво розумне згущення. – Байдужа стрічка часу! Якраз те, що треба! Якщо уявити цю стрічку, вхопитись за неї, то вона стане стежиною, вона виведе на петлі іншого часу – впійманого, на петлі вічного повернення…»

Він став уявляти цю байдужу стрічку часу. Байдужість він візуалізував за допомогою яскраво-сірого кольору, а час уявив темно-сірою примарною прірвою без берегів. Він з досвіду знав, що всі кольори, окрім сірого, блакитного і сріблясто-білого відволікають від реконструкції. Вавилонська аватара серванту також змінила колір зі світло-коричневого на сіро-блакитний й оточила Ярковського зусібіч. Він опинився в сервантному Колізеї, у креденсовому амфітеатрі, де алмазні грані, дверцята та висувні шухляди оточили його, наче гладіатора на арені римського цирку. Вселенський сервант нагадував нутрощі торнадо – лише високо вгорі лакований колодязь вичерпувався, відкриваючи світло-сіру таблетку неба. Або ж того, що правило тут за небо. Одна з трибун-шухляд розкрилась по всьому периметру і з неї сліпучо-сірим потоком на Ярковського звідусіль наповзла, насунулась, наступила байдужа стрічка часу.

Одночасно стрічка байдужого часу.

Одночасно час байдужої стрічки.

Одночасно байдужість часової стрічковості.

Одночасно ще щось, пов’язане з часом, стрічками, байдужістю, плюс ще щось і ще щось…

За мить розумне згущення в його голові розвіяло зайві примноження, він кліпнув очима й опинився на стрічці. Конус вселенського серванта згорнувся, на близький обрій впали пасма сірого туману. З них в напрямі Ярковського висунулись леза велетенських шпаг, завмерли, наливаючись безжальним блиском й знов втягнулись у сіре марево.

«Пройшли Стража!» – задоволено відмітило розумне згущення й ввімкнуло ноги Ярковського. Ті шарнірно запрацювали, зарухались, реконструктор хитнувся туди-сюди, не без зусилля відновив рівновагу й непевною ходою рушив за обрій. Він був настороженим і зібраним. Кожного разу червоточина між світами вела себе інакше.

Наставник вчив, що впійманий час божеволіє. Що в його безнадійних, мінливих петлях народжуються, живуть і вмирають химери. Що повернення подій розмножує варіанти дійсності, іноді повертаючи їх до нашого світу у вигляді хворобливих анахронізмів, карикатур на минуле.

З впійманим часом, як і з впійманим у капкан звіром, розслаблюватись і гратись не випадало.

А ще цього звіра охороняли Стражі. Хто вони такі чи що воно таке не знав навіть Наставник. Він казав, що у древніх книгах їх описують як незмірно могутні сутності, поставлені Творцем на варті вселенської рівноваги. Враховуючи, що і Творець і створена Ним рівновага самі були суцільними загадками і таємницями, книжна мудрість тут мало чого прояснювала. Мудреці минулих часів категорично не радили мандрувати у петлях впійманого часу. Досвід тих мудреців вдало підсумував божевільний син лютеранського пастора з Рьоккену, який знався на вічному поверненні (відвідував звіра?) й попередив усіх спокушених духом цікавості: «Не заглядайте у прірву, бо прірва може заглянути в вас».

Наставник часто цитував Ніцше. Він був переконаний, що син пастора заглядав на петлі.

«Інакше, – запитував Наставник, – на чому він збудував вчення про вічне повернення?»

Зрештою, історія божевілля Ніцше підтверджувала його припущення.

Хтозна, подумав Ярковський, скільки реконструкторів заплатили свідомістю за свої проникнення до червоточини. Один відомий містик казав про сотні тисяч обраних, чий розум зжерли мешканці впійманого часу. Він вважав, що кожний третій з тих людей-овочів, що тихо доживають віку у божевільнях, є тілесним залишком невдахи, що завітав до вічного повернення. Суттєвий відсоток таких попаданців давали експерименти з грибами і ЛСД.

Ярковському було відомо принаймні про один з таких випадків. Молода жінка-екстрасенс, що практикувала розширення свідомості шаманськими грибами, одного чудового ранку вбила двох своїх дітей і сестру, а потім з диким сміхом вистрибнула з четвертого поверху. Життя їй врятували, але від розуму не лишилось нічого. Ярковський знав її як талановитого і досвідченого мандрівника впійманим часом. Проте він також знав, що напад хижака з червоточини блискавичний і відбити його важко. Майже неможливо. Лише стрижнева сутність архатів і даоських святих недоступна таким атакам. Хижак, вчив Наставник, безроздільно оволодіває мозком, але не має досвіду керування тілом. Тому змушує окуповану плоть до безглуздих дій, калічить його і швидко звідти виселяється. Особистість після того не відновлюється ніколи.

«О, Передвічна Матір, богиня зніяковілих, бережи мене від такого!» – Ярковський подумки торкнувся знаку вищої ієрархії й відразу відчув, що розумному згущенню така апеляція не сподобалось. Зрештою, це його не здивувало. Адже воно, швидше за все, одного роду-племені з хижаками.

Темні пасма тим часом наблизились. В них панував неспокій, наче за хиткою запоною боролись невидимі щупальця. Ярковський вирішив, що вже достатньо заглибився у простір петлі.

«Достатньо», – підтвердило розумне згущення.

– Розо Казимирівно! – обережно покликав він, а розумне згущення повторило ім’я та по батькові померлої на усіх незліченних рівнях буттєвої стрічковості.

На заклик замість Рози Казимирівни прилетіли велетенські бджоли. Моторні й барилисті, вони наповнили всесвіт мерзенним авіаційним звуком. Розумне згущення почало пчихати і кожен той пчих роздував голову Ярковського до різних сферичних розмірів – від шкільного глобусу до першого супутника, закинутого людством на навколоземну орбіту. З бридко пульсуючою головою він перестрибнув через рій бджіл. Нестабільні розміри голови завадили Ярковському розрахувати стрибок, його почало зносили вліво, у темно-сіру невизначеність. Драглистий зміст голови також зрушився, розтягуючи її у напрямі лівого вуха. Голова втратила кулясту форму, ліве око відповзло від носа і зауважило неминучість болісного падіння. Одна з комах рушила за ним, догнала і з розгону встромила в розпухлу голову міцне жало.

Ярковський закричав, хоча й не відчув болю.

Стрічка часу спалахнула сріблястим сяйвом і він опинився в кімнаті з обшарпаними стінами та високою стелею. Частину стелі вкривали жовті пухирчасті плями, ліпнина з одного боку пообвалювалась, а на люстровому гачку висіло жіноче тіло у розшитій сукні. Обличчя повішениці розпливалось на мерехтливу пляму, наче локація статевого органу у японському порно. Зате ноги можна було роздивитись до найдрібніших деталей. Одна з них залишилась взутою в домашній капець. З другої ноги капець впав, й перед очима Ярковського скарлючились у смертній судомі бліді пальці з доглянутими нігтями, на яких вгадувались залишки перламутрового педикюру. Лінію ноги в основі великого пальця псувала здоровенна ґуля. Шкіра на ній всохла й порепалась. Набряклі п’яти вкривав шар воскової жовтизни і зелена муха повзла по цій жовтизні, уособлюючи перемогу безупинного процесу життя над окремим фактом смерті.

За два метри від ніг повішениці тьмяно блищало скло серванту. За всіма законами чотиривимірного світу ноги, капець, нігті і ґулі мали віддзеркалюватись у цьому склі. Проте не віддзеркалювались. Там, натомість, віддзеркалювався куполоподібний зелений абажур з мереживною оторочкою. А ще стіл і вузька кришталева ваза на ньому. Ваза з абсолютно недоречними й надлишковими своєю хамською пишнотою орхідеями.

– Розалія, донька біржового махінатора Казимира Людоцького і професійної ворожки Адріани Мінцель, знаної на Привозі як «Кришталева Куля», – озвалось розумне згущення.

– А хто ж її повісив?

– Сама повісилась. Хворіла на рак.

– Бадильне видовище, – щиро поцінував Ярковський, забувши, що його голова все ще м’яка і підвладна зрадливим трансформаціям. Мстиве згущення пхикнуло і голову знов роздуло. Рот витягнувся в непристойну рідкозубу щілину, очі роз’їхались. Тіло доньки біржового махінатора опинилось поза оглядовими можливостями роздвоєного зору. Ярковський уявив, як це виглядало б для стороннього глядача й смикнувся. Драглі у його голові відчайдушно завібрували разом з оболонкою.

– Стежка починається в серванті, а закінчується будь-де, – прошелестіло крізь вібрацію розумне згущення.

Кімната змінила свій вигляд. Тепер на стелі не було ліпнини. Плями також пощезали під шаром бездоганно накладеної сніжно-білої фарби. Зі стелі звішувалась люстра з ограненими підвісками. Шафранового кольору стіни прикрашали оправлені у білий багет натюрморти з шоколадним тлом. Лише сервант залишився на своєму місці. Його скло все ще віддзеркалювало оторочений абажур.

До серванту підбігла дівчина-підліток у джинсах бузкового кольору. Хвостик її темного волосся стирчав над застібкою бейсболки. Дівчина зняла з верхньої полиці знайому Ярковському шабатурку, присіла на краєчок дивану і почала вивчати її вміст. Вона щось виймала звідти, але що саме, годі було роздивитись. Промені світла, які линули від вікна, запалювали веселкові лабіринти на перламутрових пластинках, обличчя дівчинки вкривала маска межової зосередженості.

– …девочка бредила Абендландом, Закатной Землёй, средневековой Европой, – долинув з іншого кінця Всесвіту хриплуватий голос Балтера. – Всё выясняла о своих предках, о родовых линиях, старших ветвях, младших ветвях, да… В одиннадцатом классе сочинила легенду о своём происхождении от каких-то баронов Ейгендорфов, кажется… Или Ойгенбергов, что-то сугубо тевтонское, я уже точно не вспомню. Поступила Илоночка на немецкую филологию, дополнительно изучала скандинавские языки. Через интернет. Талантливая была девочка, исключительно талантливая. Много переводила с немецкого, шведского, норвежского…

Голос гаснув. Кімната знову змінила свій вигляд. Замість натюрмортів на шафранових стінах виникли абстрактні композиції у саморобних рамах. Місце люстри заступила ажурна металева конструкція, всіяна світлодіодами. Загорнута в махровий халат брюнетка підпалювала встромлену у бурштиновий мундштук сигаріллу. Напроти, у глибокому кріслі, вільно розкинувся бородатий дядько. Він щось пояснював брюнетці. Голосу бородатого спочатку не було чути, відтак звук впав наче зі стелі, роздрібнений відлунням.

– Ти, Оленко, нагадуєш мені кельтський рунічний хрест, – каже бородань. – В тобі переплелись протилежності: банальний католицький криж і чортове колесо ліберальної химери.

– Я же просила тебя: не называй меня Ленкой, – голос брюнетки тече до м’якої голови Ярковського, наче теплий крем, застигає в ній жирними краплями, лоскоче драглі. – Я не Ленка, не Алёнка, я – Илона. Так трудно запомнить?

– Оленка, Ілонка – all the same [6], я ж не про те, – править своє бородань. – Я про дивні гібриди. Ти відчуваєш себе аристократкою, а працюєш у ліберальному виданні з людьми, які зневажають фундаментальні цінності, віру та гідність твоїх предків. І все ніби нормально, це тебе не пригнічує.

– А с какого перепугу это должно меня угнетать? – Ілона видихає в бік співрозмовника хмарку диму. – Мои коллеги воспитанные люди. Никто не оскорбляет моих предков. Не вижу противоречия и поводов для внутреннего конфликта.

– Зате я бачу, – запевнює бородань. – Для мене Європа є невичерпним резервуаром Традиції, дорогоцінною скринею сенсів і змістів. Якщо ти аристократка, ти маєш це відчувати. Адже саме аристократія є хранителем духовних первнів європейської цивілізації. А ти крутишся у червоному колесі. У кублі руйнівників і циніків, які вклоняються грошам та успіхові. У ліволіберальній химері так званого «прогресу».

– «Леволиберальная химера»? – посміхається Ілона. – Вот и поговорили… Быстро же ты сполз на политику. Мы сегодня начали с каинитов и ересиологов, с Августина, Мейстера Экхарта и Эрфорда, а теперь о чём говорим? А эта пошлая терминология ультраправых, этот лай на прогресс. Мне скучно.

– Тобі цікавіше говорити про громадянське суспільство, про інфляцію антропологічних визначень і таке інше? Ти ж спадкоємиця шляхетної крові, ти в Бога віриш. Я розумію, що вся та твоя культурна тусовка зорієнтована на світові ліберальні клуби. В культурі і мистецтві у них монополія. Я розумію. Але ж тут, зі мною, ти можеш бути тим, ким ти є насправді, ти можеш бути баронесою, а не перекладачкою з глобальної на хутірську.

– Это ты ничего не понимаешь, – Ілона мружиться на співрозмовника крізь повільну хмарку сигарного диму. – Я всегда баронесса. В любых раскладах. А ты примазываешься к людям, для которых всегда будешь плебеем, начитавшимся Элиаде и Генона. Ты скучный сорокалетний книжный мальчик.

– Я тебе не ображав… – починає бородань, але що він там каже далі і якими аргументами контратакує, Ярковському почути не виходить.

Навколишнє смикнулось, розумне згущення зашипіло гадюкою. Звуки і контури потонули у сірих пасмах туману. Над очима еспера виник різкій пульсуючий біль.

«Ми платимо за вхід на виході», – згадав Ярковський слова Наставника і вирішив, що така розкішна реконструкціяварта кількох годин головного болю. З іншого боку, він не побачив нічого, що прояснило би обставини вбивства Ілони.

Майже нічого.

«Але ж це лише перший крок», – нагадав він собі і розумному згущенню, яке зачаїлось у повільно твердіючій голові. Як завжди після мандрів у петлях впійманого часу йому нестерпно хотілось солодкого. Плитки білого шоколаду, а краще великого шматка київського торту.

– Саша, с тобой всё в порядке? – Балтер стривожено заглядав йому в очі. Високо над ними, під самою стелею, нестерпно дзижчала приблудна бджола. Певно також мріяла про солодке.

– Всё о’кей, Антей Маркович, всё путём, – Ярковський намагався сфокусувати зір на перламутрових пластинках шабатурки, знову відчути укорінюючий подих того холоду. – Роза Казимировна, да… Что ж она так?

– Ты о чём? – насторожився Балтер.

– Женщина определённо была со вкусом, а повесилась в таком кабацком платье.

– Кто тебе сказал? – у Балтера почервоніла шия, а за мить і все обличчя.

– Что?

– То, что Роза Казимировна повесилась, – Антей Маркович вимовляв кожне слово окремо і виразно, немов підкреслюючи його. Ярковський уявив, як у школі він цим відточеним інтонаційним підкресленням напрягав учнів: «Вася, тебе «два» за домашнее задание!»

– Догадался.

– И про платье догадался?

– Да.

– Не темни, Саша… Я понял, – старий обома руками оперся на сервант. На Ярковського він тепер дивився крізь відображення у склі. – Ты начал самостоятельно собирать информацию о нашей семье.

– Вы же сами просили расследовать это дело.

– Убийство Илоны.

– Да.

– Но я не просил вытирать пыль со скелетов в семейном шкафу. И не просил тревожить… – Балтер зробив паузу, немов би вирівнював дихання, відтак продовжив з вимогою в голосі:

– Кого именно ты расспрашивал о нас? Миру Борисовну, эту старую гэбэшную крысу?

– Я не знаю никакой Миры Борисовны.

– Тогда…

– А вы вспомните, Антей Маркович, почему обратились именно ко мне.

– Ты хочешь сказать… – Балтер різко повернувся, впіймав погляд Ярковського. – Эти твои способности…

– Именно это я и хотел вам сказать, – еспер не відвів очей. – Эффект Ярковского. Но не Ивана Осиповича, а, как говорили в древности, вашего покорного слуги [7].

– Так ты… видел, как вешалась Роза Казимировна?

– Донька Кришталевої Кулі, – перейшов на українську реконструктор.

– Что?

– Да так, ничего, – Ярковський нарешті відчув, що його охоплений болем мозок знов закутий у твердий надійний череп, і рішуче відкрив шабатурку.

«Упс!» – пискнуло розумне згущення.

У шабатурці було порожньо.

3

Спочатку він не зрозумів, звідки приходять думки другого типу. Не думки-образи, а думки-голос. Вони зашелестіли крізь вуличний шум відразу після того, як повз Ярковського прогуркотіла багатоколісна фура з білими зірками на велетенській коробці кузова.

«И зачем я обрезала волосы? – запитав голос. – Говорили же мне: не надо. А я, дура, обрезала. На сорок сантиметров. А теперь они мне мешают. Их нет, а я их чувствую на плечах, на спине. Зараза. Их же нет. Это ж надо быть такой дурой…»

Спочатку Ярковський запідозрив огрядну жінку з розпухлими ногами і двома потертими пластиковими пакетами (логотип BMW, ядуче-фіолетовий колір), з яких стирчали зелені стрілки цибулі й ледь прив’ялі ревеневі патички. Але огрядна була аж надто сконцентрованою – вона крутила головою, збираючись перейти вулицю. Наступною кандидаткою стала висока дівчина, що стояла під навісом автобусної зупинки. Фарбована білявка. Коротко стрижена. Цибата у найсексуальнішому значенні цього слова.

Дівчина відчула його погляд.

«Какого… ты на меня вылупился, урод?»

Вона. Ярковський всміхнувся.

«Шо ты лыбишся?»

Ярковський пройшов повз цибату. Зараз голос замовкне.

Замовк.

«Не ведись, це фейк, – наказав він собі. – Адже великий і непомильний Северин Солтис колись сказав тобі, що телепатія неможлива. Сказав як відрізав й ніколи потім не спростував свого твердження. Не можна ставити під сумнів слова Наставника. Горе маловірним. Навіть якщо весь світ усіма голосами зовнішніми і внутрішніми волатиме протилежне його словам – не вір світові. Тим більше, що тест з картами Зенера ти провалив [8]».

Він вдихнув літнє повітря на повні груди, закинув голову і примружився на підсвічений сонцем край веселої хмари. Ранковий серпанок сповз з обрію, зеніт наситився різким ультрамарином. Небо сьогодні було відвертим, воно наче забуло про маскувальну блакить й натякнуло на свій істинний колір – чорно-космічний колір безодні. Сонце не відставало від неба – ярилисте, безжально-біле, воно сердилось на хмари, що заважали древній зірці панувати над небесною прірвою.

Ярковський відчув владний настрій світила, принагідно згадав про озонові діри й нирнув під парасольки літнього кафе. Зрештою, це не було втечею. Саме тут, на заставленому круглими столиками і екзотичними рослинами літньому майданчику, він призначив зустріч дівчині, що жила у неті під ніком Sаня.

Наразі вона була єдиним відвідувачем. Дівчина з пісні Арбеніної. «Твои рваные джинсы и монгольские скулы». Так і є. Джинси складались з небагатьох ниток поміж дірками, а вилицям позаздрила б кожна з Чингизових наложниць. Ноги Sані трохи не дотягували до модельного канону, проте в усьому іншому вона була чемпіонкою. Її тонкі, прикрашені вузькими перстнями пальці граційно («балетно» – визначив небайдужий Ярковський) ковзали поверхнею планшету, хентайська чолка і кольорове тату під правим вушком підкреслювали лінію шиї. Саме вона хвилювала його уяву. Під тонким оксамитом шкіри проглядались блакитнуваті русла. Таку прозорість еспер вважав надбанням натур надзвичайно витончених і мистецьких. З вихованок Солтиса він виділяв саме Sаню. Й не лише за її талант.

Сьогодні вроду дівчини не приховували ані шарфики, ані хустинки, ані заклепані сріблом і сталлю шкіряні нашийники.

Як добре, подумав Ярковський, що вона не засмагає.

– Ты любила холодный обжигающий виски, – процитував він, огинаючи її столик.

– Чё? – зауважила чужу присутність Sаня.

– Не слухаєш Арбеніну?

– Мамашка слушает.

– Зрозумів, – Ярковський сів напроти дівчини, кинув барсетку на порожній стілець й підізвав офіціантку. – Американо.

– Два? – офіціантка поклала на столик меню.

– Мне фрэш, – відірвалась від планшету Sаня. – Яблочно-сельдереевый.

– Яблучно-селеровий, – переклав еспер, помітивши розгублений погляд офіціантки, відтак кивнув на планшет:

– Статусний гаджет.

– Ага, – підтвердила дівчина. – Экран сапфировый. И вообще. – Вона зустріла його погляд твердим спокоєм сірих очей. – Зачем вызвал?

– Є для тебе робота.

– Работа?

– Тобі сподобається.

– Невже? Минулі рази мені чомусь не дуже подобалось.

Ярковський давно помітив, що Sаня переходить на рідну мову відразу, як тільки розмова обертається до неї конкретним боком. Він також підозрював, що вона спілкується англійською і німецькою, проте перевірити нагоди не випадало.

– Я тут взявся допомогти знайомим.

– Розслідування? – Sаня зробила великі очі; в розмовах з еспером вона час від часу невмотивовано сповзала на хохми; Ярковського це дратувало.

– Щось типу того, – спохмурнів він.

– Так «типу того», чи розслідування?

– Нумо я тобі розповім все послідовно, – він зручніше вмостився на стільці.

– Спробуй, – дівчина з пісні ледь схилила голову на ліве плече; на фатальній шиї виникла не менш фатальна бганка.

– Ти щось чула про салон Вержо? – Ярковський поклав на стіл сигарети й заходився шукати запальничку.

– Вержо? Це ресторан?

– Ні, це салон.

– Салон краси?

– Ні, не салон краси, – Ярковський нарешті знайшов запальничку. – Це класичний салон, як у Франції дев’ятнадцятого століття, як в романах Пруста, розумієш? Ти Марселя Пруста читала?

– Пробел в знаниях, – Sаня й собі витягла «слімки». – Я не читала Пруста, нічого не тямлю у дев’ятнадцятому столітті і в тих класичних салонах. Щось колись чула, але все воно в білому тумані. Розтлумач мені, безграмотній дівці.

– В салонах збирається запрошене товариство на такі собі посиденьки, щось типу квартирників. Обговорюють різні теми, слухають живу музику, проводять літературні читання, потім вечеряють.

– Запрошене товариство? – вишкірила рівнесенькі зубки Sаня. – А, ну понятно. Грёбаное высшее общество. Снобы и снобихи.

– Ти все правильно зрозуміла, – кивнув Ярковський, припалюючи «аль-капоне». – Господинею цього великосвітського салону була така собі Пелагея Вержо, донька радянського адмірала, меценатка, світська левиця, дружина крутого бізнюка…

– Була?

– Саме так, – він видихнув у напрямі, протилежному розташуванню Sані, хмарку ароматного диму. – Була. Але я обіцяв розповісти про все послідовно.

– Вибач.

– Нічого.

Ярковський примружився на біло-безжальне сонце, почав розповідати:

– Салон Вержо збирався двічі на місяць, по суботах. Кожного разу заздалегідь, у фейсбучній групі, оголошувалась тема чергового зібрання. Хтось із запрошених читав реферат з оголошеної теми, а ще на вечірку запрошували музикантів. Восьмого травня минулого року тема була історична. «Любов і смерть королеви Барбари». Позаяк королева Барбара була литовського походження, запросили відомого музиканта з Литви Альгірдаса Шимойнаса. Дуже відомого музиканта. В тому салоні все було hi stage. Реферат про королеву зачитала не хто небудь, а Варвара Радзивіл, її далека родичка…

– Родичка королеви? – сірі очі спалахнули. Але не цікавістю, а радше ревністю.

– Так, – підтвердив Ярковський.

– Звідки в Україні родичка королеви?

– Рід Радзивілів дуже розгалужений. Я дивився у Вікіпедії. Ця Варвара з так званої «несвізької лінії». – Син нумізмата ретельно, з закрутом, загасив «аль-капоне» на вологому денці попільнички. – Її, до речі, назвали Варварою саме на честь королеви Барбари.

– А коли та жила?

– П’ятсот років тому, у шістнадцятому столітті. На ній одружився польський король Сигізмунд Август. А його мати королева Бона вважала одруження монарха на підданій мезальянсом. Прикрою недоречністю. Старенька Бона була з роду Сфорца. Вела свій родовід від сенаторів і консулів Стародавнього Риму. Причому без понтів, реально. Але з родинною мораллю в них були проблеми. В тій італійській сімейці усі всіх труїли. От Бона і травонула Барбару. Там ціла історія, три тонни романтики та любовних пригод. Але мова не про те. Восьмого травня все спочатку йшло за сценарієм. Варвара прочитала реферат, відповіла на питання, Шимойнас виконав замовлені господинею твори Шопена, гості поаплодували, а потім всіх запросили до фуршету. Випили шампанського й декому з гостей стало зле. Важке отруєння. Всього тоді отруїлось шестеро, з них троє на смерть.

– Варвара? – Sаня сплела пальці у знак погибелі.

– Вгадала, – кивнув Ярковський. – Варвара Радзивіл і племінниця мого знайомого – Ілона Полоскай. Плюс ще одна жінка. Правоохоронні органи вбивцю не знайшли.

– Хто б сумнівався.

– Хоча чоловік Пелагеї їх мотивував. Дуже конкретно.

– Могли б повісити на когось з прислуги. Там була прислуга?

– Була, – Ярковський сьорбнув кави. – Повісити вони, зрозуміло, намагались, але чоловік Пелагеї контролював офіційне розслідування через своїх людей.

– Вів своє паралельне розслідування?

– Щось типу того. Кажуть, що в нього на фірмі крутий начальник безпеки. Колишній слідак з могутніми зв’язками у ментовці і в СБУ. Там серйозна мотивація. Колишня господиня колишнього салону все ще в комі. Живе на апараті, чекає донорів. Наскільки я розумію, для її чоловіка пошук отруйника впирається не лише в помсту. Йому потрібно знати точну формулу. Хоча б якась надія на те, що знайдеться протиотрута.

– Протиотрута? Півтора роки потому? – скептично гмикнула Sаня. – Воно йому нічого не дасть, якщо органи давно уражені й увесь цей час деградували.

– Не знаю, – знизав плечами Ярковський. – Йому видніше. Я не цікавився історією хвороби.

– А саму справу ти бачив?

– Мені дали витяги з неї. Все там дуже дивне. Ніякої конкретики, самі лише припущення. Було п’ять чи шість експертиз, але до єдиного висновку не дійшли. Навіть до Німеччини аналізи возили, також без сенсу. Ніхто не може визначити тип отрути, відомо лише, що вона з групи нейротоксинів природного походження. Єдине, що слідчі встановили точно – отруту ввели у пляшку з шампанським за допомогою шприцу. Теоретично це міг зробити будь-хто з гостей або прислуги. Усього, за виключенням дітей і постраждалих, двадцять три особи. А з постраждалими – двадцять дев’ять.

– До екстрасенсів вони звертались?

– До Загалаєва й ще до якогось румуна. Ті сказали, що джерело зла сховано у минулому. Але нічого конкретного й нікого конкретного. Загалаєв навіть аванс повернув.

– І тоді твій знайомий звернувся до тебе?

– Так.

– І запропонував тобі велике бабло.

– Це робота. Нічого, окрім роботи.

– Наставник попереджав нас, – Sаня дивилась кудись повз плечі Ярковського, наче там повисла тінь покійного Солтиса.

– Це корисна для всіх робота. Ніхто не відбирає останні гроші у бідних, Sаня. Працюємо на жирного клієнта. На дуже жирного, повір мені. Ми вже з тобою колись це обговорювали. Наставник не забороняв нам заробляти собі на хліб. А ще він благословив нас на протистояння Темряві.

– «Де Темрява і де Світло? В якій бік відкривається брама?» – процитувала давню поему Sаня. – Протистояти Темряві… Це все для бакланів, Ярковський. Для бакланів і учнів початкової школи. І ти сам про це знаєш… – вона на мить заплющила очі, а коли вони знов відкрились, сіре в них потемнішало. – Що саме я маю робити, кажи?

– Допомагати мені в реконструкції.

– На рахунок старої ролі дівчинки-помагайки я зрозуміла. Але, якщо можна, конкретніше.

– Ти повинна знайти серед свідків «маяка» [9]. А ще потрібно буде багато спілкуватись. Розпитувати, акуратно підсаджувати на ритм [10]. Збирати інформацію. А може й ще дечого.

– Чого саме?

– Думати, аналізувати.

– Ще що?

– Трошки попрацюєш медіумом.

– …?

– Ти ж вмієш відчувати той холод.

– Я не лізтиму у петлі, – Sаню пересмикнуло. – Ні-за-що! Навіть не сподівайся. Краще нарий в ком’юніті якого-небудь голодного екстрасенсика.

– Дякую за пораду.

– Прошу.

– Тобі не треба буде нікуди лізти. Мені достатньо, щоби ти відчула залишкові енергії в місцях і предметах.

– Залишкові енергії? – недобро примружилась Sаня. – Відколи це ти перейшов на довбаний страусячий сленг? [11]

– А як тобі більше подобається: «сліди», «тіні»?

– Наставник казав «тіні».

– Гаразд, тіні.

– У моєму виконанні, пане Ярковський, тіні дорого коштують, – дівчина відкинулась на бильце стільця, по-котячому потягнулась усім тілом.

– Оце вже ділова розмова, – посміхнувся син нумізмата. – Отже, почнемо зі списку присутніх восьмого травня. До речі, саме восьмого травня тисяча п’ятсот п’ятдесят першого року померла королева Барбара. Нічого випадкового.

– Маєш список в електронній формі?

– Ні, лише на папері, – Ярковський витягнув блокнот.

– На папері! – хмикнула Sаня. – Чому не на глиняних табличках?… Забий, – вона великодушно махнула рукою. – Я потім собі на планшет сфотаю.

– Але спочатку ми пройдемо по фігурантам.

– Авжеж, пройдемо, – дівчина підозріло легко погоджувалась на всі напряги.

– У списку двадцять дев’ять осіб. Перший номер, зрозуміло, хазяйка салону Пелагея Дмитрівна Вержо, тридцяти дев’яти років, удруге заміжня, має двох дітей від чинного шлюбу…

– Блондінка?

– Ні, не вгадала. На фотках чорна як ворона… Вона ж перша зі списку постраждалих. Досі у комі, на апаратах.

– Номер другий…

– …її чоловік, авторитетний бізнесмен та знаний меценат Микола Григорович Осинський, п’ятдесят шість років, спонсор салону.

– Я про нього чула. Олігарх.

– Ну, до справжнього олігарха дядько поки що не дотягує. Радше – зародок олігарха. Швидко зростаючий будівельний бізнес плюс вельми перспективна мережа промтоварних маркетів плюс франшиза брендів побутової хімії. Микола Григорович двічі балотувався в нардепи, має зв’язки серед політиків. З підозрілою регулярністю перемагає на будівельних тендерах. За офіційною інформацією, адміральську дочку Микола Григорович любить по-справжньому, був шокований тим, що з нею сталось, безвідмовно оплачував лікування усіх постраждалих і тут, і за кордоном, фінансував паралельне розслідування та роботу есперів.

– А за неофіційною інформацією?

– За неофіційною саме він фінансуватиме й нашу з тобою роботу.

– Ок, – на мить наморщила чоло дівчина. – Зрозуміла. Третій номер?

– Музикант з Литви Альгірдас Шимойнас. П’ятдесят два роки. Європейська знаменитість, лауреат і дипломант міжнародних конкурсів. Зараз у світовому турне. Поза підозрою.

– Не наш клієнт, – підтвердила Sаня, подумала й додала:

– Радше за все.

– Номер четвертий, – вів далі Ярковський, – найсправжнісінький граф Ондор Кароль фон Белер-Бозо, громадянин Австрії. Живе в родовому замку, доктор історії та мистецтвознавства, колекціонер живопису та антикварних авто. Експерт престижних аукціонів. Приятель кількох колишніх президентів та прем’єр-міністрів. Кавалер іспанської версії ордена Золотого Руна. Сімдесят два роки.

– Дідуля.

– Не поспішай з висновками, тому що під п’ятим номером в мене значиться чарівна юна ґьорлфренд його світлості, записана у переліку гостей під ім’ям Кімі. Неповних дев’ятнадцять років, фотомодель, фатальна красуня. Себто, Ондор Кароль зовсім не дідуля, як щойно ти зволила його обізвати, а той ще мачо. Могутній орел.

– Має бабло на віаґру, – знизала плечима Sаня. – А прізвище у ґьорлфренди Кімі є?

– Звісно, що є. За паспортом графська дівчина зовсім не Кімі, а така собі Твердохліб Катерина Іванівна, уродженка міста Вінниці.

– Ця шампанського не пила.

– Як ти здогадалась?

– Тут гадати не треба. Провінційні фотомоделі промиваються водочкой.

– Ти знову вгадала. Якщо вірити записам Балтера, графська лялька того вечора виступала по міцним напоям.

– Ну й хрін з нею… Хто там далі?

– Шостий і сьомий номери. Доповідачка Варвара Володиславівна Радзивіл та її подруга Ілона Ігорівна Полоскай.

– Вони що, як пара записані?

– Уяви собі.

– Ні фіґа собі… Лесбійки?

– Не доведено. Відомо, що вони були подругами, двічі разом відпочивали у Греції і в Чорногорії, мали багато спільних знайомих і друзів як в реалі, так і в соцмережах. Обидві незаміжні. Варвара була набагато заможнішою за Ілону, але це їм, судячи з усього, не заважало. Померли вони приблизно за двадцять-двадцять п’ять хвилин після споживання шампанського. Паралич дихальних органів. Свідки кажуть, що обидві помирали болісно. Варварі ледь виповнилось тридцять один, Ілоні – двадцять вісім. До речі, Ілона записана в офіційному гостьовому переліку не як «Полоскай», а як «Ойгендорф». Ні більше, ні менше.

– Якби в мене було прізвище Полоскай, я би теж щось з тим робила. А звідки вона взяла таке погоняло?

– Її дядько Антей Маркович стверджує, що Ілона сама придумала своє аристократичне походження. Називала себе баронесою ну й все таке… фентезі.

– І плотно тусувала з Радзивіліхою, – примружилась Sаня. – Грьобнута була дівка. На всю голову.

– Про покійників або добре, або…

– Далі.

– Номер восьмий – відома естрадна співачка Ліна Бурис, вона ж, за паспортом, Соскіна Неоніла Борисівна, двадцять шість років.

– Чула. Попса кончена.

– Під дев’ятим номером її чоловік – Мехмед Маґачханогли, бізнесмен з Азербайджану. Має два паспорти – азербайджанський і турецький. Повних сорок років. Пані Соскіна його третя дружина, дві попередні також були з України. Десятим номером значиться цілий козачий отаман Павло Семенович Каймак-Сагайдачний, а одинадцятим – його дружина Ніна Олександрівна. Степові жителі, колхозани, але доволі заможні й не без родословної. Предки пана отамана та його дружини мали російське дворянство і родичались з гетьманами. Їх уперше запросили до салону. Дванадцятий номер без пари. Історик, професор Володимир Євстахійович Ципорин. Удівець, майже сімдесяти років, автор статей про українських Радзивілів. Далі йде богемна парочка – номери тринадцятий і чотирнадцятий – письменник і журналіст Данило Костик та його дружина-журналістка Маріанна Костик. Письменникові сорок п’ять років, дружина на дванадцять років молодша. Бездітні, працюють у редакції журналу «Бур».

– Уперше про такий чую.

– Це чоловічий щомісячник із сильним андеграундовим нахилом.

– При сильному нахилі дах їде.

– Все можливо, – не став сперечатись Ярковський. – Маріанна Костик – одна із шістьох отруєних. Їй пощастило більше за інших, токсин не вплинув на парасимпатичну систему й не призвів до паралічу. Тепер вона майже здорова, проте має залишкові проблеми у вигляді безсоння, анґіоспазмів та частих нервових зривів. Далі в нас ще одна подружня пара (№№ 15–16): Антін і Наталія Віліґжаніни, менеджери шоу-бізнесу тридцяти восьми й двадцяти трьох років. Постійні відвідувачі салону, неодноразово читали там доповіді. Під сімнадцятим номером значиться вельми поважна персона, ректор приватного університету, академік Роман Васильович Безсторонній, а під вісімнадцятим – його дружина Лада Георгіївна Безстороння, ще одна жертва фатального шампанського. Померла практично миттєво.

– Скільки їй було років?

– Повних тридцять два. Вона молодша… тобто, пардон, була молодшою за чоловіка майже на тридцять років.

– Віагра рулить, – скривилась Sаня.

– Ти, бачу, сьогодні зовсім без настрою.

– Просто не люблю, коли молоді дівки шлюбляться зі старими козлами.

– Ти екстремістка, Sаня, – скрушно похитав головою Ярковський.

– Думаєш? – вилицювате обличчя несподівано розплилось у хитрій посмішці. – Хто там дев’ятнадцятий?

– Письменник-фантаст, поет і, за сумісництвом, фахівець з питань геральдики Федір Андрійович Бусурманко. П’ятдесят шість років. Лауреат літературної премії «Золотий Дракон» за найкращий пригодницький сюжет. Багаторічний друг родини Осинських-Вержо, ветеран їхніх салонних тусовок. З ним, як завжди, була його дружина Антоніна, сорока років, домохазяйка. Вона є останньою жертвою, на сьогодні перебуває в комі. Під двадцять першим номером значиться поетеса Маргарита Петрівна Гжесь, незаміжня, член Спілки письменників, авторка двох десятків поетичних збірок. Дуже популярна в колах викладачів літератури середнього і старшого віку.

– Гжесь? – перепитала Sаня. – Я її по телевізору бачила. Така божевільна бабця в окулярах, щось теревенила про духовність. Я так розумію, ця Вержо зібрала цілий звіринець.

– У переліку гостей ще дві подружні пари. Перша – художник-баталіст Володимир Воронюк та його дружина Олена. Володимир написав діараму якоїсь древньої битви, де, серед інших, зображено Миколу «Чорного» Радзивіла, брата королеви Барбари. Олена – художниця-керамістка, робить таких прикольних птахів, я їх на її сайті бачив. Друга пара – бізнесмен і меценат Анатолій Олександрович Сахневич та його благовірна Юлія Стефанівна Сахневич-Пшеладовська, колишня оперна співачка. У вісімдесятих роках, якщо вірити приміткам Антея Марковича, була чи не примадонною у столичній опері та фавориткою одного з членів Політбюро ЦК КПУ. В тогочасних театральних колах Юлю Пшеладовську як чуми боялись, а після розвалу СРСР з опери попросили. Таке от, Sанька, висшеє общєство. Всі пасажири з цієї четвірки у поважному віці, жодних нелюбих тобі вікових мезальянсів. На цьому перелік гостей вичерпано, усього маємо двадцять п’ять позицій.

– Ще прислуга.

– І охоронець.

– …?

– По персоналіях: Наталія Сліденко, кухарка, тридцяти п’яти років, неодружена, Яна Павловська, покоївка, двадцяти трьох років, неодружена, Богдан Мерега, запрошений офіціант з ресторану «Риба Аврора», двадцяти шести років, також неодружений. Антей Маркович підозрює, що цей пасажир гм… AC/DC, так би мовити [12]. Й, нарешті, охоронець і шофер пана Осинського Гурґен Гаїн, серйозний такий чоловік, action man з великим і різноманітним досвідом роботи у спецпідрозділах та правоохоронних структурах, п’ятидесяти трьох років.

– Одружений?

– Чомусь це в мене не занотовано, – Ярковський пролистав блокнот, марно шукаючи запису про сімейний стан Гаїна. – Упс. Можливо я провтикав, коли переписував… До речі, ця обслуговуюча четвірка першою потрапила під ментовські підозри. Типу ненависть бідних до багатих. Універсальна мотивація. Сліденко з Мерегою одразу затримали й змушували підписати зізнання. Але Осинський всю цю лажу переграв, дав їм адвокатів-ротвейлерів й ті відмазали обидвох ще на стадії досудового слідства. Павловську також підозрювали, мовляв, ревнувала господаря до жінки, того вечора крутилась на кухні. Але й ця їхня лінія зайшла в глухий кут. Павловська мала нареченого, а Осинський категорично заперечував зв’язок з покоївкою. Антей Маркович у примітці додає, що Павловська півроку тому вийшла заміж й нині щаслива молода родина очікує на поповнення. Я бачив фото тієї Павловської. Страшненьке чудо, вуха, як сибірські пельмені. Не можу собі уявити, щоби Осинський на таке спокусився.

– Ти багато чого не можеш собі уявити.

– Зате міцно сплю.

– Отже, невтішний Микола Григорович прагне знайти справжнього вбивцю? – підсумувала Sаня. – Багатенький буратіно затявся?

– Так, принаймні, виглядає.

На деякий час потік питань вичерпався. Ярковський використав паузу, щоби допити холодну каву.

– Цікаво, чому Загалаєв сповз з теми? – відновила потік дівчина.

– І мені цікаво.

– З його досвідом… – Sаня закотила очі.

– Власне.

– Значить, там якась лажа. Якесь хитре западло.

– Не виключено. Але ж тим цікавіше.

– Щоби та твоя цікавість нам боком не вилізла.

– Рано чи пізно.

– Не грайся у фаталіста.

На відверте хамство Ярковський вирішив не реагувати. Зрештою, іншого медіуму йому не знайти.

– А що там з рештою підозрюваних? – Sаня відчула його невдоволення і повернула з рефлексій на конструктив.

– Слідчі, якщо вірити приміткам Антея Марковича, на якомусь етапі підозрювали фантаста і художника. У творах Бусурманка знайшли сюжет з отруєнням, а в художника першою освітою виявилось щось, пов’язане з фармакологією. Ну вони й проробляли версії. Рили в різних напрямах, відробляли бабло Осинського. Проте ані мотивів, ані речових доказів знайдено не було. Їх навіть не затримували.

– Я на місці слідчих придивилася б до жінок, – раптом заявила Sаня. – Особливо до старих заздрісних гримз. Наприклад, до тієї маразматичної Маргарити або до відставної примадонни. Отруєння – чисто жіночий спосіб убивства.

– Детективи читаєш?

– Не без того, – кивнула Sаня. – О, слухай, в мене виникло не по темі питання.

– Щодо суми твого гонорару?

– Ні, пане Ярковський, не щодо суми. Який ви все ж таки меркантильний… Мені цікаво, чому Шимойнас грав саме Шопена?

– А я знаю чому, – заявив син нумізмата. – Ванда з Радзивілів була його коханкою.

– Чиєю?

– Шопеновою.

– Он як, – гмикнула Sаня. – А ці Радзивіли усюди відмітились. Зачьотна сімейка.

– Розгалужений рід, – погодився Ярковський. – Якщо дозволиш, дам тобі оперативну пораду. Думаю, тобі треба почати з охоронця.

– Справді так думаєш?

– Гаїн – профі, навчений все підмічати, тримати під наглядом ситуацію. Антей Маркович написав, що в момент отруєння й до того Гаїн постійно перебував у залі. Міг щось підсвідомо зафіксувати, краєм ока. З іншого боку, військового тобі легше буде підсадити на ритм. Він має бути гіпнабельним, його ж роками вишколювали на виконання наказів.

– Це все теорія, пане Ярковський, – зауважила дівчина і останнім великим ковтком допила свій фреш. – А на практиці військові бувають різними. Є такі, що підсаджуються без проблем, а є й такі, що взагалі не підсаджуються. І виходить з усього того підсажування один лише попандос.

– Ну, мала, ти на цьому краще розумієшся. Тобі й карти в руки.

– Якщо так, – хвилину поміркувавши, неквапно почала Sаня, – то, виходить, назріло питання про гонорар. До речі, від суми залежатиме, чи пробачу я тобі звертання «мала».

Ярковський назвав їй суму і вона йому пробачила.

4

[№ 29- Гаїн Гурґен Давидович, 53роки, військовий пенсіонер, особистий охоронець ОсинськогоМ.Г.]

В Sані від сидіння по-турецьки затерпли ноги. Але в цьому кальян-кафе інакше не сядеш. Тісна кабінка, жовті мати, подушки, низька стеля, погана витяжка, яблучна задуха. Від густого диму та економного освітлення все навколишнє безнадійно нирнуло до напівтемряви. На трьох квадратних метрах розкинув свої обіцяючі володіння маленький емірат дешевого інтиму. Вже й не розібрати, чи це вона затягла сюди Гаїна, чи він її.

Sані вдалось підсадити його на ритм ще на вулиці. Просто посеред вуличного шуму та брудної музики з тютюнового кіоску. Три хвилини беззмістовного ритмічного муркотіння і відставний підполкан почав гратись з нею в обнімашки й гнати якусь пургу про пустелі Афганістану, перевал Саланґ, ущелину Панджшер та якогось польового командира на ім’я Ахмад Шах. У цьому імені було аж два зручні видохи (дві літери «х»), тому Sаня заходилась муркотіти в плече Гаїну: «ахмадшахахмадшах…» Відтак їм обом одночасно захотілось східної екзотики.

Тепер Гурґен Давидович потужно, на всі легені, димів курильним пристроєм, сьорбав перно й далі теревенив про свої подвиги. Цілком можна було переходити на глибший рівень. І вона почала. Ковтнула трохи анісової горілки і підсунулась ближче до Гаїна, так, щоби він дивився на кришталевий кулон у вирізі її кофточки. Кирпатий густобровий охоронець мав малорухливе обличчя. Лише широкі ніздрі його носа, що нагадував Sані маленький трамплін, жили своїм окремим, чуттєвим й дуже динамічним життям. Вони наче обмацували димне повітря, виловлюючи з нього молекули найцікавіших запахів.

Ці ніздрі страшенно дратували Sаню. Їй здавалось, що вони відчувають її задум, що вона видає себе зрадливими ароматами непевності та шпигунства.

«Якась людина-пес, я прозріваю, – мобілізувалась дівчина. – Як дружина витримує цю його мерзлу морду, ці його грьобані ніздрі?»

– Ты сильный, – ледь чутно прошепотіла вона, вловивши паузу поміж двома бульканнями кальяну, й так само пошепки заспівала:

– В Афганистане, в чёрном тюльпане…

– …с водкой в стакане мы молча скользим над землёй… – підхопив Гаїн. Щось в «мерзлій морді» почало відтаювати, на чолі розгладилось кілька зморшок, по обидва боки від впертого рота розпружились м’язи.

– …чёрная птица через границу… – Sаня знову впіймала прискорений ритм його серця і в такт цьому ритмові почала повертати кулон: уліво-вправо, уліво-вправо. Ще й ще раз.

Очі ветерана стали скляними, зіниці звузились.

Тепер дівчина дихала в унісон з людиною-псом, уриваючи видохи на останній чверті. Цей ритм, як завжди, викликав в неї легке збудження. Груди зробились важчими, вібрація сповзла вологою стежкою в самий низ її живота.

– Ты сильный, ты очень сильный, – її слова тепер також попадали в ритм його дихання. – У тебя всё под контролем, всё под контролем. Ты же всё видел, ты всё видел, ты же видел. И ты не виноват, что их отравили, не виноват, совсем не виноват.

– Не виноват, – ворухнулись губи Гаїна, слова вийшли з них разом з димом. З носа-трампліна вирвався дивний звук. Його права рука, що досі цілком мирно спочивала на коліні гіпнотизерки, раптом поповзла до тих територій тіла, які б Sаня воліла залишити суверенними. Тим більше, що за давньою звичкою вона зігнорувала нижню білизну.

Дівчина знову замурмотіла: «Не виноват, не виноват, совсем не виноват». Потім зробила суворе обличчя і з чіткою вимовою запитала:

– Кто виноват?

В осклілих очах загустилася тінь. Але з губ не злетіло жодного звуку. Тим часом вперта рука вже подолала опір джинсової спідниці й опинилась зовсім поряд з тією локацією, котру арабські поети доби Аббасидів називали «джерельною аркою насолод». А там все зрадливо вібрувало у передчутті вторгнення.

– Кто виноват? – Sаня підсилила вимогливу інтонацію. – Кто?

– С-сука, – нарешті видихнув він, а холодні пальці руки-дослідниці нахабно пройшли крізь «арку». Розумом вона знала, що в жодному випадку не повинна реагувати на проникнення, але тіло переможно сіпнулось, відповіло густим гарячим вітанням. Вона миттєво відчула, як напружились м’язи пустотливої кінцівки.

– Кто сука? Кто она? – Sаня вказівним пальцем почала відбивати ритм на долоні Гаїна. На тій її частині, котру хіроманти іменують «горбом Сатурна».

– Ти с-сука, – прошепотів підполкан.

– Я Тамара, я твоя Тамара, – Sаня не припинила відбивати ритм. – Кто виноват? Кто?

– Какая ты в жопу Тамара? – обличчя Гаїна раптом сконцентрувалось, ліва рука стрибнула вперед і шия Sані опинилась у непереборному захваті. – Ты кто, бля, такая? Кто тебя подослал? Говори! Быстро!

– Ты офиге-е-ел? – прохрипіла дівчина, марно намагаючись зазирнути в очі охоронцеві; той уникав її погляду, його права ворушилась в її тілі як ведмідь у барлозі.

«Це ж в мене синці з шиї місяць не зійдуть, – подумала вона. – Прийдеться хусткою замотувати».

– Кто подослал, спрашиваю? – Гаїн трусонув Sаню з такою силою, що ледь не зламав їй шию. – Говори!

– Отпу-у-усти, – з останніми запасами повітря видихнула та. – Скажу-у-у…

Охоронець звільнив її шию, натомість вивернув зап’ясток так, що Sані прийшлось обличчям притиснутись до диванної подушки, від якої нестерпно смерділо пральним засобом. Найменший порух тіла викликав больову блискавку, що вискакувала з ліктя й крізь плече вдаряла у шию. Права рука людини-пса вийшла з її тіла, залишаючи там розчаровану, але все ще гарячу пустку.

– Закон вентилятора, – сказала Sаня у подушку.

– Что ты гониш, сука?

– Я говорю: закон вентилятора. Где б не гадил, дерьмо всегда попадает в вентилятор.

– Ты мне не гони. Ты говори, кто послал, – дівчина відчула, як щось тверде – певне коліно Гаїна – боляче натиснуло їй на ногу. Одночасно його рука (тепер вже ліва) задрала їй спідницю.

– Гага северная птица, она мороза не боится, – заторохтіла вона крізь біль і подушку. – И может на лету… Ай! Ну ты и садюга, дедушка…

– Мудель гнойный тебе дедушка, – зауважив охоронець. Він хотів щось додати, але цієї миті до кабінки заглянула дівчина-офіціантка.

– Що тут… – почала вона, побачила Sаню у непристойній позиції, верескнула і щезла.

– А я скажу… Ай!..що ти мене… Ай, гадство!..ґвалтував… – пообіцяла Sаня.

– Скажешь, скажешь, – Гаїн зірвав її з матів і виштовхнув з кабінки. – Только не здесь, в другом месте скажешь…

5

[№ 2- Осинський Микола Григорович, бізнесмен, спонсор салону Пелагеї Вержо та її чоловік, 56років]

Компанія Осинського називалась ПП «Адмірал», її офіс займав два горішні поверхи пафосного будинку у центрі міста. Вже у вестибюлі, на підході до ліфту, охоронці запропонували Ярковському показати паспорт. Друга лінія контролю зустріла його на порозі офісу. Кремезний сек’юріті чатував за дверима ліфту, агресивно помахуючи неприємним на вигляд пристроєм. Він запитав про мету візиту, провів пристроєм уздовж живота, плечей і стегон Ярковського, поплескав його штани, щось буркнув собі в комір, відкрив скляні двері. За ними еспера зустріла білявка з очима мисливця.

– Прошу йти за мною, – мовила вона низьким голосом, хитнула стегнами й, наче подіумом, рушила коридором з дверима без номерів і табличок. Ярковський прикипів очима до її високих підборів. Білявка вміла пересувати ноги, майже не згинаючи їх у колінах, а вирізи на її спідниці з кожним кроком відкривали все більш інтимне й мереживне.

Білявка відкрила двері, що нічим не відрізнялись від десятка інших, хтиво посміхнулась Ярковському і він побачив приймальню, над якою панувала синьо-срібляста монументальна споруда у стилі «Зоряних війн». За нею, наче капітан зорельоту за командним пультом, сиділа жінка у стилі шестидесятих.

– Микола Григорович обов’язково прийме вас, але зараз у нього відвідувачі. Доведеться трошки зачекати, – жінка за пультом глянула на білявку. – Евеліна, зроби Олександру Олександровичу чай.

– Який будете пити? – В це просте питання білявка вклала стільки бек-граунду, що у мозку Ярковського мимовільно запрацював генератор еротичних фантазій. – З бергамотом, коріандром, корицею?

– А каву можна?

– Можна, – кивнула Евеліна після блискавичного обміну поглядами з хазяйкою приймального простору. – Вам мелену чи розчинну?

– Мелену, – Ярковський впав у шкіряне крісло напроти пульту. – Якщо можна, з вершками. І печиво.

Жінки знову перезирнулись. «Капітанша» кивнула, Евеліна зникла в дверях.

Чекати прийшлось довго. Ярковський за цей час устиг випити три філіжанки міцної кави, на цілу коробку зменшити офісні запаси печива та роздивитись абстрактні полотна, якими власник «Адміралу» прикрасив приймальню. В картинах домінували бузкове і фіолетове. Ярковський навіть спробував поспілкуватись з Евеліною про сучасний живопис, але виявилось, що від слів «трансавангард» та «ар-деко» в очах білявки спалахують блискітки переляку. Відтак еспер впав у стан, близький до легкої медитації. Йому вже почало здаватись, що він, наче локатор, приймає потік тоскно-ділового мислення, що лине від «капітанши»; коли двері кабінету відчинились й звідти вийшла струнка брюнетка, одягнена в червоне коктейльне плаття й щось на штиб білого болеро з ускладненого тонким рельєфом атласу, котрий навіть не обізнаному на тканинах Ярковському видався надзвичайно коштовним. Жінка швидким кроком вийшла з приймальної. Ярковському здалось, що погляд, яким «капітанша» провела брюнетку, був дещо розгублений. За секунду володарка приймальної підняла слухавку, кивнула, й дала есперові знак заходити.

Кабінет Осинського був витриманий у тому ж стилі, що й приймальня. Його господар сидів у кріслі за сріблястим столом, а за його спиною на всю стіну розкинулось не обмежене ані рамою ані багетом живописне панно з гострокутними плямами-мазками бузкового, темно-зеленого і шафранового кольорів. На тлі цього хаосу губилась плюскла фігура у сірому костюмі. Микола Григорович не встав й навіть не підвівся назустріч Ярковському, а на його обличчі застигла недоброзичлива напруга.

– Добр… – почав було еспер.

– Хочу вам сказати, Ярковський, – обірвав привітання власник «Адміралу», – що я не розділяю ентузіазму Антея Марковича щодо вашої особи.

– Тобто, я можу припинити розслідування?

– Ви слухайте, що я вам кажу. Я сказав, що не розділяю ентузіазму Балтера.

– І що далі?

– А далі я буду думати: давати гроші на шаманські експерименти чи не давати.

– А Балтер дав мені зрозуміти, що питання про фінансування вирішене. Інакше мене б тут не було.

– Я не делегував Антею Марковичу повноважень розмовляти з вами про гроші.

– То ви, кажучи по-простому, з’їжджаєте? – еспер кинув оком на двері. Розмова ставала тухлою.

– Слухайте, Ярковський, ви за кого себе маєте, чоловіче? За генія людства?

– Боже збав, я не геній. Присісти не запросите?

– Ви ще у приймальні не насиділись? – Осинський кивнув на монітор, що висів у кутку кабінета. На ньому тьмяніла чорно-біла панорама приймальні, трансльована з камери, що знаходилась, судячи з усього, десь високо над головою секретарки.

– Я вам дивуюсь, – сказав Ярковський, зручно вмощуючись у кріслі.

– …?

– У вас в кабінеті була така чарівна гостя, а ви в той час переймались тим, що якийсь там Ярковський схрумав забагато вашого печива, – він вже почав розуміти, з ким має справу.

– Хто був у моєму кабінеті, то не ваше діло. Краще спробуйте чітко й без ліричних відступів пояснити мені, чому я маю фінансувати ваші експерименти.

– Так само не ваше діло, насидився я у приймальні чи не насидівся. А по справі скажу вам так: той, хто отруїв вашу дружину, радше за все не досягнув своє мети. І ви, Микола Григорович, не впевнені, що вбивця не нанесе другого удару.

– Ви так добре знаєте, у чому я впевнений, а у чому не впевнений?

– Здогадуюсь.

– Ну звісно, здогадуєтесь…

– А щодо другого удару – майже впевнений.

– Минуло чотирнадцять місяців. Якби хтось хотів…

– Вбивця чекав «часу Х» багато років, – перебив господаря гість. – Він вміє чекати. Що для нього якісь там чотирнадцять місяців.

– Намагаєтесь справити враження, Ярковський? – Жирним підборіддям Осинського наче хвиля прокотилась. – Граєтесь в місцевого Нострадамуса? Звідки у вас інформація про «багато років»?

– Мій метод розслідування дає змогу визначити приблизний час так би мовити «стартової події», що породила злочинний намір, або ж низки таких подій. Так от, Роза Казимирівна повісилась двадцять сім років тому.

– Яка ще Роза Казимирівна?

– Бабка Ілони Полоскай по лінії батька. Вона ж донька жінки на псевдо Кришталева Куля. До речі, в матеріалах слідства не згадується, що на місці злочину натрапили на зроблену з кришталю сферу. А ви її раптом не знаходили?

– Оці ваші загадкові заяви та імена мають мене вразити?

– Ви ж не дасте гроші тому, хто вас не вразив.

– Ну звісно, гроші, – кивнув Осинський. – Все як завжди впирається в гроші.

– Якби ж то.

– …?

– Не все і не завжди. Принаймні, не в цьому випадку.

– Так вам від мене ще чогось треба? – Власник «Адміралу» кинув погляд на монітор. Там відбувався рух. У приймальній, судячи з переміщення на екрані чоловічих і жіночих постатей, з’явились нові відвідувачі.

– Мені потрібна кришталева куля.

– Більше нічого?

– Куля мені потрібна для розслідування. Направду, Микола Григорович, дуже потрібна.

– Більше за гроші?

– Загалаєву ви збирались заплатити вдвічі більше від того, чого прошу я, – нагадав він й миттєво сам собі спротивився.

– Гроші і куля – це все? – Осинський знову дивився на монітор, всім своїм виглядом демонструючи позиційну перевагу.

«Не тепер, не за цих обставин», – вирішив Ярковський.

– А та ваша дівка вам також не потрібна? – Господар кабінету тепер дивився просто в очі есперові.

– Яка дівка? – питання було зайвим. Він вже програв. І вже відвів погляд.

– Та неформалка, яка намагалась під гіпнозом допитати мою людину.

– Це я її послав.

– Хто б сумнівався.

– Це частина розслідування.

– Дєцкій сад.

– В кожного свої методи.

– Смішні методи.

– Ми не бажали шкоди Гурґену Давидовичу.

– Давидичу хрєн нашкодиш, – реготнув Осинський. – Він сам кому хочеш нашкодить.

– Якщо вона у вас, то я прошу її відпустити.

– Облажалась ваша шпигунка, Ярковський, облажалась, – чоловік Пелагеї Вержо відверто насолоджувався поразкою співрозмовника. – Якщо ви такий самий спеціаліст з відтворення подій, як вона гіпнотизерка, то я знов спущу бабло до унітазу.

– Добре, я відмовляюсь від розслідування, – Ярковський рвучко підвівся. – Все. Наймайте когось іншого. Але відпустіть дівчину.

– Працюй, спеціалісте, – Осинський кинув на стіл пачку купюр. Відтак підняв слухавку настільного комунікатора, розпорядився:

– Відпустіть її. Так. Без вибачень.

– А куля? – нагадав Ярковський.

– Ти шукай шакала, працюй. І буде тобі куля, – пообіцяв власник «Адміралу».

Він знову впіймав погляд Ярковського, додав:

– Отруту робили на замовлення. Робив її крутий хімік. Він мені потрібний. Якщо його знайдеш, то премія буде у розмірі гонорару. Гарантую.

– Сподіваєтесь, що існує протиотрута?

– Не сподіваюсь – знаю. Майстри отрут завжди роблять пару. Інь-ян. Ніч і день.

6

– Боляче били? – Ярковський повернув Sаню обличчям до світу, щоби роздивитись синці і подряпини.

– Терпимо, – скривилась та. – Не принцеса, виживу.

– Гурґен бив?

– Ні, начальник безпеки, – вона висковзнула з рук Ярковського, сіла на диван, скинула кросівки, підтягнула коліна до підборіддя. – Цей крєндєль тепер на моєму радарі.

– …?

– Збочений на весь казанок. Ти б бачив. В нього така посмішка… Так посміхався той астероїд, що довбанув динозаврів. Летів типу і либився грьобаними ущелинами. Б-р-р-р…

– Прийде час, ми…

– Припини.

– Я…

– Припини, кажу, – Sаня торкнулась синців на шиї. – Я ж сказала: чорт на моєму радарі. Все, крапка… Краще дай сигарету.

– На, – він кинув на диван спочатку пачку «собранія», відтак запальничку. – Не гризись. Не лише ти облажалась.

– Невже?

– Осинський ще той жлоб. Я в нього ледве баблос вирвав. Про огляд місця, речі Пелагеї та реферат Варвари вже навіть й не згадував.

– Так ти мене розвів?

– Чому «розвів»?

– Розвів, розвів, – Sаня вставила сигарету у губи так, щоб не зачепити змазане йодом садно, підпалила. – Гарантував мені гонорар, відправив у лапи гоблінів, а сам був порожнім, як пенсійний фонд. Ще навіть тему не роздуплив. Гарант хрєнов… – Вона підпалила, обережно перемістила паперову паличку вздовж лінії губ, зафіксувала. – Але ж ти жук, Ярковський. Шершавий такий жучара, розводний.

– Мене Балтер підставив. Він дав зрозуміти, що про все домовлено.

– А ти, типу, такий простий і довірливий.

– Я з дитинства його знаю.

– Усі-пусі, які в нас сентименти. З дитинства він його знає… Кхе, гадство… – закашлялась після глибокої затяжки Sаня. – Друг сім’ї, так? Він бавив тебе, шмаркатого, на колінах, канфєти тобі давав? Смачні були канфєти?

– Мій батько його поважав.

– Брав за хвіст і проводжав.

Запала мовчанка. Дівчина заплющила очі, цівка диму взялась хирлявим бубликом над її щойно вимитим волоссям.

«Синці, подряпини. Фіґня», – сказав собі Ярковський. Бувало й гірше. П’ять років тому команда Северина Солтиса втратила дівчину-медіума. Тоді вони розслідували зґвалтування і вбивство тринадцятилітньої школярки, тіло якої знайшли у Хирлицькому лісі.

Одного листопадового дня школярка не повернулась зі школи, а в березні те, що від неї залишилось, мисливці випадково побачили за триста кілометрів, у непролазній гнилій хащі. Клапті плоті мали б загубитись у мочарах, але кармічні Сили утримали їх в межах досяжності правосуддя. Солтис взявся за справу з огляду на грізні й вимогливі ознаки долі, що зримо проступали крізь кримінальну буденність.

В перші тижні Наставник не планував залучати до справи Ярковського. На залишках не знайшли жодного шматка одягу, жодного предмету, придатного для його вмінь. Тому Солтисові асистувала лише дівчина-медіум на ім’я Лана. Але одного дня до Наставника підійшов судмедексперт, відізвав його до усамітненого тихого місця й показав щось дрібне і невиразне, запаяне до пластикового пакету.

– Синтетик. Тобто шматок презервативу, – пояснив він. – Приліпився до тазової кістки потерпілої. Ледве відірвав, певно латекс вступив у взаємодію з органікою. Думаю, що за життя презерватив перебував в її органах травлення.

– Слідчим показували? – запитав Солтис.

– Не показував і не збираюсь, – сказав судмедексперт, провів ребром долоні по горлу й залишив усамітнене місце.

Вже наступного дня в команді з’явився третій. Відчувши потребу у собі, Ярковський кинувся в бій. Від шматка щедро віяло тим самим холодом. Після кількох годин концентрації він пройшов Стражів, уникнув сірого туману, потрапив в петлі заблуканого часу і побачив підвал, у якому після викрадення тримали школярку. В тих петлях божевілля вібрувало разом з реальністю. Перед очима Ярковського розгорнувся й поплив до мороку безкінечний, брудний і стомливий караван ґвалтувань та оргій. Підвал був царством кафелю, пластикової плівки, вазеліну і шкіряних ременів. Одноманітні сцени, крики, благання, накази, оголені тіла, виділення і кров. Йому здалось, що він вже провів на звихнутих петлях цілу вічність, коли із завішеного плівкою мороку виповзло та чітко зафіксувалось обличчя одного з ґвалтівників. На виході Ярковського ковбасило так, що прийшлось застосувати психотропну блокаду.

Він випірнув з крижаного киселю й одразу почав малювати знайдене обличчя. Перші малюнки вийшли невдалими, але під гіпнотичним поглядом Солтиса пам’ять і рука твердішали.

Невдовзі образ з петель отримав ім’я та інші життєві координати. Відтак вони знайшли замовника, якому сподобалось викладене в інтернеті фото школярки, та друзів замовника, з якими той поділився здобиччю. Проблема було те, що вся компанія носила погони з великими зірками. Лану впіймали як тільки вона наблизилась до замовника. Наставник подзвонив Ярковському серед ночі. Наказав викинути сотовий, прихопити якомога більше харчів і негайно переміститись до орендованої у передмісті квартири. Ярковський провів у сховку чотири доби, сповнені дикими передчуттями та стомливими вібраціями. Спав уривками, зривався від кожного пчиху за вікном, харчувався консервами і зненавидів їх на все подальше життя.

На п’яту добу туди прийшов Солтис. Він відкрив вхідні двері своїм ключем, зайшов до кімнати й, не дивлячись на Ярковського, зняв свого незмінного м’ятого плаща, крислатого капелюха, відгорнув штору, подивився на сірий, дощовий, зіпсований багатоповерховими будинками, обрій. Відтак присів на ліжко. Довго мовчав. Ярковський не відкривав рота, розуміючи, що мовчання – тут і тепер – будує між ним і Наставником мости, з котрими не зрівняються усі словесні і письмові переправи. Спочатку мовчання Солтиса та мовчання Ярковського були дуже різними. Вони відрізнялись одне від одного, як мирна зелена долина відрізняється від почорнілого вулканічного плата. Мовчання учня бриніло тривогою багатьох невисловлених запитань, а потім (якось миттєво, наче між ним і суттю речей зникла важка порохнява завіса) воно сповнилось неозорого спокою, що його молодий еспер сприйняв у вигляді безхмарного стратосферного сяйва. У тому сяйві співмешкали і небесна безмежність і темно-сріблястий, наче патина на старовинних монетах, смуток. Ярковський здогадався, що перемогу здобуто ціною життя і що ціна не є випадковою. Він так ніколи й не наважився запитати в Наставника, за яких обставин Лана залишила світ мінливих форм й що трапилось з вбивцями.

Пізніше один із учнів Солтиса показав йому цементний надгробок на міському цвинтарі. Невисоку сіру пірамідку поміж двома туями. Ярковський любив приходити до пірамідки дощовими ранками, коли цвинтарне повітря сповнювалось особливими повільними енергіями. Він називав їх «джетами розлучень» і марно намагався вловити в них якесь послання від Лани. Іноді еспера наповнювало мстиве бажання прогулятись до могил її вбивць, але кожного разу його щось зупиняло. Ті могили, навіть заради цікавості, не вартували відвідувань.

«Не треба нам нових пірамідок», – попросив у Наставника Ярковський. Він знав, що Северин Солтис чує його думки, хоча й перебуває за межами простацьких вимірів. А ще він знав, що в світах прямого світла Наставник незмірно могутніший за свою припинену тілесну форму і що ця обставина має значення для всіх просторово-часових побудов.

– Заснув? – поцікавилась в Ярковського Sаня.

– Думаю.

– Це корисно, якщо маєш чим, – резюмувала дівчина, злізла з дивану й підійшла до вітрини з монетами. – Так ось вона, знаменита колекція Ярковського. Вражає. Злодіїв не боїшся?

– Не без того. Але, поки що, Бог милував. Якщо пограбують, залучу тебе до розслідування.

– Не відмовлюсь, – обережно, щоби не роз’ятрювати подряпину на щоці, всміхнулась Sаня. – Я читала про цю колекцію на сайті «Мега-М». Там такий розділ є – «Чудеса нашого міста».

– Я бачив. А, до речі, ти в курсі, хто власники цього сайту?

– І хто ж?

– Подружжя журналістів. Тринадцятий та чотирнадцятий номери, – Ярковський й собі підійшов до вітрини, ввімкнув підсвітку. Гульдени, крони і флорини сяяли на чорному оксамиті, наче сузір’я. – До речі, статтю про колекцію написала Маріанна Костик. Не без моєї допомоги, зрозуміло.

– Вона була тут?

– Минулого року, у квітні. Так виходить, що за кілька тижнів до того восьмого травня. Тоді й стаття з’явилась. Спочатку в газеті, а потім на їхньому сайті, – зупинений приблудною думкою, погляд Ярковського застиг на золотому диску номіналом в чотири крони.

– Ти колись працював з цими монетами? – перехопила погляд Sаня.

– Пробував.

– І як?

– Вони майже всі нейтральні. Але попався один холодний гульден. Конкретно холодний. Я, дурний, зрадів і поліз на петлі. А там такі старезні тіні, закольцовані, затверділі, зовсім божевільні. Повна темрява. Я так зрозумів, десь на початку дев’ятнадцятого століття пияк за цей гульден продав єдину свою дочку. Напевне, в бордель продав, або ще кудись, я до кінця не в’їхав. А потім того пияка кошмари замучили, він втопився. Ну я й погуляв його кошмарами, ледве кришу не знесло.

Ярковський вимкнув вітрину, відкрив бар, налив собі коньяку. Випив і сказав:

– До Костиків варто завітати.

– Варто, – погодилась Sаня. Вона все ще стояла над згаслою вітриною, задумана і сумна.

– Маріанна – єдина з потерпілих, з якою можна поспілкуватись, – нагадав Ярковський. – Також вони могли зберегти свій примірник Варвариного реферату. Усім гостям тоді видали іменні примірники.

– Я в такому вигляді не піду, – дівчина доторкнулась до садна на чолі.

– Пусте тобі в голові.

– Це не пусте. Я ж на довірі працюю. А яка довіра до такої морди?

– Довіра – справа наживна, ситуативна. Посидимо з ними, побалакаємо, чай поп’ємо. Їх попустить, розслабить. Півгодинки, годинка, і ввійдуть в контактний стан.

– Такі, як вони, хрєн розслабляться. Данило ще той крєндєль.

– Щось цікаве про нього знаєш? – насторожився Ярковський.

– Типу того.

– Розповідай. Якщо не секрет, звісно.

– Не секрет. Я одне оповідання його читала. Данило ж не лише журналіст, але й літератор. Типу, як твій друг сім’ї.

– Куди не кинь, усюди творчі особистості, – гмикнув Ярковський.

– Воно не просто оповідання. Цілий винос мозку. Там головний герой – дівчина, яка вірить у карму. А їй просунуті дружбани кажуть, що души грішників відбувають кармічне покарання в тілах комарів, тарганів, мух усяких. А вона в дитинстві вбивала комарів за гроші.

– За гроші?

– Її бабуся таку гру придумала. За кожного вбитого комара давала онучці двадцять п’ять копійок. Тато зробив їй мухобойку і вона ціле літо полювала за комарами. На морозиво заробляла. А коли їй навішали про душі грішників, вона зрозуміла, що завдяки бабці опустила собі карму нижче плінтусу. Типу, вбиваючи комара, вона робила кармічний upgrade тій душі, що в ньому каралась, на всі триста рівнів, а свою кармочку, відповідно, на триста рівнів опускала. Така от біда була в дівчини. І тоді вона вирішила рятувати свою карму через страждання. Пішла на якесь грьобане болото, роздяглась там й віддала себе на поталу комарам. Такий жорсткий хід конем. Далі той Костик детально так описує, як комари її всю обліпили, як встромили в неї свої грєбучі хоботи, як вона вся розпухла від їхніх укусів, як в неї свербіло все. Потім в неї від такого мазохізму конкретні галюни почались. Видіння, прозріння. Вона там усякі благі світи побачила і Брахму на золотому троні і всяку іншу хрєнь. Карочє, цілу ніч вона на тому болоті спокутувала гріхи дитинства, спілкувалась з вищими сутностями, а під ранок прозріла на всю балду і ледь не стала буддою. Вже й трохи світитись почала. Але тут звідкілясь прибігають здичавілі пси, нападають на просвітлену дівчину і згризають її на смерть. Загризають і все. Фініш. Уявляєш сюжетик? Щоб таке написати, треба добре чайником довбанутись. Або круту шмаль вдути.

– То були пси, чи демони в образі псів?

– Демони?

– Ну там ракшаси чи хумени. Нічні нападники.

– Там про демонів нічого не було. Звичайні пси.

– Творчі люди усі з прибабахом, – узагальнив Ярковський. – До речі, добре, що ти мені це розповіла.

– Щось придумав?

– Можливо.

Sаня не стала розпитувати. Вона рушила на кухню й повернулась звідти з горнятком гарячої кави і товстим бутербродом.

– Знаєш, Ярковський, що найбридкіше? – запитала вона, зручно вмощуючись на дивані, й сама відповіла:

– А найбридкіше, Ярковський, те, що десятки людей бачили, як той мудак тягнув мене з кафе і потім вулицею. І всі відвертались. Хоча я верещала як дурна. Виривалась і вересканила на всю вулицю. А вони, суки, відвертались і йшли собі далі…

«А скільки народу бачило, як ту нещасну школярку упирі заштовхували до авта… – згадав Ярковський. – Бачили, відвертались, відтак мовчали. Вони завжди відвертаються. Завжди».

7

[№ 13- Костик Данило Кімович, журналіст, письменник, 45років, № 14- Костик Маріанна Іванівна, журналістка, дружина Данила, 33роки]

Костики жили на шостому поверсі будинку зі зламаним ліфтом. Проходячи сходовим майданчиком між четвертим та п’ятим поверхами, Ярковський відчув недоречний запах. Вишуканий аромат (гвоздика, бергамот, майже невідчутна присутність кориці), що пробився крізь солодкавий сморід зогнилого гарбуза і котлетно-борщові випари. Солтис розповідав учням, що раптова поява недоречних запахів може виявитись ознакою близькості блукаючих червоточин. Наставник казав, що десь недалеко від нашої реальності існує неймовірно пахучий світ. Навіть звичайних людей досягають випадкові хвилі вібрацій з того світу, котрі їхні мізки розкодовують у вигляді запахів – іноді приємних, але частіше відразливих. Індійські йоги вміють оперувати цими вібраціями, огортаючи себе (на радість прочанам, жінкам і дітям) квітковими ароматами.

«Випадковість є непізнаною необхідністю», – згадав Гегеля Ярковський і змобілізувався. Близькість червоточини попереджала про несподівані розгалуження подієвих ліній, про витоки колективних емоцій та засідки зла. Можливо, в одній з тутешніх квартир зібрались для спільних медитацій кришнаїти, можливо, на сходах причаївся серійний убивця, можливо, десь поблизу усамітнились шалено закохані одне в одного підлітки. Можливостей було безліч, але Ярковський за багаторічною звичкою готувався до найгіршого. Він зручніше обхопив викрутку, яку постійно носив у кишені, й розщепнув плащівку.

Але за поворотами сходів не чекали маніяки і спини закоханих не обдирали штукатурку на майданчиках п’ятого і шостого поверхів. Натомість під ногами дзенькнуло скло.

«Розбитий флакон?» – принюхався Ярковський, але не відчув запаху. Ще кілька кроків і він опинився перед металевими дверима з цифрою «17» над лупатим вічком. Не знайшовши дзвінка, він постукав у двері.

Пройшло кілька довгих хвилин, поки за фарбованою бляхою почувся металевий ляскіт. Потім скрипнули немащені завіси.

«Там внутрішні двері», – зрозумів Ярковський і покликав:

– Данило Кімович, ау!

– Ви хто? – глухо запитали з-за бляхи.

– Олександр Ярковський.

– Я вас знаю?

– Навряд чи.

– А чого вам треба?

– Я за дорученням Миколи Григоровича.

– Якого Миколи Григоровича?

– Осинського.

– А йому що треба?

– Може, ми не будемо це через двері обговорювати, – Ярковський відчув, як відкриваються вічка на дверях справа і зліва, як допитливі погляди, наче слизькі мацачки, повзуть його обличчям.

Знову ляскнув замок, тепер вже на бляшаних дверях, їх відчинили. У прорізу між ними й одвірком виникло товсте кирпате обличчя-сонях, обрамлене рудою «скандинавською» борідкою. Таке обличчя у дитячих книжках малюють Карлсону. Тому, що живе на даху.

– Так що сталось?

– Ви Костик Данило Кімович? – уточнив Ярковський.

– Паспорт показати, чи як? – господар сімнадцятої квартири виглядав стривоженим. – Ви не крутіть, кажіть: навіщо я Осинському?

– Давайте я зайду до вас, – запропонував Ярковський. – Не відчуваю потреби задовільняти цікавість ваших сусідів.

– У нас не прибрано.

– А я й не розраховував на світській раут.

– Тоді будемо на кухні.

– Як скажете, – знизав плечима Ярковський, а сам подумав: «Шкода, що Sаня застрайкувала».

Коридор і кухня в квартирі Костиків були завішані саморобними полицями, щільно заставленими книгами, іконами, сувенірними статуетками, химерними пляшками, теракотовими півниками, бляшаними коробками з-під чаю, філіжанками та іншим посудом. Там, де між полицями прозирали стіни, на них порозвішували декоративні тарілки, малюнки на картоні та керамічні риби з німецькими написами на глянсовій лусці. Ярковський припустив, що вся ця настінна обвіска має прикрити дірки у вицвілих шпалерах. Квартира, як на його смак, потребувала серйозного ремонту.

Її огрядний господар не без проблем втиснувся між кухонним столом і габаритним холодильником, відтак показав гостеві на вільний табурет:

– Прошу, сідайте.

Ярковський подякував, обережно присів, намагаючись не вдаритись головою об поличку з крашанками та глиняними чайниками й не зачепити штанами цвях, що стирчав з табурету.

– Каву будете?

– Дякую, – відмовився Ярковський, встигнувши зауважити жирні плями на боках антикварного кавника. – Я, Данило Кімович, прийшов до вас по справі отруєння у салоні Вержо.

– Ви що, знущаєтесь? – верескнув рудобородий, обличчя-сонях вкрилось червоними плямами. – Скільки можна! Ми намагаємось все це забути, а ви…

– Мова йде, як мінімум, про потрійне вбивство.

– Мова йде, йде і йде вже більше року. Чотирнадцять… навіть більше місяців! Тільки-тільки Мар’яна з лікарні вийшла, лише все трохи заспокоїлось, а тут ви зі своїм Осинським… Знову те саме. Знову лізете зі своїми розпитуваннями. Залиште нас у спокої, я вас прошу.

– Я не буду вас ні про що розпитувати. Мені потрібні конкретні речі.

– Які ще речі?

– Примірник реферату, який читала Варвара Радзивіл, й щось з біжутерії вашої дружини, яка була на ній того дня.

– Біжутерія? Навіщо вам її біжутерія?

– Це, Данило Кімович, не моя особиста примха, це уклінне прохання Миколи Григоровича.

– Прохання Миколи Григоровича? – Очі Костика вперлись в Ярковського двома таранчиками. – Йому все не йметься. Він вже всіх купив, всім заплатив, всі йому все доповіли та пояснили. Що йому ще треба? Біжутерія Мар’яни? – товсті губи видали непристойний звук. – Ідіотизм!

– Ви ж знаєте, що розслідувння зайшло в глухий кут і…

– У глухий кут зайшло? – Рудобородий засміявся; вийшло це в нього своєрідно: хрипко і булькотливо. – У який такий глухий кут, про що ви, шановний? Всі знають, чому вбивць неможливо впіймати. Всі знають, хто й навіщо вбив Пелагею. А всі решта, разом з Мар’яною, попали під роздачу. Просто попали. Не пощастило. Крапка. Побічні об’єкти при ліквідації.

– Ви вважаєте, що єдиною ціллю отруювача була Пелагея Вержо?

– Та припиніть вже, – махнув рукою Костик. – Ще скажіть, що Осинський нічого не знає. Що він не знав, на кому одружився, не збирав інформації про жінчину родину. Що його не попереджали. Все ваш Микола Григорович знав, все-все. Але ж він хотів одружитись на доньці адмірала. Йому ж так свербило долучити свої плебейські капітали до імперської величі. Ну от і має тепер: і велич, і домашній музей з адміральським мундиром, і сімейну трагедію, оповиту таємницями, легендами і недомовками. Джентльментський набір.

– Даня правий, – проспівав за спиною Ярковського знайомий низький голос. – Осинський не міг не знати. Все було визначено наперед.

– Наперед? – Ярковський озирнувся.

В дверях кухні стояла Маріанна Костик у легкому халатику, що ледве прикривав їй коліна. На лівій щиколотці загадково мерехтіли камінці ножного браслету. Голову вона, наче чалмою, оповила махровим рушником. До кухні, разом з її контральто, впливли вологі аромати ванни.

– Це моя дружина, – повідомив рудобородий.

– Ми, здається, знайомі, – підвівся Ярковський. – Доброго дня, Маріанно Іванівно.

– Доброго дня, Олександре, – примружилась жінка й подивилась на табурет. – Даня, я ж казала тобі: ніколи не давай гостям цю розвалюху. Там цвях стирчить, – пояснила вона й кинула виразний погляд на штани Ярковського:

– Ви не зачепились?

– Уникнув, – відповів той. – Несіть молоток, я миттю все виправлю.

– Той цвях скільки не забивай, він все одно вилазить, – буркнув рудобородий. Ярковському здалось, що з появою дружини скептичний настрій літератора остаточно визрів. Не встаючи з табурету, Костик відкрив холодильник, вийняв звідти наповнену на дві третини «полторачку» і налив до стакану пива.

– Просто в тебе руки не звідти ростуть, – зауважила Маріанна. Поли її халатика розійшлись до ризикованої межі, відкриваючи стрункі ноги. Вона знову примружилась в бік гостя, відтак звернулась до чоловіка:

– Налий і нам пива. Сьогодні така спека.

«Вона короткозора», – згадав Ярковський й повернув до стрижневої теми:

– Так ви сказали, що все було визначено наперед?

– Саме так, – підтвердив Данило Кімович, наливаючи дружині і гостеві. – Фатум. Прокляття.

– Чиє?

– Фамільне прокляття родини Вержо. Ну і Пелагеї, звичайно.

– А детальніше, – Ярковський взяв зі стола стакан з пінним напоєм, обережно відсьорбнув. Пиво виявилось напрочуд бридким, чи то недоробленим, чи то розведеним.

– Детальніше, Олександре, вам можуть розповісти історики. З тих, що відвідували салон. Скажімо, Ципорин або Безсторонній, – Маріанна одним довгим ковтком випорожнила свій стакан. – На відміну від журналістів, Пелагея Дмитрівна допускала вчених до батькових архівів. Вони бачили документи, судові журнали, щоденники адмірала. Не лише бачили, але й вивчали. А ми знаємо цю історію лише у загальних рисах. Так би мовити, у форматі пліток.

– Всі її знають, – знов буркнув чоловік Маріанни. Червоні плями ще не зійшли з обличчя-соняха.

– Я навіть у загальних рисах не знаю, – запевнив Ярковський. – Якщо розповісте, буду вам щиро вдячний.

– Віце-адмірал Дмитрій Вержо у сімдесят четвертому році брав участь у знаменитій Антарктичній експедиції радянського Військового флоту, – Маріанна витягла з-під стола ще один хиткий таборик й влаштувалась на ньому, граційно закинувши ногу на ногу. – Кажуть, що експедиція мала секретне завдання знайти в районі Землі Королеви Мод німецьку військову базу часів війни.

– І пізніших часів, – вставив Данило Кімович, обновляючи вміст стаканів.

– Так, звісно, – погодилась Маріанна. – База пережила падіння Третього райху й навіть напад американців у сорок сьомому році. Нацисти там намагались оживити вморожених в кригу представників давньої арійської раси. Там, в Антарктиді, під льодовим панциром вони збудували ціле місто, порт для підводних човнів. Керував ними Борман. І все це тривало аж до експедиції сімдесят четвертого року. Кажуть, що саме адмірал Вержо дав наказ на знищення бази. Після того його і всю його сім’ю прокляли і прирекли на смерть. Самого Дмитрія Костянтиновича вбили ще за Союзу, разом з дружиною, мамою Пелагеї та їхнім старшим сином. Це сталось у вісімдесят сьомому році. Вбивство змаскували під розбійний напад, злочинців, зрозуміло, не знайшли.

– Здається, все ж таки, у вісімдесят восьмому, – уточнив Данило Кімович.

– А хто прокляв, хто вбив?

– Законспіровані арійські жерці, – Маріанна скинула тапки, підтягнула коліна до підборіддя, сперлась п’ятами на таборик.

«Але ж ці Костики на всю голову махнуті, – подумки визначив Ярковський, – а так і не скажеш…»

– То ви вважаєте, – звернувся він до Маріанни, – що вас та інших гостей отруїли арійські жерці?

– Хіба це не очевидно? – Дружина Данила Кімовича спрямувала на Ярковського змовницький погляд. – Це була помста хранителів арійської Гіпербореї, – вона неквапно підітнула поли халатика, який вже нічого не приховував, знову приклалась до стакану. – А ви, Олександре, з якого боку у цій історії?

– Микола Григорович доручив мені провести додаткові дослідження по цій справі.

– Дослідження якого плану? – стривоженість повернулась на обличчя Данила Кімовича.

– Я досліджую метафізийні обставини подій. Цього разу Микола Григорович вирішив підійти до розслідування, так би мовити, з окультного боку.

– Має рацію, – кивнув рудобородий. – Від салону Пелагеї завжди тхнуло окультизмом. Я скажу більше: салон збудували на окультному спадку адмірала. На їхніх зборах я, чесно кажучи, ніяк не міг розібрати, чи це салон, чи засідання вільномулярської ложі чи збори спіритичного товариства.

– Там духів викликали?

– Духів не викликали, але все інше… – Данило Кімович похитав головою. – Ота вся екзальтована публіка: божевільна на всю голову Маргарита, Вілігжаніни з їхніми сектантськими заморочками, якісь порохняві діди з масонськими перснями. Найсправжнісіньке окультне кубло.

– Новий поворот… – прошепотіла Маріанна, й вже на повний голос зауважила:

– А я думала, що ви лише монети вивчаєте.

– Як бачите, не лише монети.

– Так ви, виявляється, містично обдаровані? – Маріанна кинула порожній стакан до мийки. – А я здогадувалась. От можете мені вірити, можете ні, але здогадувалась.

– Маю деякі вроджені здібності, – скромно потупив очі Ярковський. – Не більше від того.

– У вас, Олександре, в обличчі є щось таке… – Короткозорі очі напружились, певне, аби детальніше роздивитись оте «щось».

– То вам Мар’янина біжутерія потрібна для… метафізичного вивчення? – надув губи рудобородий.

– І реферат Варвари Радзивіл, – нагадав Ярковський.

– Даня, ти зберіг реферат? – Тепер Маріанна мружилась в бік холодильника. – Здається, я його бачила у кабінеті, пошукай.

– Вже йти шукати?

– Звісно, – у голосі жінки накреслились тверді нотки. – Ти ж чув, пану Ярковському доручили розслідування. Я сподіваюсь, ти не прагнеш його саботувати?

– При чому тут «прагнеш саботувати»… – забуркотів Данило Кімович, виліз з-за столу, ледь протиснувся між табуретами й почвалав у глиб квартири. – Відразу й «саботувати»… Зараз знайдемо той чортів реферат…

– Чесно кажучи, не чекала на твій візит. Ти ж, зануда така, жодного разу не прийшов до лікарні. Але я тобі все вибачила, – Маріанна зняла з голови «чалму» й розкидала плечима розкішну гриву волосся. – Правда-правда, вибачила… А про «метафізичні дослідження» – це тролінг такий чи ти серйозно?

– Ні, рибко, не тролінг. Реальне розслідування – Людина-сюрприз, – похитала головою Маріанна. – Так яка тобі біжутерія потрібна?

– Та, що була на тобі восьмого травня минулого року.

– Ось цей браслет був, – вона граційно випростала ліву ногу, зачепивши великим пальцем коліно Ярковського. – Того клятого дня я його вперше вигулювала. Прикольна штучка, правда ж… – Маріанна примружилась на золотий блиск. – Антикварна річ. Ювелірна фабрика в Тічіно, початок двадцятого століття. Пелагею тоді аж трусило від заздрощів… Бідненька. Все думала про цей мій браслет, а їй лишалось жити усього дві години. Шкода її.

– Можна його взяти?

– Спробуй.

– …?

– Знімай, кажу. Ручками, – вона всміхнулась, забачивши його нерішучість. – Не бійся, мій чоловік не ревнивий.

– Я помітив.

– Що саме?

– Що він не проти, аби дружина виходила до гостей без білизни.

– Без білизни? – Маріанна розпахнула халатик, подивилась на свій вкритий щедрим татуюванням плаский живіт; змій звивав кільця навколо її пупка, тягнувся зубатою пащею до власного хвоста. – Ти правий. Жоднісінької білизни. Яка ж я забудькувата тьотка… – Вона знов запахнула халатик й шкодно всміхнулась: – Так тобі браслета треба, чи ні?

– Треба, рибко, ще й як треба, – Ярковський заходився знімати прикрасу з ноги Маріанни. – Але ж тут замок, як у сейфі.

– Ти не видумуй. Звичайна защіпка. Це у вас, чоловіків, пальці, як в орангутангів. Ще не бачила жодного, який би вмів красиво розщепнути бюстгальтер.

– Так ти кажеш, Пелагею трусило від заздрощів? – Ярковський нарешті дав собі раду із защіпкою, браслет змійкою зісковзнув з ноги Маріанни.

– І не лише Пелагею.

– А кого ще? Варвару?

– Ні, не вгадав, – Маріанна енергійно струсила волоссям; дрібні краплі ароматної вологи присіли Ярковському на обличчя. – Варвара була вищою за такі дрібниці. Справжня аристократка, ідеалістка, їй всі браслети були по барабану. Крім срібного перстенька вона й не носила нічого. В ній, я тобі скажу, і без золота відчувався стиль. А от її подруга, така чорненька, та дивилась на мене вовком. Земля їй пухом… А ще браслет зацінила стара карга Пшеладовська. Хто б сумнівався. Примадонна знається на ювелірці. Відразу просікла ексклюзив.

– Чорненька подруга, це – Ілона Полоскай? – уточнив Ярковський.

– Ілона, – підтвердила Маріанна. – Точно. Але прізвище в неї було не Полоскай, а якесь німецьке. Та й похожа вона була на німкеню. Така вся зібрана, прилизана, з гострим носиком, з акуратним таким каре. Усюди ходила за Варварою. Такий собі розчесаний німецький хвостик.

– Лесбійська тема?

– Лесбійська? – здивувалась журналістка. – Та ні, я не думаю… Точно не лесбійська. У Варвари був наречений, якійсь грецький аристократ. Даня розповідав, що бачив його на панахиді, він аж з Афін приїхав. Такий крутий двометровий мачо, ще й на «порше».

– А ти у Ілони або у Варвари не бачила кришталевої сфери?

– Кришталевої сфери?

– Такої прозорої кулі для ворожіння. Вона мала б бути десь сантиметрів вісім-десять у диаметрі.

– Ні, – на чоло Маріанни набігли вертикальні зморшки. – Вбий мене, але такої кулі не пам’ятаю. Якби я таке щось побачила, то б запам’ятала. А навіщо їм куля? Вони на ній ворожили?

– Не виключено.

– Я щось не уявляю Варвару за ворожінням. Може, та Ілона… Кришталева куля, гм… – Журналістка ретельно запахнула халатик.

– Ми багато чого не уявляємо.

– Ось він, – до кухні повернувся Данило Кімович, розмахуючи яскраво-червоною текою, зробленою під тиснену шкіру з металевими кутиками. – Реферат про королеву.

– Ти в мене молодець, – Маріанна граційно підстрибнула й цьомнула рудобородого в губи. – Ти ж не проти, щоби Олександр взяв для дослідження мій браслетик? Лише на кілька днів.

– Не проти, – буркнув Костик, кладучи теку на стіл. – Але нехай пише розписку. Це дуже дорога річ.

– Без питань, напишу, – знизав плечима Ярковський. – Несіть папір і ручку.

8

[реферат Варвари Володиславівни Серетської-Радзивіл (№ 6), зачитаний нею 8 травня 201… року]

Любов і смерть королеви Барбари

Нам, людям двадцять першого століття, ніч народження майбутньої королеви уявляється в романтичному антуражі. Відлуння її першого крику блукає освітленим непевним рудим полум’ям смолоскипів магнатським замком, досягає темного громаддя безкрайніх литовських лісів (які у шістнадцятому столітті й направду заслуговували називатись безкрайніми). Зачувши це відлуння, ведмеді й вовки на мить відриваються від своїх нічних трапез, задирають скривавлені морди й виють-рикають на попільно-срібний місяць, своєрідно вітаючи народження однієї з найлегендарніших красунь героїчного чінквеченте, чий славний рід вівся через Віршуля, Сірпута й Остика від Ліздейки, верховного мага язичницької Литви часів великого князя Гедимінаса.

Насправді це лише романтичне фентезі й шаблонна літературщина. Донька віленського каштеляна Юрія (Георгіуса) Радзивіла та Барбари Коланки народилась, радше за все, 6 грудня 1522 року у Віленській цитаделі (варіант – у Дубинківському замку) при щирих молитвах столичного князя Церкви та усього підкореного йому кліру. На гравюрі Пітера Босе, що зображує родове дерево Радзивілів, квітка з іменем Барбари, королеви Польської, скромно квітне поряд з пишною трояндою її брата Миколи V Рудого. Обидві квітки гравер розташував на могутній гілці, що йде від батька Юрія й, відповідно, діда Барбари – Миколи ІІ Радзивіловича (+1510), канцлера Великого князівства Литовського – войовничого переможця татар, будівника соборів, істинного засновника династії [13].

Хроністи Ян Пенкальський, Августин Ротундас та Альбертас Каялович створили канонічний для сім’ї міф, у якому рід Миколи ІІ ведеться від князів Гедиміновичів. Теперішні історики певні лише щодо одного канцлерового предка – каштеляна Остика, на печатках якого, датованих 1431–1434 роками, можна побачити герб Радзивілів – три сигнальні труби, що правосторонньою «свастикою» розходяться з центру геральдичного щита. Князем Остик не був і походив із служилої шляхти. Радзивіли біржанської та дубінковської гілок здобули княжий титул Священної Римської імперії лише у 1547 році. Здобули, власне, завдяки королівському шлюбові Барбари.

Так кохання роздає булави і творить історію.

Прижиттєві портрети (на штиб післяшлюбного, роботи фон Калькара [14]) надто кострубаті і ми покладаємось на інтуїцію митців пізніших часів – Матейка, Зіммера, Герсона і Орди – коли намагаємось уявити обличчя Радзивілівни, що так вражало сучасників досконалістю та чуттєвістю форм. Високе, підкреслене зачіскою, чоло, бездоганно окреслений римський ніс, акуратні губи і великі темні широко розставлені й виразно гіпнотичні очі.

Її рідкісну «сарматську» вроду хроністи відмічають вже у 1535 році, коли дівчинці ще не виповнилось тринадцяти. У неповні п’ятнадцять вона стає дружиною казково багатого новогрудського воєводи Гаштольда, який після шлюбу відписав юній дружині своїх володінь на суму вісім тисяч кіп грошей, що дорівнювало витратам на невелику європейську війну. Молода жінка стала однією з найзаможніших володарок Речі Посполитої й оточила себе відповідною розкішшю. Сучасників вражали її виїзди в оздоблених золотом і сапфірами каретах, запряжених шестірками коней такого шляхетного вигляду і походження, що й королівські конюші від заздрощів вкривались бурячковими плямами.

Імперський посол, що, мандруючи до Московії, гостював у володіннях Гаштольдів, був зачарований юною красунею, котра вільно володіла мовами, грала в шахи, цитувала античних класиків й при тому поводилась з благородною стриманістю, як і належало молодій дружині старіючого магната. Посол, серед інших вражень від лісового краю, відписав імператорові Карлу V про «литовське чудо». Він описував білу шкіру її лиця, якому так пасували розкішні перлини, вишукані ланцюжки з діамантами та індійськими смарагдами і персні, кожен з яких вартував цілого замку. Але особливо послові сподобались її очі. Виразні, живі і розумні, у яких однаково добре почувала себе і веселість юності, і тиха задумливість заміжньої жінки, і вольова гроза повелительки.

Слава Барбари, таким чином, ширилась й досягла вух її ровесника, молодого польського монарха Сигізмунда ІІ Августа з Ягелонів. Дехто каже, що це сталось вже по смерті Гаштольда у 1542 році, але є підозри, що Сигізмунд чув про вродливу литовку ще в ті часи, коли і майбутня королева та він сам ще перебували у перших шлюбах.

Як би там не було, але перша їхня зустріч відбулась у квітні 1544 року, коли молодий вдівець Сигізмунд прибув до столиці Великого князівства знайомитись з Литвою і своїми підданими, що населяли бунтівний край, який останнім в Європі відрікся від віри предків і прийняв Христа. Єзуїти попереджали короля, що древнє чаклунство тайно квітне в дрімучих дібровах та застерігали суверена від відьомських заклять. Може й недарма застерігали.

Праправнучка жерця Ліздейки була серед дам, що їх запросили на урочисте прийняття, влаштоване Віленським каштеляном та усім литовським шляхетством на честь візитації короля. Бенкет з тридцятьма вісьмома змінами страв тривав від обіду до пізньої ночі, коли слуги запалили сім тисяч свічок у люстрах і канделябрах. Але вже від третьої страви їжа перестала цікавити монарха. Він побачив Барбару і втратив спокій. Всі хроністи одностайні: це було кохання з першого погляду, кохання-вибух, кохання-божевілля, кохання-блискавка. Сигізмунд прикипів до молодої удови, сподівання інших литовок розбились під поглядом її темних очей, немов галерний флот під молотом балтійського шторму.

Це кохання зміцнилось й розквітло на тлі бенкетів, лицарських турнирів й багатолюдних полювань, котрі так полюбляла темноока донька і онука воїнів. В ім’я коханої Сигізмунд творив неабиякі подвиги. Він переслідував оленів, вступав в однобій з ведмедями та рисями, а одного разу вполював велетенського вепра, можливо останнього із тих, нині вже легендарних диків Європи, котрі досягали ваги у півтонни, чий мозолястий панцир не пробивали ані мечі, ані мушкетні кулі. Бій короля з чудовиськом увійшов до хронік століття. Вкритий кров’ю розпоротих собак і мисливців, велетенський вепр пробивав собі шлях до свободи. Звір не зважав на списи, що стирчали з його хребта, на рани й прострілене рило. Ще трохи й непролазні хащі Великої пущі мали відділити його від недобитих псів і галасливої юрби загонщиків. В очеретах заповідних мочарів він зміг би відлежатись і загоїти рани.

Але на шляху звіра став Сигізмунд Август з іспанською алебардою, запозиченою в королівського охоронця. Патріоти натомість кажуть, що в руках суверена була зовсім не алебарда, а бойова литовська сокира з дубовим держалном, викована ковалями каштеляна з чорної криці й правильно примовлена чаклунами з Меречу. Один за одним наносив Сигізмунд ураження ошелешеному дикові, не підпускаючи його до рятівного лазу між корінням старих дубів. Відтак король дочекався, коли на лісовій стежині з’явиться сіра кобила Барбари, вкрита червоно-синьою накидкою з гербовими «трубами», крикнув гасло на честь володарки свого серця й завдав вепреві смертельного удару. Звір хитнувся, рикнув й впав під копита сірої кобили. Прекрасна вдова посміхнулась герою і витерла вепреву кров з його обличчя дорогоцінним гентським мереживом. Мисливці два тижні підіймали чари з зубрівкою, пивом та медовицею, святкуючи королівський удар, а волохатим панциром й головою звіра прикрасили бенкетну залу у Віленській Верхній цитаделі.

Відчувши, що вітер фортуни надимає їхні вітрила, до короля наблизились родичі Барбари з Радзивілів: брат Микола Рудий та кузен Микола Чорний. Вони гаряче підтримали бажання короля стати не титулярним, а справжнім Великим князем Литовським, зміцнити унію поміж Литвою і Польщею. Вже через місяць після рокової зустрічі на бенкеті Сигізмунд розпочав будівництво королівської резиденції у Вільно (Нижньому замку), зв’язаної з палацом Барбари підземною галереєю з гротами й обличкованими гранітом альковами, де закохані ховались від пристритів та шпигунів королеви-матері Бони Сфорца.

Пристрасть короля зростала з кожним тижнем. Здавалось, він й доби не може прожити без того, щоби усамітнитись з прекрасною Радзивілівною. Барбара супроводжувала його у морському поході, сиділа недалеко від монарха на державних нарадах і шляхетських сеймах. Вони мандрували верхи і в каретах, разом молились в соборах і читали дипломатичну переписку. І двір і посли іноземних держав і прості посполиті розуміли, що все йде до появи у стольному Кракові королеви-литовки. Імператор підсміювався, чеський король намагався бути корисним, а в Москві і Стамбулі не чекали нічого доброго.

Династичні і політичні плани Бони Сфорца також не передбачали цього кохання. Вона планувала зміцнити занепадаючу династію Ягелонів шлюбами з європейськими принцесами. Із зростаючою тривогою стара італійка, чий рід вівся від гордих сенаторів Стародавнього Риму, читала звіти шпигунів й зовсім впала у відчай, коли в липні 1547 року їй повідомили про таємне вінчання її сина з «литовською відьмою», як називала Бона ненависну Радзивілівну. Настав час рішучих дій.

Стара королева заручилась підтримкою канцлера, Вавельського двору, шляхетських сеймів й навіть папи й почала політичний наступ на сина. Агенти Бони підбурювали коронну шляхту, ворохобили князів Церкви. За два місяці Польщу охопила антилитовська істерія. Навіть у придорожних трактирах п’яна босота кричала і присягала, що не допустить «лісовичку» до трону Болеславів і Казимирів.

Сигізмунд прийняв виклик. Король і великий князь сховав вагітну дружину у Дубинках (її родовому маєтку) та рушив військом на шляхетську опозицію. Він проявив залізну волю і довів, що в ньому таки тече кров істинних волостелинів, змішана з дикої крові Ягелонів і древньої впертої крові Сфорца. Він брав в облогу міста, замки і монастирі, розганяв сейми і схиляв до покори магнатів, золотом і залізом змушував своєвільних поважати монарший вибір. Його посли при імператорському дворі роздавали щедрі подарунки, а на римських площах з’явились перехожі ченці, які провіщали Вічному місту навалу з півночі. В єврейських і вірменських трактирах завсідникам щедро підливали медвяних настоянок і шепотіли: «Стара Бона зовсім збожеволіла. Її спостигла родова кара вбивць та присягопорушників».

Завсідники кивали обважнілими головами і погоджувались. Так-так, ця італійка привезла до благословенної Польщі гріхи своїх проклятих пращурів.

Боротьба не обійшлась без втрат. В Дубинках у Барбари стався викидень. Колись безтурботна валькірія полювань і завсідниця маскарадів (на яких полюбляла з’являтись в костюмах Діани і Клеопатри) прийняла суворі правила бернардинок й проводила дні та ночі в моліннях за перемогу чоловіка. Така набожність була не зайвою. Вся Литва пліткувала про магічні напади на молоду королеву. В її родовому замку впала стеля, ледь не вбивши праправнучку волхвів, та й викидень був підозрілим. У Кракові в ці місяці впіймали чорного чаклуна, який під тортурами зізнався, що роками насилав демонів на «кляту литовку». Ніхто із тямущих не сумнівався, що чаклуна найняли люди невгамовної Бони.

Єпископ Альбрехт, що знався на церковній магії, прислав Барбарі двох ченців-бенедиктинців, досвідчених у відбитті чаклунських нападів, та могутні й надзвичайно рідкісні обереги з мощами святих Роха, Атаназія Римського та Гумберта з Оленем. Ченців поселили неподалік від апартаментів королеви, вони вдень і вночі молились, відвертаючи від монаршої плоті чорні енергії проклять, волхвувань і пристритів. Над лісовим замком проносились снігові вихори і тіні густішали у дібровах, але не гаснув вогонь у велетенських замкових коминах і не слабшала молитва у келії бенедиктинців.

Тривога у королівських листах поступово блякнула. Добрі вісті примножились. Виснажливе трирічне протистояння суверена з половиною держави закінчилось перемогою кохання. Сьомого грудня 1550 року, у двадцять вісім років, Барбара Радзивіл була урочисто, зі всіма належними церемоніями та присягами, коронована у Кракові. Підкуплені поблажливо всміхались, примушені зціпили зуби і шепотіли прокльони.

Єзуїти ретельно приховували свою стурбованість. Для них Литва залишалась напівязичницьким краєм, де варто ксьондзові лише відвернутись, як люди біжуть за оберегами і зіллями до лісових відьом. Нова королева відзначалась щирою набожністю, але серед її родичів були й такі, що тримали в дальніх кімнатах замків старих жіночок з мідними казанками. Та й послідовники Лютера у володіннях Радзивілів почувались набагато спокійніше за своїх одновірців у Кракові і Варшаві. Єзуїти радились і посилали детальні звіти до Риму. Можливо, хтось із них – радше за все, з італійців за походженням – отримав аудієнцію у старої Бони, але хроніки Литви і Польщі не зберегли таких подробиць. Відомо лише, що в Ломбардії перед Різдвом п’ятдесятого року було вбито одного із довірених людей Сфорца, що віз на південь важливу кореспонденцію. Папери щезли, а випадок списали на торборізів.

Тим часом Микола Чорний Радзивіл, за протекцією новоспеченого коронованого родича, отримав від Карла Габсбурга княжий титул. Сигізмунд невдовзі підтвердив рішення імператора, затвердивши за князями Радзивілами володіння Бірж, Дубинки, Олику й Несвіж. Брати Барбари стали наймогутнішими магнатами держави, стаючи на один щабель з Любомирськими, Заславськими та Сапегами. Фактично Литва знову отримала національну династію, здатну захищати її інтереси в Речі Посполитій.

Проте краківський тріумф краси і кохання тривав недовго. Образливо недовго. Вже в березні 1551 року молода королева захворіла. Сигізмунд виписав з Італії та Німеччини найкращих ескулапів. Але настоянки й мазі медиків були безсилими. Барбара опухла, її лихоманило. Коли нещасна впадала в недовге забуття, жахливі потвори обступали її ложе, змушуючи повертатись у світ болю і смутку.

З Литви викликали знамениту ворожку, але й лісові відвари не допомогли. Ворожка повідомила королю: на його дружину наслане могутнє прокляття, протидія якому знаходиться в компетенції лише кількох усамітнених волхвів з Готланду. Поки споряджали експедицію на балтійські острови, Барбара згасла. Смерть, безжально відхиляючи всі молитви, закляття і обереги, наблизилась до її ложа восьмого травня 1551 року. Сигізмунд ІІ Август не виходив на люди, плакав від безсилля і розпачу. Тим часом медики, оглядаючи почорніле тіло красуні, подейкували професійною латиною, що забобони забобонами, але прокляття тут ні до чого. Симптоми хвороби й посмертні знаки на плоті нагадували медикам отруєння солями арсену або ж ртуттю.

Дехто схильний вважати, що кончина самої Бони Сфорца від трунку окультно підтверджує її причетність до смерті несподіваної для ягелонівських стратегій литовки.

Сигізмунд влаштував покійній дружині пишний похорон. Барбара не хотіла, щоби її прах спочивав у Вавельському Королівському некрополі, й заповіла себе поховати в крипті Кафедрального собору у Вільно. Траурна процесія вирушила на північний схід двадцять п’ятого травня. Вона пройшла тим самим маршрутом, котрим тріумфуюча, щойно визнана сеймом законною королевою, Барбара минулого року прибула до Кракова: через Шидлів, Тшебешув, Берестя й Мости. В кожному місті при гробі королеви правились служби. В кожному місті ридма ридало поспільство від магістратів до вуличних волоцюг. Через чотири тижні, двадцять другого червня тисяча п’ятсот п’ятдесят першого року, похоронна процесія і траурний поїзд з десятків чорних карет прибули до стольного великокняжого граду. Труну, у супроводі литовського лицарства, сотень церковних і гербових хоругов, занесли до середмістя Вільно. Десятки тисяч литовців (а хтось каже: триста тисяч) зібрались, щоби проводити до крипти свою королеву.

На срібній табличці, яку прибито до її труни, написали:

Вона померла дочасно, проте якби вона й досягла поважного віку, Август все ’дно казав би, що вона поспішила залишити цей світ.

Не проходить й півроку, як туга Сигізмунда за коханою стає настільки нестерпною, що король вдається до неприпустимого для християнина вчинку. Він закликає до себе чаклуна, вимагає, щоби той зв’язав його з душею покійної і мотивує переляканого медіума важким капшуком з дукатами.

Чаклун звертається до сил нічних і древніх, срібним олівцем малює на мармурі кабалістичну зірку Сефер-Йєцира, виводить із темряви легіони незримих літер і відкриває шість брам до світу померлих. Звідти він кличе душу раби Господньої, за якою ще не охололо у Царстві, кличе її іменами жезловими і янголиними. Кликана примара (або ж дух лукавий, що облудно прикрився її іменем) відзивається на волання чаклуна, сходить під свинцеві склепіння Царства і повідомляє Сигізмундові ІІ Августу, що так само, як і він, сумує й тужить за коханим і не спроможні її втішити ані співи херувимів, ані мудрі вмовляння всівідаючого і преблагого архіянгола Метатрона. Слова духа розривають монарше серце.

Король не звик стримувати бажання.

Король просить лише доторку до коханої, наполягає, залякує нещасного медіума, сипле й сипле золотом на містичний мармур й, врешті-решт, чаклун бурмоче заборонене закляття, яке відкриває зворотню сторону і світло зворотньої сторони, світло руах і світло хая. Сигізмунд відчуває доторк і здригається – доторк холодний, навіть крижаний, в ньому немає ані зігріваючого тепла земного, ані заспокійливого тепла небесного.

Король прозріває й плаче великим плачем, адже лише цієї миті осягає Її – ту незмірну нелюдську крижану відстань, що дихає на смертних божевіллям і всесвітом. Відстань, прокладену між ним, ще істотою Царства і нею, вже духом Світла.

9

Браслет лежав на столі на однаковій відстані від Ярковського і від Sані. Сім голубих топазів застигли краплями найчистішого середовища на золотій поверхні. Застигли там, куди їх призначила геометрія ювеліра.

– Він теплий, – констатувала Sаня. – Теплісіньке золоте лайно.

– І що тепер з ним робити?

– Повернути Маріанні Іванівні й ґречно подякувати.

– Ні, – сказав він. – Я так легко не здаюся.

– Лише не гриби, – похитала головою дівчина. – Ні.

– Не мені й не тобі це вирішувати, – зауважив Ярковський. – Спитаємо в холоду.

Він відкрив книжкову шафу, де на нижній полиці, за повним зібранням Стендаля, ховався компактний сейф. Звідти він видобув колоду Таро, підсвічник з недогарком і призму із зеленкуватого кришталю. Дівчина уважно слідкувала за його діями. М’язи її обличчя застигли у недовірливій сконцентрованості.

– Ти зараз такий рішучий, – сказала вона. – Просто Джон Вейн у «Кавалеристах».

– Не знав, що ти любиш вестерни.

– Обожнюю рішучих чоловіків у картатих сорочках. Сьогодні в тобі аж сімнадцять відсотків рішучого чоловіка. Як цукру у доброму винограді. Я вражена і насолоджуюсь миттю.

– Наїжджаєш? – Ярковський розташував призму поряд з браслетом.

– Намагаюсь зрозуміти. Це тебе так заводить прокляття родини Вержо?

– Припини, – скривився Ярковський. – Ця історія про антарктичну базу – маячня.

– А якщо ні?

– Маячня, – запалена свічка встала за призмою, так, що її світло пройшло крізь кришталь, збочило і впало на браслет. – Повна маячня.

– Але ж ти завівся, я бачу, – наполягала Sаня.

– Це свідок, – Ярковський показав на браслет. – Впертий, але все ж таки свідок. Треба його допитати.

– А Таро?

– Дозволить або не дозволить допитувати.

– Мені вийти?

– Ти не заважаєш.

– Правда?

– Так.

– Дякую за довіру.

Ярковський прочитав охоронну молитву, яку склав ще за життя Наставника. Той припустив, що за найкраще буде виголошувати її коптською, на шану творців первісного Таро [15]. Але до перекладу в Ярковського не дійшли руки. Окрім того, десь в глибині його віри мешкала нічим не вмотивована, не фіксована жодними приписами і поясненнями, проте непорушна впевненість: Силам начхати, якою мовою виголошується молитва, Сили чують молитву до того, як вона набуває вербальної форми, і не потребують перекладів.

Назустріч молитві з колоди виповз холод. Спочатку холод обережно висунув тоненьке щупало прохолоди. «Випнув лапку, випнув лапку», як полюбляв примовляти Солтис. За мить на тій лапці виросли крижані кігті, остуда пробігла тілом Ярковського. Джерелом холоду завжди була лише одна з карт. Кожного разу інша. Її можна було намацати пальцем, але виймати з колоди не рекомендувалось. Еспер вже й не пам’ятав, хто і коли розповів йому правило холодної карти. Вона мала випасти сама, або ж не випасти зовсім. Сили примхливі, їхніх капризів не передбачити.

Після молитви він перетасував колоду, дозволив Sані зняти з неї «капелюшок» і розклав із семи карт «малий анх» – універсальну диспозицію для ворожіння «Quo vadis?» [16]. Сили явили свою милість: холодна карта випала другою.

На вершині «анху» опинилась четвірка пентаклів з гаслом «Надзвичайна обережність», на ліву сторону вийшла холодна карта. Вона, як і завжди, була з Старших Арканів – Імператор (гасло – «Структура»). На праву вийшов суворий король пентаклів з гаслом «Реальний погляд на речі», в основу петлі лягла четвірка жезлів (гасло – «Відкритість»), а на «поперечину» єгипетського хреста випали десятка пентаклів з гаслом «Заможність» і порожня карта. Унизу, в основі, опинилась трійка пентаклів з гаслом «Майстерність».

– В тебе вийшло щось таке… буржуазне, – визначила Sаня й хитро прижмурилась на пломінчик свічки.

– Яким це боком?

– Чотири карти з семи – пентаклі.

– І що з того?

– Пентаклі – це ж монетки, знаки заможності.

– Монетки мої друзі. Все ж таки я син нумізмата, – нагадав Ярковський. Пальці лівої руки щойно впіймали вектор холоду, він закрив очі й дозволив крихітному крижаному торнадо втягнути в себе спочатку пальці, відтак руку й все тіло. До горла підступила нудота, він відкрив очі. Темрява, ще темрява. Рухливі вогники у рухливій темряві. Лілово-червоні, хаотично блукаючі вогники. Десь попереду, у довгому, закрученому хоботі мороку, виникло вороже напруження – там причаїлись Стражі. Ярковський зупинив обертання вирви. Досягати глибинних порогів у його плани не входило. З Таро можна працювати, не перетинаючи кордону світів. Він візуалізував Імператора. Сріблястий графічний контур старого монарха на троні. Вогники миттєво розбіглись контуром. Четвірка лілових скупчилась на лівому, четвірка бузково-червоних – на правому поруччі трону. Відтак контур почав розпливатись, його лінії сплутались, зніяковіли, заблукали й раптом зібрались у три стрункі п’ятикутні зірки – пентаклі. Вогники розлетілись їхніми променями, всілись на гострі ріжки, тривожно замерехтіли.

– Будь обережним, – прошелестів далекий голос Sані, – карти вібрують.

Одночасно з її голосом до темряви промкнулось жовтувате, розбите призмою на промені-віяла, свічкове гало. Вогники на мить склались в ромбічний аркан, відтак стрибнули від Ярковського до мороку. Невдоволено блимнули. Позгасали. Він рішуче прикусив губу, біль миттєво телепортував внутрішнього Ярковського до кімнати, призми і Sані. Холод сповз з рук, залишаючи тихе й, навіть, приємне свербіння під шкірою.

– Верхня карта нічого не радить, – сказав Ярковський, мружачись на нестерпно яскравий пломінчик. – Верхня карта віддзеркалює мій настрій. Тільки настрій, нічого більше, – він повернув четвірку пентаклів «сорочкою» догори. – Найважливіший в цьому розкладі, мала, це Імператор. Єдина карта з Старших Арканів. Подивись на його трон, – Ярковський підсунув карту ближче до світла. – Бачиш, там баранячі голови на підруччях. Аркан «Імператор» астрологічно відповідає знаку овна. Арамейською овен – «талег», цифрова основа цього слова – сорок чотири, дві четвірки. Одночасно з Імператором випало ще дві четвірки – жезлів і пентаклів. Це важливо.

– І що означають всі ці четвірки? – Sаня двома пальцями підхопила Імператора, піднесла його до пірамідки. – Дозвіл? Заборону?

– Правильність обраного шляху. Але не все так просто.

– …? – Брови дівчини склались в «дашок».

– Друга ключова карта – трійка пентаклів. Це вимога.

– Чого?

– Професіоналізму. Таро попереджає, що я ще не готовий досліджувати теплі речі типу цього браслету.

– Але ж шлях правильний.

– Шлях правильний, так… Проте в мандрівника тремтячі ноги і м’який посох.

– М’який посох? – перепитала Sаня. – Вперше чую таку метафору… Чи то алегорію, я їх завжди плутаю.

– Відсутність зрілості, – пояснив метафору Ярковський.

– Великий Ярковський здався, – дівчина обережно поклала карту Імператора на призму. – Великий Ярковський здувся.

– Малий Ярковський, – він склав карти, промовив Ім’я Воротаря [17], задув свічку. – Дрібонький, миршавий, ледь помітний Ярковський, – взяв до рук призму, подивився крізь неї на Sаню. – Але цей дрібонький, худенький Ярковський має план. Доки пан Осинський не розродився кришталевою кулею, ми з тобою навідаємо одного з фігурантів.

– Чекай, я сама здогадаюсь котрого.

– Здогадуйся, – погодився син нумізмата. – В тебе є три спроби.

– Ципорин.

– Не вгадала. Спроба номер два.

– Пшеладовська.

– Знов не вгадала. В тебе останній шанс.

– Чекай-чекай, я подумаю… – На чолі дівчини зібрались лінії і петлі дрібних зморшок. Як не дивно, ці лабіринти напруги пасували її обличчю. Вона все більш подобалась Ярковському.

– Думай, – сказав він.

– Кімі, – хвилини за три припустила Sаня.

– Не вгадала. Я маю право на бажання.

– В тебе є бажання?

– Бажаю, щоби ти лишилась на вечерю, – і вже передчуваючи її відповідь, він поспішив додати: – В мене є добре вино.

– Не сьогодні.

– Упс… Можна спитати: чому?

– Зачекаю, поки твій посох… потвердішає.

10

[№ 19 – Федір Андрійович Бусурманко, письменник-фантаст, поет, лауреат премії «Золотий Дракон», 56 років]

– А ти правий був, що всі творчі люди прибацані, – заявила Sаня, обережно обходячи чергову калюжу. – Це ж треба жити в такій конченій дупі.

Вони вже півгодини пробирались заплутаними вуличками дачного кооперативу. З неба падав теплий нудний дощ. Навколо підносились паркани. Номери будиночків рясніли додатковими літерами і числами через риску. Навігатор також запутався, кожного разу показуючи новий напрям.

– Тут куди не підеш, усюди вулиця Липова, – сказала Sаня і пчихнула. – Мля, я вже вся мокра. Ця твоя парасолька до одного місця.

– І жодної липи, – озирнувся навколо Ярковський. – Самі лише тополі.

Цієї миті з його кишені звуками «Каліфорнії» озвався сотовий. Ярковський ледве видобув його з-під набряклої водою плащівки. Цапнув телефон за джойстік, привітався, послухав, подякував, вимкнув.

– Маємо координати Кімі, – повідомив він.

– Й де вона?

– В Ужгороді. Вийшла там заміж.

– Це в Карпатах?

– В Закарпатті. Обласний центр.

– Дивно, – знизала мокрими плечима дівчина. – Я думала, що незакомплексовані юні модельки виходять лише за іноземців або київських бізнюків. Вона ж з цілим графом тусувала, а тепер… обласний центр? Тут щось не те, Ярковський. Тут щось підозріле.

– Ужгород – майже Європа. Там до кордону з Євросоюзом кілька кілометрів. На деяких вулицях вмикається роумінг.

– А звідки інфа про Ужгород? Мурчик-гламурчик?

Він колись сам познайомив Sаню з Мурою, своєю колишньою, а тепер дружиною генерала податкової поліції. Sаня знала: якщо треба пробити чиюсь адресу, номер автівки або мутну ситуацію, Мура йому не відмовить.

«Вірніше, генерал не відмовить Мурі», – сам себе виправив Ярковський. Відтак кивнув.

– Як вона там? – поцікавилась Sаня.

– Все в шоколаді. Вона ж молода генеральша.

– Але й тебе не забуває.

– Лише в ділових та філософських питаннях, – він стряхнув воду з парасольки.

– Чого так?

– Така наша доля.

– Сумуєш за нею?

– Вже ні, – збрехав Ярковський й кивнув на одноповерхову споруду під шифером. – Здається, отут і живе наш лауреат.

– Скромно.

– Зате усамітнено і спокійно. Онде, бачиш, – Ярковський показав у глиб двору, – яблуня, груші, черешні, альтанка. Людина з природою дружить. Не те що ми з тобою, паркетні жителі.

– Ага, – буркнула Sаня, відкриваючи сітчасту хвіртку. – З природою дружить, фантастику пише, по салонам тусує, ще й Федір.

– Чим тобі не подобається це древнєгрецьке ім’я?

– Древністю, – дівчина пройшла викладеною плитками доріжкою, заглянула за ріг будівлі. – Вхід тут.

Фарбовані у блакитне дерев’яні двері виявились прочиненими. З будинку пахло гнилими яблуками і скипидаром. Ані вхідного дзвінка, ані іншого сигнального приладу їм не трапилось.

– Федоре Андрійовичу! – покликала господаря Sаня. – Ау!

– Заходимо, – вирішив Ярковський.

– Може, він спить, – припустила дівчина. – А може, з бодуна? Мені таке не подобається.

– Заходимо, – повторив еспер і заглянув до вузького коридорчика, де стояла похожа на емальований бак пральна машина, громадились миски, каструлі й пусті трилітрові банки. З-під столика виглядала обвішана павутинням винна сулія.

В мийці лежав брудний посуд. Ярковський протиснувся до внутрішньої двері, зайшов до великої кімнати. У Бусурманко вона, судячи зі всього, правила за вітальню. Середину кімнати займав великий стіл, на якому розклали садовий та столярний інструмент, сервант ломився від сервізів, чайників і соусників. Зграйку стільців відсунули до вікна, а на стінах повісили акварелі в пластмасових рамках та пожовтілі фотографії. Запах гнилих фруктів тут відступив перед чимось кислим, змішаним з ароматами побутової хімії.

– Федоре Андрійовичу! – знов покликала Sаня, розглядаючи вітальню з-за плеча Ярковського. – Ми до вас… Ви вдома?

– Тут нікого нема, – констатував еспер й, на всяк випадок, заглянув до другої кімнати.

В ній мешкало неприбране двоспальне ліжко зі страхітливою кількістю великих, малих й зовсім крихітних подушок. Дверцята гардеробу залишили розчиненими, на підлозі стояв тазик з жовтою водою. Здавалось, господар щойно вийшов із кімнати.

– Мені таке не подобається, – повторила Sаня.

Недобре передчуття важко всілось за правим вухом Ярковського й тиснуло звідти, розповсюджуючи мутну тривожність на всю голову.

– До сусідів пішов? – запитав він чи то Sаню, чи то місцевого домовика.

– Й лишив хату відчиненою?

– Може, в місцевих такі звички. Чужі тут не ходять.

– Окрім вас, – мовив за їхніми спинами хрипкуватий голос.

– Добрий день, – муркнула Sаня, обертаючись в бік худорлявого чоловіка у плямистому мисливському жилеті. Її наспіх виготовлена посмішка наштовхнулась на недовірливий погляд.

– Може, й добрий, – погодився чоловік. – А ви хто такі?

– Ви знайомі з Осинським? – вступив до розмови Ярковський.

– Припустимо.

– Я Олександр Ярковський, працюю за його дорученням.

– Федір Бусурманко, – назвався худорлявий. – Де, кажете, працюєте?

– Я розслідую вбивства у салоні Вержо.

– Минулорічні?

– Так.

– Знову?

– Так.

– Так ви менти, чи хто? – Бусурманко зміряв поглядом Sаню. Та прикрила коліна згорнутою парасолькою.

– Я спеціаліст з реконструкції подій.

– А ця… також спеціалістка? – письменник-фантаст все ще вимірював поглядом міні-спідницю.

– Це моя помічниця.

– Зрозуміло, – господареві очі перенацілились на Ярковського. – Вірніше, ні хріна незрозуміло. Мене вже сто разів про все це допитували, розпитували, потім знову допитували. Я вам чесно скажу: вже задовбався про все те розповідати.

– Ми розуміємо.

– Я все те важко пережив, моя дружина досі у комі.

– Ми знаємо. Ми не збираємось вас допитувати, – запевнив еспер.

– Тоді навіщо прийшли?

– Поспілкуватись, – посмішка сяяла на обличчі Sані щирим золотом швейцарського карбу.

– Ярковський, значить, – Бусурманко зайшов до вітальні, поставив перед дверима стілець, осідлав його, поклав великі руки на лаковані вигини бильця. – Прізвище відоме.

– Ви знали мого батька?

– Ні, не мав такого задоволення. А от про вас, шановний, читав в інтернеті. Читав. Пишуть про вас, зокрема, що ви собі на хліб заробляєте чортівнею.

– Реконструкціями подій.

– Один хрін, шановний. Чортівню як не назвеш, вона все одно – чортівня. Ворожбитство горбате… І що, Осинський вам за таке гроші дає?

– Це наші з ним справи.

– Ну, звісно, ваші… Адресу цю він вам дав?

– Ні.

– Самі знайшли, – кивнув Бусурманко. – Юні слідопити, значить. Чи, може, якийсь дух підказав?

– Може, ми сядемо? – Sаня виразно глянула на парасольку, з якої вода скрапувала на підлогу.

– Сядете, сядете… Куди ж я тепер від вас дінусь…

– Ви нам нічим не забов’язані, – нагадав Ярковський.

– Вам – ні, а Осинському… – Бусурманко навіщось глянув на стелю. – Він оплачує лікування Тоні.

Ярковський і Sаня перезирнулись.

– Не знали? – фантаст посміхнувся як скривився, знизав плечима. – Загалом, дивно.

– Микола Григорович нас не інформував.

– Ну то я вас інформую. Він платить. Щомісяця. Шалені гроші.

– Ви вже нас вибачте… – почав Ярковський.

– Вибачу, не вибачу – один хрін. Життя, малята, це танго на мінному полі, – Бусурманко підвівся з зусиллям, хекнув, згадав чортів і клятий артроз, виглянув у вікно. – Я так пропоную: ми з вами сядемо надворі, в альтанці. Там і побалакаємо.

– Там дощ іде, мокро, – зморщила носик Sаня.

– В альтанці сухенько й повітря свіже. А в хаті така розмова не піде… «Ізабеллу» вживаєте?

– Чому ні? – знизав плечима Ярковський.

– В цьому сорті метиловий спирт присутній. Кажуть, в Європі заборонили.

– А мені «ізабелла» подобається, – заявила Sаня. – Солодке і присмак прикольний.

– Прикольний, так, – погодився фантаст. – Тоді йдіть до альтанки, сідайте там, а я зараз усе приготую.

Обплетена виноградом альтанка виявилась просторішою, аніж здавалось з вулиці. В ній легко могла розміститись компанія з дванадцяти, а то й п’ятнадцяти персон. Дошки столу вкривала витерта церата, на ослонах розклали загорнуті в пластик матрацики. Не встигли вони розміститись, як у Ярковського знов заспівав сотовий. Під час короткої розмови він видобув з кишені блокнот, записав в ньому числа.

– Знов Мурчик? – не втримала цікавості Sаня.

– Ага, – Ярковський обвів записане подвійним картушем. – Неоніла Соскіна, себто звізда естради Ліна Бурис, післязавтра, разом з чоловіком, повертається з гастрольного турне.

– Нас до них на гарматний постріл не пустять.

– Порадимось з Осинським, – сказав Ярковський. – Упс. Ці матрацики з’їжджають… Слизькі, зараза, як ті медузи.

– Краще, ніж голі дошки, – Sаня провела по матрацику долонями, потім дістала вологі серветки, обтерла пальці. – А взагалі, Ярковський, скажи мені чесно: нам конче потрібні ота співунка з її турком?

– Здалось би поспілкуватись. Ми надто мало знаємо про салон, його правила, атмосферу, відвідувачів. Це ж була система, зі своїми законами і традиціями, все це треба вивчити. Я хочу співставити враження різних людей, дізнатись дрібниці, перш ніж полізу у петлі. Сама маєш знати, там буде купа збочених натяків на різні дурні обставини. Принцип розімкнутого лабіринту. Треба до того хоч трішки зорієнтуватись.

– В цій справі забагато пасажирів.

– Маєш рацію, мала… – кивнув Ярковський. Він хотів щось додати, але до альтанки вже зайшов Бусурманко. Господар приніс п’ятилітрову сулію, бокали, кошик з фруктами, хлібом і нарізаним сиром.

– Комари не кусають? – поцікавився він.

– Жодного не бачили, – випередила Ярковського Sаня. – А це «ізабелла»? – кивнула вона на сулію. – Ми стільки не вип’ємо.

– Тут, красуню, тільки почати. Потім ніжно піде, під дощик, – запевнив Бусурманко. – А як моцно загребе, то таксі вам викличемо. Якщо, звісно, побридитесь в мене заночувати. Як, до речі, дівчино, вас називати?

– Можна Оксаною, – дозволила Sаня, в її голосі виникли низькі оксамитові нотки. Ярковський зауважив, що вона перевернула кулон блискучим боком назовні.

– Насолоджуйтесь, – благословив фантаст, розливаючи вино у бокали.

– За одужання вашої дружини! – підняв бокал син нумізмата.

– Бог поможе, – кивнув Бусурманко.

Всі випили до денця. Вино виявилось густим, солодким, з характерним присмаком.

– Нам казали, що, власне, ви допомогли Осинському і Вержо створити успішний салон, – сказав Ярковський. – Це правда?

– Перебільшення, – похитав головою фантаст. – Вони й без мене його б запустили. Що, власне, потрібно для запуску великосвітського салону? Не знаєте? Я вам скажу. Всього три речі: гроші, цікава легенда і понти. Гроші давав Осинський, легенду їм створив покійний адмірал, ну а понтів Пелагеї Дмитрівні ніколи не бракувало.

– Під «легендою» ви маєте на увазі історію з антарктичною базою?

– Не лише це. Віце-адмірал Дмитрій Вержо сам був живою легендою. Нащадок дворянського роду, у якому, до речі, шість поколінь були морськими офіцерами, радянський флотоводець, кавалер орденів Леніна, Нахімова, Ушакова, один з командирів знаменитої П’ятої ескадри [18]. А ще він тридцять років вів щоденник, колекціонував окультні африканські та карибські талісмани, закохував в себе актрис і співачок…

– Пшеладовська… – здогадалась Sаня.

– …була його пасією, – кивнув Бусурманко. – Й не виключено, що саме флотоводець став батьком її сина, ще до її одруження з цим… Сахневичем, – фантаст скривився, немов від кислого. – Любовні пригоди, до речі, коштували адміралові звання Героя. Не дали йому зірки, не зважаючи на всі заслуги. Сказали: «Морально неустойчив, при живой жене блудит». Часи сурові були.

– А поетеса Гжесь теж?… – зробила великі очі Sаня. Кулон у вирізі кофточки блимав відблисками зеленого світла, що заповнювало альтанку.

– Маргарита? – здивувався фантаст. – Та Бог з вами, Оксаночко, де їй було до адміралів. Вона ж з провінційних філологів, «синя панчоха». Флотоводець на таку б й не глянув. Він яскравих жінок любив. Я б сказав, центрових. Ну й, бажано, голубої крові, аристократок. Предки Юлії Стефанівни Пшеладовської в замках жили, не те що наші з Маргаритою. Знаєте що, давайте вип’ємо за станову рівність.

– Presto! – підняв бокал Ярковський. Він раптом згадав Балтера. Запитання само зістрибнуло на вимитий «ізабеллою» язик:

– Ви ж Антея Марковича знаєте?

Sаня кинула на Ярковського невдоволений погляд.

«Не ламай розмови!» – немов прошипіли її звужені очі.

– Балтера? – посміхнувся Бусурманко. – А хто ж його не знає. Відома особа.

– Загибла Ілона Полоскай приходилась йому племінницею.

– Невже? Вперше чую.

– А як Ілона потрапила до салону?

– З Варварою прийшла.

– Отак взяла і прийшла?

– У Вержо було правило: кожний запрошений міг привести до салону ще одну людину, але під свою відповідальність. Якщо привів такого, що веде себе непристойно, псує іншим настрій, то тебе самого вже ніколи не запросять.

– Ілона пройшла випробування?

– Випробувань ніяких не було.

– Я хотів сказати: вписалась у компанію.

– Можна й так сказати.

– Ілону вважали аристократкою?

– Вона щось там розповідала про своїх предків, але в ці казки мало хто вірив. Вірніше, ніхто не вірив. Ілона без Варвари до салону не приходила.

– Ілона з Варварою були подругами чи коханками?

– Коханками? – здивувався фантаст. – Я про таке, чесно кажучи, й не думав ніколи. Хоча… – він відкусив край сирного пластівцю. – Хто його зна… Вони весь час під ручку гуляли, тискали одна одну… Але Варвара, я вам скажу, правильна була дівчина. Красива, розумна, стильна. Завжди ввічлива така, привітна, без понтів. Справжня княгиня. І чого вона знайшла в тій Ілоні? – знизав плечами. – А та, ви кажете, була Балтеровою небогою?

– Донькою його зведеної сестри.

– Зведеної сестри, кажете… Ага. Сімейка, не приведи Господи, – зітхнув Бусурманко й знов наповнив бокали.

– Ви з Балтером знайомі по літературних справах?

– Знайомі? Ну… Якщо це так можна назвати.

– Конфліктували?

– Давно це було. Ще за Черненка [19]. Доноси він на мене писав. Доносив компетентним органам, що розбещую будівників комунізму дрібнобуржуазними віршами.

– А ви й вірші пишете? – розквітла Sаня. – Як цікаво!

– Писав колись.

– А тепер?

– Тепер пишу прозу.

– А можете свої вірші почитати? – Sаня прикипіла поглядом до обличчя фантаста. – Ну, Федір Андрійович, будь ласка. Я так люблю поезію.

– Ви, Оксаночко, лірику любите. А лірику я не писав.

– Почитайте, – Sаня реп’яхом вчепилась в Бусурманка. Ярковський непомітно кивнув їй. Під час співів і читань дівчині було легше впасти на ритм.

– Але спочатку вип’ємо, – вирішив фантаст.

Коли бокали спорожніли й знов наповнились, Бусурманко виголосив:

Напиваючись,

чогось таки досягав,

ночував на тумбах вуликів

без зайвого менінґіту.

Був скиртяним лоном,

сезонної порожнечі зухом,

мав затяті штанятка з фарцової ятки:

там предметно

не защіпався гульфік —

напівотвір свободи і прав людини.

І тверезістю

чогось таки досягав

до

гінких ожин біснуватого сподівання

наближався

і вутлих клонів

доллі, недоллі…

– Кха-кха, – закашлявся він, відвернув обличчя, відтак тихо мовив: – Пробачте, старий пес захопився.

– Клас! – так само пошепки оцінила Sаня, але Ярковський бачив, що в неї зовсім не «клас». Адже вірші виявились верлібрами, без повторюваного ритму і вона не змогла впасти.

– От за такі вірші, малята, я ледве не поїхав до Мордовії.

– Але ж це круто, – Sаня знов крутнула кулон.

– Можна ще питання? – ввімкнувся Ярковський.

– Запитуйте.

– Ви кажете, що Варвара була майже ідеальною. Але таких досконалих людей інші часто-густо ненавидять. У Варвари були вороги?

– Я не знав її близько. Тим більше не відав її ворогів.

– А серед завсідників салону були такі, що їй заздрили?

– Навіть не знаю, що вам сказати, – Бусурманко знизав плечима. – Серед жінок їй багато хто заздрив, таке було. Але аж так, щоби отруїти її й ще п’ятьох невинних… Ні, навряд чи.

– А ви маєте свою версію злочину?

– Ні, – твердо мовив фантаст. – Не маю.

– От Костики кажуть, що існувало «прокляття родини Вержо», пов’язане з таємницею нацистської бази в Антарктиці.

– То вони, певно, жартують.

– Ви ніколи не чули про це «прокляття»?

– Ніколи. Якби почув, то сміявся б.

– Кажуть, що Ципорин досліджував архіви адмірала й щось там знайшов.

– Ципорин досліджував, – кивнув Бусурманко. – Це правда. Одне із зібрань було присвячено його знахідкам в адміральському архіві. Ципорин тоді читав реферат про антарктичну базу. Було цікаво, але я вам як письменник скажу: це все белетристика. Без твердого фактажу. Я такого можу напридумувати на сім томів. Тоді Пелагея усім об’явила, що на салон прийде один з тих капітанів, що брали участь в Антарктичному поході, друг її батька. Але він не прийшов, щось там не вийшло в нього. Пелагея вибачилась, Ципорин прочитав реферат, ми поаплодували й пішли до столу.

– Ваш примірник реферату зберігся?

– Так. В мене всі до одного реферати збережені. Це ж історія, – Бусурманко помітив, що Sаня нервово смикає ланцюжок кулона. – Оксаночко, якщо вам потрібно до туалету, то він он там, – фантаст показав у глиб саду. – Там світло є, вимикач справа від двері.

– Дякую, – дівчина випурхнула з альтанки.

– У вас дуже екзальтована помічниця, – зауважив Бусурманко. – А щодо Ципорина, то він не спеціаліст з історії флоту. Він більше по історії Поділля і Білорусії спеціалізується. Докторську написав по Паскевичу [20]. Тому цей його реферат – не більше, ніж забавка старого професора, гра на публіку.

– А як вам здалась ота солодка парочка – граф Ондор та його юна подружка?

– Кумедно виглядали, – кивнув фантаст. – Старий ледь шкандибає, а біля нього така юна феміна. Це ж Пелагея підсунула її графу, щоби мотивувати на відвідини салону. Вона страшенно любить, щоби серед гостей були титуловані особи. Коли до Києва прилітав Майкл Кентський [21], вона ледь зі шкіри не вилізла, щоби затягнути його на засідання.

– Вдалось?

– Звісно, що ні. Віндзорами маніпулювати важко.

– А граф, значить, повівся.

– Ви ту юну німфу бачили?

– Ні.

– Я вам так скажу: на таку й труп повівся б, не те що старець. Іграшка богів. Фонтануюча сексуальність.

– А Пелагея звідки її знала?

– Знає, – сіра тінь промайнула між гострими вилицями.

– Перепрошую. Звідки її знає?

– Пелагея, серед іншого, є власницею модельної агенції і співвласницею глянцевих видань. До речі, на салон іноді приходили її дівчата. Як додатковий бонус для заможних чоловіків.

– Власниця модельного бізнесу?

– Прибуткового модельного бізнесу.

– І Кімі працювала…

– …в її агенції. Не просто працювала, а була там зіркою. Пелагея планувала зробити її обличчям одного зі світових брендів. Вона все мені казала: «У цієї дівчинки унікальна харизма. Такі, як вона, один раз на сто років народжуються».

– Навіть так? – Ярковський подумки поставив три знаки оклику напроти імені Кімі.

– Так, – Бусурманко підняв бокал. – За Оксаночку, за вашу чарівну помічницю!

– Може, ми її дочекаємось, а тоді…

– Навіщо? – посміхнувся фантаст. – Загордиться, робитиме вам збитки.

Вони випили.

– Відчуваєте? – запитав господар.

– …?

– Тепло піднімається від попереку до плечей.

– Так… – Ярковський напружив спину. – Щось таке є.

– А от і наша красуня повернулась! – Бусурманко прижмурився назустріч Sані. – Не змокли?

– Я люблю дощ.

– Дощ! – фантаст звів вказівний догори. – Він несе занепад і розклад. Демонічна природа дощу захована у його назвах. «Сліпий» дощ називали курячим і заячим. Ці тварини в давні часи входили до зв’язківців потойбіччя. Зайцеві нечистий допомагав безугавно розплоджуватись, курка грабалась на цвинтарях і зналася із тамтешніми варґами. Ці фатальні істоти допомагають дощам стверджувати хаос. А ще дощі залежать від битв двох прадавніх зміїв, які у небесних лісах ніяк не можуть вгамувати свою лють. Зміїв волхви заспокоювали жертвами. Наприклад, борщем, круто звареним з людського м’яса. Казан змієвого борщу волхви виливали у Чорне озеро. В його воду також сіяли мак-видюк і кидали розбиті горщики. Вода, аби ви знали, ідеальний розчинник. Вода зберігає пам’ять про все те, що вона колись розчинила. Та сама вода, у якій хлюпались бронтозаври і раптори, тепер капає на наші голови. Кажуть, що зміни клімату є предтечами епохи Великих Дощів. Мільярди тонн води впадуть на Європу, змиваючи міста і країни. Землеробство припиниться. Вологі тумани вкриють ліса і гори. Болота підповзуть до водорозділів й поховають у своїх надрах залишки гнилих лісів. Туберкульозні і малярійні нащадки теперішніх народів вмиратимуть серед отруйних випарів. Зими відступлять на північ й дощі падатимуть вічно. З неозорих мочарів до неба злітатимуть зграї велетенських комарів. Через сотні тисяч років ми також випадатимемо з дощами на голови істот, які прийдуть на зміну людям і свійським тваринам. Дощі – свідки і носії безсмертя.

Причмелені «ізабеллою», Ярковський і Sаня не перериваючи слухали монолог господаря, що монотонно лився під дзюркотіння дощових струй. Ярковському раптом захотілось спати. Він подумав, що Бусурманко своїм вином й цим монотонним казанням сам підсаджує їх на ритм.

«Зараз, – подумав син нумізмата, – він почне нас розпитувати і ми йому все-все розповімо».

І він спробував зруйнувати магію дощу прямим як рельс запитанням:

– А чому ви не любите Анатолія Сахневича?

– Чому я не люблю Лепрекона? – Бусурманко обережно загнув й зачепив за панель виноградний пагін. – Тому що він Лепрекон. Товстенький гномик з жадібними оченятами, який думає лише про свої гроші, про свої прибутки. Проте успішно прикидається меценатом. І тільки заради членства в елітних клубах, куди не потрапити без іміджу благодійника. Принаймні, таким, як він, не потрапити.

– Вам шкода?

– Що? – не зрозумів Бусурманко.

– Вам не все одно, вважають його меценатом чи ні?

– Ви спитали, я відповів.

– Але ж Пшеладовська… – втрутилась Sаня.

– …вийшла заміж за його гроші. Він думав, що інвестує в розкручений оперний бренд, а насправді інвестував у ходячу проблему, – фантаст широко посміхнувся, долив до бокалів:

– Так вип’ємо за лепреконів!

– За меценатів, – підняв бокал Ярковський.

– Як побажаєте, не суттєво, – знизав плечами господар й довгим ковтком опорожнив бокал.

– А чому ви назвали Пшеладовську ходячою проблемою? – не вгавала Sаня.

– Тому що вона така. Заздрісна, марнотратна, скандальна, усюдисуща. Згусток химерних бажань і злоби. Демон, замкнений у старіючій плоті. Але енергії в неї й досі як на маленьку електростанцію.

– Вона вам не байдужа?

У Бусурманко сіпнулось віко. Вперті зморшки над його переніссям перебудувались в ґратчасту структуру.

– Я знав її в кращі часи, Оксано. В її кращі часи, в мої кращі часи. Але від тих часів залишились тільки спогади й… мідний присмак божевільного вітру.

– Як поетично! – аж підстрибнула Sаня. – Федір Андрійович, ви романтик. А як Пшеладовська відносилась до Варвари?

– До Варвари? – перепитав Бусурманко. – Я б сказав, що добре відносилась. Навіть ходили чутки, що Юлія хоче видати за неї свого сина.

– Того, що від адмірала? – уточнив Ярковський.

– Так, Матвія. В неї один син.

– А що Варвара?

– Здається, її цей проект не зацікавив.

– Тоді Пшеладовська повинна була її зненавидити, – припустила Sаня. – Разом з Ілоною.

– Чому з Ілоною? – не зрозумів фантаст, відтак кивнув. – Ну, звісно, ви ж думаєте, що вони були лесбійками… Я вам так скажу, – він поклав широкі долоні садівника на стіл, – у Юлії все життя була сила-силенна проектів, і сина вона планувала за різних гламурних фемін. Наприклад, за цю співачку, Ліну Бурис, коли та ще не впіймала свого турка. Так що лишіть ваші підозри щодо Юлії. Якби вона труїла всіх, кого ненавиділа, півміста відправилось б на цвинтар.

– А з Пелагеєю у Пшеладовської добрі відносини? – поцікавився Ярковський.

– Дві королеви на одному полі.

– Пелагея – біла королева?

– Я уточню, – в очах Бусурманко на мить спалахнули несподівані злі жовті вогники: – Дві чорні королеви на одному шаховому полі.

– А Осинський – чорний король?

– Осинський з іншої опери. Він – туз, а тузами в шахи не грають.

– Тоді Варвара – білий ферзь, – припустила Sаня.

– А Ілона – білий король, – розсміявся Ярковський.

– Пішак ваша Ілона, – пхикнув фантаст. – Звичайнісінька піхтура.

– Пішаки стають ферзями.

– Якщо повезе. Але цій Балтеровій небозі не пофартило.

За столом запала мовчанка. Кожному думалось про своє, навіть Sаня забула про кулон. Ярковський марно намагався вловити думки Бусурманка. Після кількох спроб він розслабився і дозволив хвилям сп’яніння вільно котитись потоками його міркувань.

«Ці телепатичні здібності страшенно стихійні, – визначив він. – Коли не треба, тобі до голови лізе всяка хрєнь, а коли треба – глухо як в танку. Недарма Солтис був скептичним щодо телепатів».

– Знаєте, що я вам скажу, – фантаст наповнив спорожнілі бокали, рівняючи кількість рідини в них. – У цьому клятому отруєнні є щось таке… Якась така тупа, сліпа сила. В східній літературі є такий образ невблаганної долі: сліпа верблюдиця, що біжить через табір кочовиків, збиває намети, розкидає ватри й топче всіх, хто попаде їй під копита. Всіх топче: жінок, дітей… – голос його стишився майже до шепоту. – Сліпа скажена верблюдиця… Так і тут. Дурна-дурнісінька сліпа сила. Безжальна, безлика, безадресна, божевільна… Налили отрути в шампанське. Навмання. Для розваги. Й погубили невинних людей. Зовсім-зовсім невинних, господи…

– Почитайте ще вірші, – раптом сказала Sаня.

Фантаст послідовно доторкнувся вказівним пальцем до шерехатих затвердінь в кутиках своїх губ й розмірено, наче мантру, став вимовляти:

герой, перетворений на сміховинність

мусить емігрувати до церковного годинника

на столі

або ж до баночки з клеєм

й там обладнати собі житло

харчуватись сумною твариною

наближатись до трофейної нірвани

і обходити всі слова

денцем океанського слоїку

адже іншого чекати аж до примкнення.

Останні слова Бусурманко вимовив майже безгучно, їхнє звучання немов всотав пісок забуття. Запала мовчанка, лише дощові краплі вибивали одноманітний ритм з бляшаного даху. Ярковському здалось, що альтанка наповнилась чиєюсь сумною присутністю, що в’язала думки і присипляла напругу. Наче стомлені мандрівні духи присіли поряд з ними відпочити і послухати сіро-сріблясту музику небесної вологи.

– Вам варто завітати до примадонни, – перервав паузу фантаст. Його голос знов набрав сили.

– Вона щось знає? – вийшов із заціпеніння Ярковський.

– Вона любить поспілкуватись, – запевнив Бусурманко. – А в їхньому з Лепреконом домі є на що подивитись. В них, до речі, чудова колекція живопису. Юлія завжди обожнювала сецесію і ар-деко. Збирала віденську і краківську школи. Навіть придбала кілька ескізів Клімта. Вона розуміється на мистецтві, в неї вишуканий смак. Лепрекон, зрозуміло, вульгарніший. У всьому без винятку. Вульгарний і… дитячий. Любить усе яскраве та фронтальне, як підліток. В колекціонуванні ведеться на мультяшний пін-ап, на Джорджа Петті [22] і Хаджиме Сораяну.

Ярковський і Sаня перезирнулись. В ар-деко і пін-апі, навіть мультяшному, вони нічого не тямили. Бусурманко помітив їхню розгубленість, посміхнувся, наповнив келихи.

– П’ємо, дівчата і хлопці, – мовив він. – П’ємо грішне вино, аж поки вічність не встромить нам в очі свої брудні пальці!

За годину, вже в таксі, дуже п’яна й зблідла Sаня спитала в Ярковського:

– Що це було?

– …?

– Ця його шняга про дощ. Мене погребло до самих динозаврів.

– А від віршів?

– Погребло, але не так. А от коли він про дощ задвинув, це було щось.

– В цьому дядькові присутня Сила, – Ярковський згадав, що дощова тема відволікла його від важливої лінії розмови. Від модельної агенції Пелагеї Вержо та неймовірної «іграшки богів», що там працювала.

– Ага… Фу, як мені зле… Я знову облажалась. В мене за весь вечір було з ним лише дві секунди контакту, – визнала Sаня. – Я скажу, слухай: сила є, так, ти правий… Було відчуття, що в ньому сидить така собі маленька «чорна діра». Все в себе пускає, нічого не випускає… Фу-у-у, чим так смердить? Грьобане таксі… І ще один образ був, такий лівий…

– Який?

– Щуролов.

– …?

– Гам… Гамельнський… Карочє, той, що з дудкою. Що це може бути, а?

– Демонічний дух «ізабелли».

– Жартуєш, ага… А ти чогось зауважив?

– Зауважив. Так.

– …?

– Одного разу він обмовився. Сказав, що, окрім Варвари, отруїли п’ятьох невинних. Значить…

– …Варвару цей чорт вважає винною.

– І ще.

– Що?

– Не сподобалась мені ця історія про двох чорних королев. Мутна тема. Так виходить, мала, що тут вплутані амбіції салонних стерв.

– Вплутані, без базару… – хрипло погодилась Sаня, крикнула шоферові:

– Зупиніть!

Вистрибнула з таксі й побігла до придорожніх кущів.

11

[№ 8 – Ліна Бурис (Соскіна Неоніла Борисівна), естрадна співачка, 26 років. № 2 – Осинський Микола Григорович, бізнесмен, 56 років]

У середмісті панував запах сандалових ароматичних паличок. Пахло так, наче щойно згорів склад магазину «Схід». Ярковський якраз завертав на центральний проспект, коли задзвонив сотовий. Номер був незнайомий, а голос він впізнав відразу.

Осинський.

– За півгодини у «Фердинанді». Я тобі кулю віддам, – пообіцяв він.

– Тільки не у «Фердинанді», – заперечив локацію Ярковський.

– Чому?

– Стрьомний підвал. Там енергетика негативна.

– Вимахуєшся?

– В тому будинку міський абортарій був.

– І що з того?

– Я там погане бачу, – збрехав Ярковський.

– Яке ще «погане»?

– Дохлі ембріони у ваннах з формаліном. Жовті такі. Плавають. І бульбашки на поверхні. Також жовті, смердючі.

– Тьху! – сплюнув Осинський, в сотовому засичало. – Гониш як Троцький. Я через тебе туди більше не поїду, хоча кабак там прикольний.

– М’ясний клуб, трупна тема, – уточнив Ярковський. – Давайте краще у «Пінгвіні».

– То ж забігайлівка… – було чути як Осинський з кимось радиться. – А, так… Добре, нехай буде той твій «Пінгвін». За півгодини. З мене сюрприз.

– Який? – поцікавився у власника «Адміралу» реконструктор.

Але на дисплей сотового вже вистрибнув транспарант «роз’єднання».

Ярковський хвилину постояв, відтак розвернувся на сто вісімдесят градусів й рушив у напрямку до «Пінгвіну». В цей момент порив вітру підняв пилюку й кинув йому в обличчя. На губи осіли дрібні кристалики гіркоти.

«Мідний присмак божевільного вітру», – випірнули з пам’яті слова фантаста. Хто знає, може, він колись згадуватиме ці літні дні як найкращі часи.

Ярковський пришвидшив кроки. З півдня на місто сунула грозова хмара, змітаючи з нього спеку і сандаловий аромат.

Кафе-клуб «Пінгвін» облаштували у підземеллях старого пивзаводу. Широкі сходові марші вели в зали під почорнілим цегляним склепінням. Любителі кеґового і копчених кальмарів ховались тут від літньої спеки. В першій залі, що її освітлювали лампи, сховані за напівпрозорими соляними плитами, відвідувачів вітало опудало імператорського пінгвіна. Воно бридко вищирювалось і тримало крилами-ластами пивну гальбу. За опудалом відкривалась перспектива просторих, занурених у напівморок приміщень з високим цегляним склепінням. Денця здоровенних пивних бочок правили цим підвалам за стіни.

Ярковський забіг до першої зали разом зі зграйкою верескливої молоді. Їх щойно накрило холодне віяло зливи, дівчата обтріпували мокре волосся, хлопці викручували футболки. Проминувши хижого мешканця Антарктиди, Ярковський пірнув у підвальні сутінки, де діловито напивались подібні на далекобійників спрацьовані чоловіки та яскраві зграйки туристів. У третій залі поважні вірмени емоційно обговорювали наболіле і лише в четвертій – практично порожній і ледь освітленій – він знайшов Осинського. Сюрприз сидів поряд з ним у джинсовій міні-спідниці і всіяному стразами блакитному топі.

– Знайомся, Неля. Оцей фраєр і є нашим сенсаційним шаманом, – чоловік Пелагеї ткнув пальцем у реконструктора. – Його Магічність Сан Санич Ярковський.

– Очень приятно, Лина Бурис, – назвалась сценічним псевдонімом власниця блакитного топу. Вона майже злякано дивилась на мокру «Його Магічність».

У жовтому світлі плафонів Ліна Бурис виглядала не так ефектно, як на телевізійному екрані. Волосся співачка скрутила в дві кумедні косички, можливо, увійшовши в образ старшокласниці-сексі, котрій, дорогою від школи до репетитора, пощастило захомутати багатого папіка. Серед її численних перснів Ярковський не помітив нічого подібного до обручки.

– Сідай сюди, – Осинський підсунув до нього збитий з масивних дошок таборик і попередив:

– Ти поки до нас не присувайся, бо ж зараз натече з тебе ціла колобаня.

– Raining cats and dogs.

– Які ще коти і пси? – не зрозумів англійської ідіоми Осинський.

– Я кажу, що злива сильна.

– А вы действительно видели в «Фердинанде» призраки мёртвых младенцев? – поцікавилась співачка.

– Да, – кивнув Ярковський. – Внутренним зрением. И ванны с формалином. И пузыри.

– Но это же ужас, – великі очі Ліни Бурис стали ще більшими. – Люди там едят, ничего не подозревают.

– Та нічого тим людям не буде, – відмахнувся Осинський. – Ми всі по трупам ходимо. Якщо добре покопати, то під кожним будинком таке можна знайти… Я вам як забудовник кажу. Краще про це не думати.

– Що будеш пити? – спитав він Ярковського.

– А ви чогось вже замовили?

– Вина замовили, – Осинський змовницьки підморгнув співачці. – Ми з Нелею сьогодні виступаємо по червоному. Молоду кров чистимо.

– А я, з вашого дозволу, пива вип’ю. Світлого.

– Добре подумав?

– У пивному підвалі треба пити пиво.

– От і роби з таких людей команду, – похитав головою чоловік Пелагеї. – Жодної солідарності.

– Куля у вас? – перейшов до справи еспер.

– Ні, дома забув, – гмикнув Осинський і виразно подивився на Ліну-Нелю:

– Ти бачиш, який кєкс? Вимагає, наче то його.

– Можна на кулю подивитись? – Ярковський зробив вигляд, що не чує про «кєкса»; він поклявся собі, що адміральському зятеві жодними жлобськими кпинами не вдастся вивести його з рівноваги.

– Можна, – Осинський витягнув з-під столу шкіряний портфель, порився в ньому й поклав на стіл спочатку дротяну підставку й вже на неї – кришталеву сферу.

Ярковський потягнувся до артефакту, відтак здивовано завмер, запитально подивився на Осинського.

– Це не та куля.

– Як не та?

– Не та, – твердо повторив еспер, зважив кулю в руці, заперечно похитав головою.

– Це ти мені пред’яву робиш? – Навіть у мороці було помітно, як потвердішало обличчя Осинського.

– Миколо Григорович, я не роблю ніяких пред’яв. Я лише констатую факт: ця кришталева куля не та, яку успадкувала Ілона Полоскай.

– Звісно, що не та, – реготнув адміральський зять. – Цю я сьогодні в магазині купив…

– Бачиш? – звернувся він до співачки. – Наш пацан успішно пройшов перевірку. Справжній шаман, не фуфловий. Шкода, мої вовкодави не бачили. Не вірять вони нашому шаманчику.

«Не ведись, – сказав собі Ярковський. – Головне – куля, все інше не важливо».

Вголос він запитав:

– Так у вас немає справжньої кулі?

– У нас вона є, – Осинський знову запустив руку до портфеля і витягнув звідти загорнутий у чорну тканину предмет. – Ось вона. Та сама магічна куля.

«Так, – подумки підтвердив Ярковський. – Та сама».

Навіть на відстані, крізь тканину, він відчув холод. Він зачекав, поки офіціантка поставить на стіл пляшку «цвайгельту» та бокали для Осинського і співачки, двома руками взяв згорток, обережно витягнув з нього мерехтливу, зі сріблястими прожилками і зірчастими вкрапленнями, кришталеву сферу. Здавалось, її кристалічні надра жадібно вбирають в себе куце навколишнє світло, немов вона зголодніла по ньому, перебуваючи у згортку. А ще родинна куля Полоскаїв була неймовірно холодною. Пекуче-холодною. Есперові здалось, що він тримає в руках шматок криги.

«Дивно, – подумав він, – ця куля розміром лише трохи більша за магазинну, але майже втричі важча. Інший сорт кришталю? Чи це близький кордон між реальностями впливає на мої відчуття?»

Кришталева сфера тим часом ловила тьмяне світло плафонів, огортала його сріблястим павутинням найтонших внутрішніх прожилок, відтак повертала частину до попелястого гало.

– Как красиво! – захоплено прошепотіла співачка. – Она как маленькая луна!

Ярковський майже випадково вловив емоційну графіку її захоплення і вирішив, що шоу-бізнес ще не зіпсував остаточно естрадну зірку. Вона зовсім щиро, по-дитячому, раділа дивовижній кулі, яка вміла світитись м’яким місячним сяйвом.

– Щось відчуваєш? – поцікавився Осинський.

– Вона дуже давня. Дуже-дуже.

– Років двісті має?

– Більше, – Ярковський насолоджувався прохололим вітерцем, що линув від сфери до його обличчя. – Однозначно більше.

– А вы с ней общаетесь? – співачка не відривала від нього очей.

– В каком-то смысле.

– И что она вам говорит?

– Спрашивает, кто эта очаровательная девушка за нашим столиком.

– Перестаньте, вы меня обманываете, – засміялась співачка.

– Ти, Сан Санич, обережніше з компліментами, – зауважив Осинський. – В неї чоловік – турок. Такий ревнивий дядько, що нема ради. Щось запідозрить, і все. Секір твоя башка.

– Він турок, а я – маг. Туз б’є вальта.

– Ну ти й надувся, фраєр, – тепер й Осинський сміявся. – Туз! На себе подивись, який з тебе туз. Дай Боже, щоби потягнув на бубнову дев’ятку.

– Це з якого боку подивитись.

– Ребята, не надо собачиться, – зірка погладила бліду долоню Осинського. – Каждый из нас в своей масти туз… А вы ведь, – звернулась вона до Ярковського, – не только хрустальные шары умеете расспрашивать, правда?

– Не только.

– А можете расспросить вот это колечко? – співачка зняла з безіменного пальця перстень і поклала на стіл перед Ярковським.

– Почему именно это?

– Мне кажется, что на него наложено какое-то заклятие.

– Це хто тобі таке подарував? – примружився на перстень Осинський. – Мехмед твій?

– Не важно.

– Платина з діамантом?

– Вам его подарила женщина, – навмання сказав Ярковський.

– Да, – в очах співачки спалахнув насторожений вогник. – Женщина. Сестра моего мужа.

– Я, здається, бачив її, – докинув Осинський. – Трохи дивна така.

– Не то слово, – кивнула співачка. – Я подозреваю, что она ведьма.

Офіціантка поставила перед Ярковським гальбу з пивом. Він скористався паузою, знов загорнув кулю у тканину і сховав у своїй торбинці. Відтак взяв перстень й напустив на обличчя вираз зосередженості.

– Так, дійсно, вона збіса подібна до відьми, – погодився з Ліною Осинський. – В неї такі очі… Як на мене в ресторані глянула, я ледь не вдавився. І обличчя в неї таке, наче засохле. Твій чоловік, здається, її Сюзанною називав?

– Сезен. Это такое турецкое имя.

– Вы проницательная женщина, Лина, – Ярковський обережно торкнувся прозорого каменю. – В этом кольце что-то есть. Но мне нужно время, чтобы разобраться.

– Нет проблем, – погодилась співачка. – Вы можете взять его с собой.

– Щоби тільки не забув повернути, – гмикнув Осинський. – Там десять каратів, а може й…

– Коля, не будь пошлым, – обірвала його співачка. – Кстати, Александр, вот вам моя визитка, – вона простягнула Ярковському рожево-золотий прямокутник. – Звоните по любому из телефонов. Я вернусь в город… скажем так: через две недели. Двух недель вам хватит?

– Вполне, – еспер здув піну й відсьорбнув пива. – Холодне.

– З кимось вже спілкувався? – поцікавився Осинський.

– З Костиками, з Бусурманко.

– І як там Федір Андрійович?

– Страждає за втраченим коханням.

– За відставною примадонною? – реготнув Осинський. – Ну, так… Відома історія.

– Вам відома, а мені ні.

– Мне тоже, – підтримала Ярковського Ліна. – Вы говорите о Пшеладовской? О Юлии Стефановне?

– А що, серед наших спільних знайомих так багато відставних примадонн? – Осинський помітив краплі вина на своїй сорочці, поморщився і потягнувся за сіллю.

– Так у Юлии Стефановны был роман с этим писателем?

– З ким лише в неї не було романів, – адміральський зять рясно присипав плями. – Вона сама як ходячий роман. З койки в койку називається.

– Она добрейший человек, – зауважила співачка. – И голос у неё великолепный и школа. Если бы не совок, она бы в «Ла Скала» пела.

– Вы, видимо, знаете её с лучшей стороны, – докинув Ярковський.

– Она много мне помогала. – підтвердила Ліна. – И совершенно бескорыстно.

– Що ти кажеш? Безкорислива Пшеладовська? Та невже? – Осинський крутнув головою, немов відганяючи набридливу примару. – Це, кицьо, не вона, це я тобі помагав. Заряджав баблом телевізійників, журналістів, глянц, блогерів і таких от пшеладовських. Примадонна відробляла мої гроші.

– Про Пшеладовскую я не знала.

– Ти не хотіла нічого знати. Така правда. А ще ж стара курва мріяла, щоби ти вступила в законний шлюб з її дорогоцінним синочком. З тим її куцим Матвієм. А він після того став би твоїм продюсером чи то сопродюсером і заробляв би на тобі бабло. Зліз би, нарешті, з маминої шиї, перестав канючити про гроші. І це при тому, що я тоді зарядив у твою розкрутку чотири лями. Пшеладовським ти на старті ні копійки б не коштувала. Ні копійки. Ну просто неймовірна безкорисливість. Хто б сумнівався. А тепер ще раз скажи, що ти про це все нічого не знала й навіть не здогадувалась. Що не втікала від цієї безкорисливої сімейки аж до Стамбулу.

– Я не бежала, я на фестиваль поехала. И как, интересно, они бы на мне заработали, если ты имел все права на мой бренд?

– Ти ще пацанка тоді була, на старті. Все у перспективі. Бренд при такому розкладі можна й підрихтувати.

– Всё равно, Пшеладовская – великая актриса. У неё при Союзе весь сезон аншлаги были, публика её обожала.

– А дехто й дахом їхав, – кивнув Осинський. – Як наш шановний Федір Андрійович. Поеми їй присвячував, на коліна при всіх ставав, квартиру продав в центрі міста, щоби купити божественній Юлії якусь там діамантову цяцьку. Уявляєте? Батьківську квартиру, мудак, продав. А божественна Юлія крутнула своїм божественним хвостом і зовсім безкорисливо вийшла заміж за мільйонера. За Лепрекона.

– І ви також?

– Що «також»?

– Називаєте його Лепреконом.

– Сахневича? Всі його так називають. Це ж відомий жмотяра – за копійку маму рідну продасть, за дві – сам вдавиться. Одна лише Юля і вміє його на бабло розкручувати.

– А ви і за радянських часів були знайомі?

– З Лепреконом?

– З Бусурманком. Ви ж, якщо я не помиляюсь, однолітки? – запитав Ярковський, хоча й знав відповідь.

– Мало того, в одному класі вчились. Сиділи за сусідніми партами, в одній футбольній команді грали. Я хавбеком був, а Федь – цілим форвардом.

– Два альфа-самца, – пхикнула Ліна. – Один бегал за оперной примадонной, второй за адмиральской дочкой. А может, вы оба бегали за Юлией Стефановной?

– Подивись на неї! – засміявся Осинський. – Дівчина морщить свого генерального спонсора як чорта лисого! Ось вона, Сан Санич, вдячність сучасної молоді.

– Так я ещё и неблагодарная?

– Ні, ти найвдячніша й найчарівніша в світі жінка. Я ж не про тебе, я про молодь взагалі, – чоловік Пелагеї Вержо галантно приклався до руки Ліни Бурис. – Яке щастя, що ти не любиш шампанського.

– И в чём же счастье? – не зрозуміла та.

– В тому, кицьо, що ти жива і здорова. На відміну від моєї дружини.

Добігши до дому, Ярковський негайно зайнявся кулею. Не скидаючи мокрого одягу, він розклав чорний стіл[23]. Кришталеву сферу він встановив на вузьку призматичну підставку, а за нею розмістив екрановану діодну лампу. Після кількох спроб звузив потік світла до розмірів сфери. Та – немов у відповідь на його калібрувальні зусилля – налилась рівним хмарно-сріблястим сяйвом. Кімнату, навпаки, огорнув морок. Сфера вбирала в себе присутнє світло – усе, до останнього фотону.

Ярковський розташувався так, що куля опинилась між ним і лампою. Відпив грибного відвару і став чекати. Хвилини тягнулись одна за одною, немов осінній караван слимаків. Ярковський розфокусував погляд, розкрився назустріч сріблястому сяйву, назустріч могутньому потоку холоду. Той увірвався, наче до порожньої зали, скрутився у повільний вихор, обмацав стіни, стелю, підкотився зсередини до очей і носа. В носовій порожнині миттєво згустилась волога, горло перехопив різкий біль.

Він вже змерз до дрижаків, до зубної судоми, коли настала жадана мить. Вона зістрибнула до ритуального простору не видивом, але звуком. Сильним і несподіваним. Немов хтось розірвав цупкий папір поряд з лівим вухом Ярковського.

«Зліва, – констатував той. – Все правильно. Воно завжди приходить зліва».

Відразу після звуку голова Ярковського розділилась на дві рівні половини. Права розжарилась, наче попала до мікрохвильовки, ліву скував крижаний холод. Відчуття було настільки бридким, що ясновидця знудило. Й не просто знудило, а вивернуло, викрутило й повіджимало шлунок і стравохід. Спазми йшли одна за одною, повільним вимотуючим парадом. З кожним підстрибуванням шлунку світ навколо все більше занурювався у глибокий пурпур. Коли його погляд знов зустрівся з кришталевою кулею, її сяйво стало темно-червоним, відтак у ньому промкнулись, немов розквітли, бузкові і оранжеві вкраплення. Одне з таких вкраплень набуло форми монети. На диску проступило зображення – жіночій профіль, від якого виходили промені. Зображення нагадало йому профіль жіночої голови на срібляках міжвоєнної Польщі. Він зрозумів нумізматичний натяк.

«Вперед!» – наказав собі Ярковський.

І відразу відчув спротив Стража. Очі побачили його як колону пурпурового смерча, що виструнчилась над обрієм сяючого безмежжя. Смерч швидко рушив до нього, розсікаючи дорогою бліді тіні невидимих хмар. Його крижаний подих обпік обличчя Ярковського, всіяв вії і губи дрібними крижинками. За мить безгучний пурпуровий вихор занурив у карусель хаосу три чверті всесвіту.

«Королева Барбара!» – крикнула розжарена частина голови Ярковського.

«Королева Барбара!» – скреготнула крижана її частина.

Смерч завмер, поблід і зник. Залишивши в крижаній половині тихий подзвін. Над Ярковським розкрилось аквамаринове небо. Він стояв на арці срібного мосту, що здіймалась над хмарним полем, що просторилось у безмежжя наче білосніжне руно галактичного барана. Він лише подумав про переміщення, як миттєво перенісся туди, де дуга пірнала у хмари. Цього разу він без жодних зусиль намацав петлі. Куля сама розклала перед Ярковським темно-хмаристі прямокутники входів. Після недовгих вагань він обрав крайній зліва, напружився на нього, вольовим зусиллям підтягнув до себе. В розпеченій частині голови виникло відчуття не менш розпеченої порожнечі. В цій порожнечі відчувались самість і воля.

«Минулого разу ти було розумним згущенням, – здогадався він. – А тепер, виходить, ти розумна порожнеча?»

Відповіді він не дочекався. Важка як гора крижана хвиля накрила обидві половини його голови. Вітер бритвою різонув по шкірі. Ярковський подумав:

«От і все. Це Страж-смерч. Нікуди він не дівся».

Червоний спалах.

Відчуття стрімкого падіння.

…Він стояв на вулиці, освітленій тріскотливими смолоскипами. Тіні підстрибували і вібрували. Крижаний вітер зривав сніжне просо з кучугурів. З обох боків вулиці громадились кам’яниці, їхні вкриті снігом дахи зливались з темним небом. Це була вулиця стародавнього міста, яку зима рятувала від смороду та усюдисущого бруду. Жодні вивіски і написи не ускладнювали грубо оброблених стін зі слідами кіптяви та підозрілими крижаними наростнями.

Тіло здалось йому дрібним, немічним й наскрізь провіяним вітром. Він відчув на обличчі заледенілі вуса й довгу бороду, заправлену під хустку, щільно обмотану навколо шиї. А ще Ярковський не міг спекатись відчуття, що тіло, у якому він опинився, не мили вже кілька тижнів, якщо не місяців. Його уява намалювала вошей та іншу фауну, що мешкала на плоті славних мужів давнини. З іншого боку, подумав він, це ж лише тимчасова станція на петлі, що мені до її ґіґієни.

Сильний порив вітру ледь не збив його з ніг й підняв криса капелюха. Якби не ремінець, зачеплений за підборіддя, капелюх би вже летів до зловісної темряви, що зачаїлась за ледь освітленим рогом чи то будівлі чи то невеликої фортеці. Її вікна, що починались на висоті двох людських зростів, затуляли дерев’яні щитки й лише найвищий з віконних отворів червонувато світився, наче сторожове око. Це самітнє вікно ще більше підкреслювало чорноту за будівлею.

«Там якесь провалля, чи що?» – запитав себе Ярковський і рушив у темряву. Сніг скрипів під підошвами його шкіряних чобіт з квадратними, оббитими білим залізом, носаками.

На хиткому кордоні між світлом і темрявою вітер ще раз спробував повалити його на сніг. Прийшлось триматись рукою за слизькі на доторк, вмуровані в стіну брили. Оминувши велетенського кучугура, Ярковський опинився перед високим, збитим з дошок парканом. Він пішов уздовж нього, й радше намацав, аніж побачив обтесані колоди, між котрими знайшовся прохід до низької, наче врослої в землю двері.

Він постукав. Далі між ним (або, радше, його тілесною станцією) й кимось за дверима відбувся енергійний діалог:

– Qui malefero?

– Salve!

– Abi tuam viam!

– Bona venia…

– Absit!

Куцих лігнгвістичних пізнань Ярковського стало лише на те, щоби зрозуміти, що тілесну станцію посилають латиною якнайдалі.

Розжарена частина голови раптом завібрувала, червона завіса впала перед його очима, а наступної миті він вже стояв під низьким склепінням в приміщенні, освітленому масляними каганцями. Перед ним, на масивному столі, на променях мальованої вугіллям пентаграми хтось розставив п’ять людських черепів. Вони масно блищали, наче вкриті лаком.

Полум’я каганців хитнулось. З бічного проходу до приміщення зайшла оголена до поясу чорноволоса молода жінка. Її живіт і груди щільно вкривали нанесені чорною фарбою зміїсті знаки. Жінка зупинилась напроти еспера. Погляд її широко розставлених очей буравив тілесну станцію Ярковського, намагаючись досягнути схованої у ній сутності. «Досягнути монади», – чомусь виплив з пам’яті старовинний означник ядра особистості. Еспер мало що знав про монади, але щось підказувало йому – не можна допустити, щоби ця розмальована відьма дісталась до ядра його, Ярковського, особистості.

«Ти якийсь дивний сьогодні, – виник голос в його голові. – Щось змінилось?»

«Ні», – відповів він навмання. Губи чужого тіла вимовили:

«Nihil».

«Не бреши мені. Я відчуваю. Матір-змія відчуває».

Ярковський вирішив не брехати. Він сказав:

«Я додивлявся до кулі».

«Й що ти там побачив?»

«Барбару».

«Не називай прокляту на ім’я».

«А вона проклята?»

Обличчям жінки промайнуло щось, схоже на здивування. Вона відкинула від обличчя густе пасмо волосся, запитала:

«Що з тобою?»

«Я намагаюсь зрозуміти», – він відвів очі від обличчя жінки; щось в тому обличчі здавалось неможливим для розглядання. Таке відчуття було новим для нього, тим більше, що жінка була вродливою навіть за мірками двадцять першого століття. Її правильні риси і великі темні очі незле гармонували з напруженою формою бюсту та сильними спадистими плечами.

«Зрозуміти? – жінка зробила рукою дивний жест, наче розвіяла перед собою жменю борошна. – Ти відмовляєшся?»

Ярковський відчув небезпеку, тому сказав:

«Ні».

«Ти приніс?»

Ярковський не відав, приніс він чи ні. Тому розмотав хустку й заходився розщіпати жупан. Це виявилось не простою справою. Кожна із кістяних защіпок, припасованих до шкіряних ремінців, була обмотана подвійною мотузковою петлею. Коли він впорався із зовнішньою шерегою защіпок, відкрився ряд дрібних мідних ґудзиків, що ними стягувалось на животі щось на штиб підкладки. Чорне бараняче хутро, яким підбили жупана, вперто лізло під пальці, заважаючи розщіпати ґудзики. Тепер він роздивився руки того, до чийого тіла запетлювалась його свідомість. Руки старого чоловіка. Моршкуваті, з пігментними плямами. Криві нігті дерли хутро, у вузлуватий безіменний палець лівої руки вріс срібний перстень з каменем. Шкіра на правій зберегла сліди опіків й помітно пожовтіла. Лінії на долонях перетворились на глибокі рівчаки, горби Юпітера і Місяця вкрили шерехаті берети мозолів.

Досвідчені руки, що переживали і створювали пригоди, рахували монети, оперували зброєю та працювали з вогнем і агресивними сполуками.

Тілесна станція геть спітніла, коли старовинна одежина нарешті розчахнулась. Під нею виявився широкий черес, до якого причепили полотняну торбинку. Розмотавши її, він занурив руку до полотняного міхура й витягнув звідти кулю. Важку й непроникно-темну, наче насотану вуличним мороком.

«Клади на гексу», – сказала жінка.

Ярковський розгублено подивився на стіл. Де тут «гекса»? Черепи хижо всміхались до нього кривими пощербленими зубами. Він послав благальну думку до розумної порожнечі, але та, як і пасує порожнечі, не озвалась. Ярковський відчув паніку, чуже тіло знову геть вкрилось потом, а потім десь в голові повстав вихор хаосу. У вухах щось куцо дзеленькнуло і повернулось відчуття падіння.

Удар.

Ярковський лежав на підлозі, підтягнувши до живота коліна. Гірка слина стікала з кутика пересохлого рота на підлогу, під щоку. Лампа світила йому в очі. Він звівся, відчуваючи тупий біль у всьому тілі. В шлунку і стравоході пекло, кожний рух шиї відправляв уздовж хребта больові струмені. Але нудота минула. Ярковський ретельно витер обличчя, сів за стіл, подивився на кулю. Вона сяяла рівним жовтуватим світлом, що не розсіювало темряву.

– На гексу тебе покласти, так? – запитав він у кулі вголос. А відтак подумки:

«Скільки ж тобі століть?»

Куля самовдоволено сяяла і мовчала.

12

[№ 5 – Воронар (Твердохліб) Катерина Іванівна на прізвисько «Кімі», дружина винороба, колишня фотомодель, 19 років]

Купуючи собі і Sані квитки на експрес до Ужгороду, Ярковський припустився помилки, придбавши плацкарти. Вже за чверть години після відправлення Sаня підібгала під себе ноги, начепила волохаті навушники й крізь темні окуляри гидливо косила на сусідів, що повитягали з торб пиво, чебуреки, ковбасу й смаженину. Вагон поступово наповнили аромати фаст-фудів, трелі сотових, веселі перемовини та стравохідно-шлункові звуки.

Напроти Ярковського і Sані вмостився череватий добродій, який вивалив на столик цілу гору буфетної гастрономії. Курку-гриль в його мандрівному наборі супроводжували мариновані огірки, цвіклі, бутерброди з голландським сиром, варені яйця, упаковані в плівку товстенькі зрази, десертний рулет та дволітрова пляшка з темним пивом.

Чим вище громадився масив їдла, тим нижче схилялась голова нещасної Sані. Ярковський майже фізично відчув її обридження атрибутами жлобського світу. Він як і Sаня передчував неминуче настання того моменту, коли добродій запропонує розділити з ним трапезу.

Розклавши свій скарб, черевань розпечатав блискучий пакет з куркою, з насолодою принюхався до його вмісту і запитав:

– Ну то що, молодята, пиво п’єте?

– Ми щойно повечеряли, – якнайщиріше посміхнувся до нього Ярковський.

– То ви вдома вечеряли, а тепер ви в дорозі, – зауважив власник курки. – В дорозі треба їсти, бо невідомо де ще прийдеться.

– Ми по хавчику не виступаємо, – тримав оборону Ярковський.

– А чого вам того боятись? Он ви які худі, вам фігуру зберігати не треба, – посміхнувся добродій у відповідь й поплескав себе по череву. – Не те що мені, старому.

Sаню пересмикнуло.

– Й, до речі, – продовжував черевань, – я ж вам не курку, я вам пиво пропоную. Пиво добре, «бергшльос» називається. Трошки собі сьорбнемо, якщо ви такі ситі, а я ще й поїм, з вашого дозволу.

– Дякуємо, – кивнув Ярковський. – Я трошки вип’ю з вами, а дівчина не п’є.

– Я п’ю, – раптом заявила Sаня і зняла навушники.

– Ото правильно, – розплився у широкій посмішці черевань. – А то ваш кавалер за вас розписується. В мене на такий випадок є стаканчики.

Він витягнув їх цілу батарею, відділив три й спритно розлив пиво. Хоча над стаканчиками виросли пінисті «капелюшки», жодної краплі не сповзло на стіл.

«А дядько – снайпер», – подумки схвалив череваня Ярковський. Минуло вже кілька хвилин, як раптово проснулись його телепатичні здібності. Від любителя пива на еспера линув мікс з калічних сентенцій і матюків. Над всім тим домінували дві групи думок, одна з яких стосувалась розмірів і подробиць якогось спадку, а друга – грошей, необдумано позичених питущому швагрові. Ярковський також вловлював уривки хтивих фантазій череваня. Їхньою героїнею була, судячи зі всього, Sаня.

«Добре, що мала про це не знає, – подумки посміхнувся еспер. – Хоча, хто зна, може подорож вийшла б веселішою».

– Давайте знайомитись, – запропонував черевань. – Мене Любомиром називайте.

– Я Саша, а вона – Ксюха, – кивнув на Sаню Ярковський.

– Сашко і Оксана, значить, – уточнив черевань. – До Львову їдете?

– Далі.

– А я думав, що ви зі Львову.

– Не вгадали.

– Це добре. Дуже добре… Ну що, молодята, за знайомство!

– А вам що, Львів не подобається? – спитала Sаня, коли вони випили.

– Ні.

– Образили вас там?

– Образили? – перепитав черевань, заїдаючи пиво куркою. – Та ні, Оксано, ніхто мене там не ображав. Просто не люблю я отих львівських снобів. Багато про себе воображають. Одне слово – львівці.

Ярковський здригнувся від хвилі ворожості, яка вихлюпнулась з мозку череваня від згадки про львів’ян. Ця хвиля несла з собою купу дрібного ментального мотлоху: незнайомі есперові прізвища, спогади про неохайні приміщення у старих австрійських будинках та про тріпер, подарований череваневі повією з Левандівки.

– В мене у Львові багато знайомих, – не вгавала Sаня, – й жодного сноба. Класні люди, культурні, освічені.

– То вам сильно повезло. Культурних знайшли… А ви знаєте як ота хвалена львівська культура виникла і що то за культура? Не знаєте, а я вам розповім. Щоби ви знали. Я її називаю «культурою покоївок». От коли у сорок четвертому з Лемберга усіх панів до Сибіру забрали (а хто й на Захід чкурнути встигнув), то у тамтешніх панських будинках і квартирах залишилась сама лише прислуга. Покоївки, фірмани, двірники, лакеї усякі. І от фірмани стали мавпувати панів, а покоївки стали грати з себе великих пань. Залізли до панських шаф, повдягали на себе капелюшки, суконки та панчохи. Почали пити цикорій з рафінадом, бо в совітів кави ж не було, почали теревенити про театр, оперу, літературу. От вони взяли собі за взірець усе таке зовнішнє, що вважали за панське, а всіх інших почали вважати бидлом і селюками. Весь Львів потонув в їхніх плітках та теревенях. А їхні діти вивчились у совітських універститетах і стали себе вважати великими інтелігентами та митцями. Там, у Львові, кожний другий страшний інтелігент і кожний третій – геніяльний митець. Куди не плюнеш – усі професори, доценти, письменники, художники, співаки – оті всі діти фірманів і покоївок. Усі страшні європейці, просто й не підійдеш до них. Подивляться на тебе як на пусте місце. Як на слимака. Гидують нами, простими людьми, кажуть, що ми селюки, рагулями називають. А якщо придивитись, пошкребти їх – то що вони проти села? Ніщо. Пусте місце. Їх село годує, а вони бавляться у європейців. У селі люди працюють чорно, вигибають від злиднів, а вони по своїх кнайпах каву п’ють і малюють там і пишуть усяку порнографію. Що не картина, то, перепрошую, піські-сіські. Що не книжка, то про секс. Може я й рагуль, але я таке читати не буду і дивитись таке не буду і дітям не дозволю.

– А у вас є діти? – поцікавилась Sаня.

– Є дві доньки.

– І вони сучасного нічого не читають, не дивляться?

– Вони до церкви ходять. І до недільної церковної школи ходять. Там поганому не навчать.

Ярковський ледь стримався, щоби не розсміятись. Вербальне запевнення щодо недільної школи супроводжувалось ментальним вихлюпом, у якому бриніла невимовна туга за трьома тисячами гривень, що їх череваня змусили віддати на шкільну благодійність.

– Ви впевнені, що не навчать? – запитав еспер.

– Так, – кивнув черевань, розливаючи пиво і подумки криючи недільну школу та усю принагідну благодійність триповерховими матюками. – Там школою керує отець Пахомій, благодатний чоловік. Неабияку силу духовну має. Він бісів з людей виганяє і книжку написав, де викрив масонську змову.

– Я б до такого не ходила, – сказала Sаня.

– …?

– Я в масонську ложу записана.

– Жартуєте?

– Ні, не жартую, – Sаня застрибнула на верхню полицю. – Я щотижня до ложі ходжу. В мене там вселили трьох бісів. Одного рожевого і двох таких зелененьких, з жовтими ріжками. Дуже прикольні чорти. На добраніч!

Ще до того, як дівчина залишила його наодинці з череванем, Ярковський відчув, як нагло згасає його здатність до телепатії, залишаючи за собою головний біль і відчуття порожнечі над переніссям.

Він розчаровано зітхнув, вирішив ні в чому собі не відмовляти, й (під схвальним поглядом череваня) налив собі повнісіньке посудисько пива.

– За що п’ємо? – запитав батько двох доньок.

– За те, щоби швагро вам гроші віддав, – підморгнув до нього еспер.

До Ужгорода вони добрались опівдні. Пекуче сонце стало над скверами і вуличками закарпатського містечка. Кімі жила на Галагові, в старовинному кварталі між річкою Уж та горою, що протягнулась уздовж Собранецької вулиці. Таксист підвіз Ярковського і Sаню до вузької арки, що вела до двору, оточеного будинками, які здавались поспіхом перетвореними на житло адміністративними спорудами. Там, за деревами, розташувався невеликий, оточений ґратчастим парканом, двоповерховий особняк.

Дорогою до особняка Sаня крутила навсібіч головою.

– Зачьотне місто, – визначила вона. – Шкода, що тепер не весна.

– Чому шкода? – не зрозумів Ярковський. Йому здалось, що наплічна торба, де ховалась кришталева куля, з кожним кроком ставала важчою.

– Весною в Ужгороді розквітають сакури.

– В інтернеті прочитала?

– Ага, – підтвердила Sаня й натиснула кнопку, припасовану до плетених залізних прутів.

– Ти б краще придумала, що будеш втирати німфі.

– Я вже придумала.

На дзвінок довго ніхто не виходив. Нарешті лаковані двері особняка відчинились й на ґанок випурхнула чорноока дівчинка років чотирнадцяти у короткому платтячку і ядуче-жовтих гетрах.

– Катерина Воронар вдома? – запитав у дівчинки Ярковський.

Дівчинка мовчки дивилась на нього, наче не розуміючи запитання. Sаня зобразила на обличчі найпривітнішу з усіх можливих посмішок і солодко промурчала:

– Катя тут живёт? Такая красивая тётя Катя?

Дівчинка кивнула, відчинила хвіртку й побігла до дверей. Sаня змірила Ярковського переможним поглядом й першою рушила до особняку. На порозі тим часом з’явився вусатий чоловік у шкіряній жилетці й нахилився до дівчинки. Та щось зашепотіла вусаневі.

– Вы кто? – запитав той у Sані, яка вже дісталась дверей.

– Мы к Кате.

– Она вас приглашала?

– У нас к ней важный разговор.

– Какой разговор? – На кругле обличчя вусаня вистрибнули плями кольору свіжозаморожених креветок. – Не надо разговоров, уходите.

– Это в Катиных интересах.

– В каких интересах? У нас нет интересов. Уходите. Катя не даёт интервью.

– Мы хотим защитить Катю.

– Kifele! – перейшов на угорську вусань. Його обличчя тепер не мало нічого спільного з креветками. Воно наливалось томатними і винними барвами. – Menj ki! [24]

– Ми не журналісти, – втрутився Ярковський. – Ми до вас за дорученням Осинського.

– Вася, иди в дом, я сама с ними поговорю, – відсторонивши вусаня, на ґанок вийшла висока молода жінка. Ні у Ярковського ні у Sані не виникло ані найменшого сумніву: перед ними стояла та, котру Федір Бусурманко назвав «іграшкою богів». Її обличчя здавалось знайомим, бо першим у ньому помічалось те еталонне, що притаманне жіночим зображенням на упаковках і рекламних щитах. Неслухняна грива білявого волосся, великі сині очі, високі вилиці, ямки на щоках, чуттєвий рот – щасливі комбінації генів обдарували молоду жінку всіма елементами зіркової зовнішності. Але, попри них, в її обличчі жило ще щось невловиме. Щось цікавіше за модні стандарти. Якесь незбагненне чуттєве напруження, що владно притягувало чоловічі погляди. А ще в дівчини було чудове тіло. Одночасно атлетичне і жіночне, сповнене спортивної впевненості і грації. Драні джинсові шорти і розтягнута футболка зовсім не псували її вроди. Навпаки, їхня випадковість наче свідчила: без них вона – істинна досконалість.

– Доброго дня, Катерино, – привітався Ярковський.

– Добрый день.

– Як я казав, ми приїхали до вас за дорученням Миколи Григоровича.

– Я ему уже ничего не должна. Ни ему, ни Пелагее Дмитриевне.

– Мы знаем, – збрехала Sаня. – Но убийца до сих пор на свободе. Он может продолжить своё дело. Никто из свидетелей преступления не может чувствовать себя в безопасности.

– Осинский прислал вас меня защищать? Вы телохранители? Черепашки-ниндзя, да? – Кімі зміряла щуплу Sаню веселим поглядом. – Ваши услуги оплачены?

– Я бы на вашем месте не ёрничала. Мы с Александром Александровичем ведём неофициальное расследование и мы…

– Слава Богу, что неофициальное, – погляд Кімі став ще веселішим. – Значит, вас можно неофициально послать подальше.

– Можна, – погодився Ярковський. – Проте небажано. Ми дійсно хочемо знайти вбивцю. Ми знаємо, що і ви цього хочете.

– Хорошо. Допустим. Но тогда пусть Осинский отдаст мне флешку с фотоархивом. Пусть письменно гарантирует, что не будет размещать фотографии в публичном доступе.

– Які фотографії?

– Он знает какие.

Ярковський кивнув, дістав смартфон й набрав Осинського. Той відповів відразу, вислухав вимогу Кімі, сказав:

– А ну, дай тій мавпі трубу.

Що саме казав колишній моделі власник «Адміралу», ані Ярковський, ані Sаня не чули. Протягом його монологу з обличчя Кімі сповз вираз веселої впевненості. Перед тим, як повернути смартфон Ярковському, вона сказала:

– Хорошо, Николай Григорьевич. Я поняла.

Ярковський знову притиснув смартфон до вуха. Осинський повідомив:

– Вона все розповість. Я за кілька хвилин скину на твій сотовий фотокопію гарантійного листа, покажеш мавпі. Якщо сильно схоче, нехай перекачає його на свій комп. Папір з мокрою печаткою вона отримає завтра.

Ярковський угукнув, відключив зв’язок і запитально подивився на Кімі.

– Заходите в дом, – сказала та. – И снимайте обувь, мы с Маричкой только что пол помыли.

Вже за столом, смакуючи терпке закарпатське вино, Ярковський і Sаня познайомились з родиною Воронарів. Дівчинку у жовтих гетрах звали Крістіною. Як і її старша сестра, Марічка, вона була донькою Василя Воронаря від першої дружини. Про останню Кімі сказала, що та померла. Судячи з зовнішності дівчат, покійна також була красивою жінкою. Винороб знався на жіночій вроді. Щодо своєї модельної кар’єри Кімі була лаконічною. Після того, як Пелагея Вержо впала в кому, Осинський згорнув модельний бізнес. Ті пропозиції, що отримала Кімі від інших агенцій, її не задовільнили. Ярковський вирішив не заглиблюватись в цю тему, а сконцентрувався на роковій вечірці. Виявилось, що того дня Кімі уперше відвідала салон Вержо.

– Пелагея Дмитриевна попросила меня сопровождать графа. Такой приветливый старичок.

– Эскортинг? – уточнила Sаня.

Кімі кивнула. Відтак продовжила:

– Она и до того знакомила меня с некоторыми своими друзьями. Я ходила с ними в рестораны, на бильярд, на боулинг. Был один полковник, мы с ним ездили на конях кататься. Но вы не подумайте, она меня ни к чему такому не принуждала. Она никого из девочек не принуждала. Если девочки соглашались за деньги, это было их личное дело. Пелагея Дмитриевна в это не вмешивалась.

– Ви добре пам’ятаєте той день?

– Конечно, – Кімі витягнула з різьбленої шкатулки елегантну золотисту сигаріллу, підпалила. Коли на кінчику сигарілли виник червоний віночок жару, вона затягнулась усім тілом.

– Ви пили шампанське?

– Нет, – Кімі видихнула хмарку диму й струсила попіл перламутровим нігтиком.

– Ви зовсім не п’єте шампанського?

– Я хотела шампанского, – раптом визнала Кімі. – Там было две бутылки. Из каждой разлили по шесть бокалов. Шесть бокалов стояли на белом подносе, а шесть – на чёрном. Когда мы с графом подошли к столу, с белого подноса уже все бокалы забрали. А с чёрного нельзя было пить.

– Чому?

– Ко мне перед этим подошла женщина. Одна из тех, которые отравились.

– Хто саме?

– Её Антониной звали.

Ярковський і Sаня перезирнулись.

– Дружина письменника Бусурманко?

– Наверное.

– І що?

– Она мне сказала, что надо пить шампанское только с белого подноса, – велике кільце диму злетіло до стелі.

– Вона пояснила чому?

– Да. Она сказала, что в их обществе есть как бы две команды. Одну возглавляет Пелагея Дмитриевна, а другую такая противная старуха. Она тогда на меня таращилась и фыркала.

– Колишня оперна співачка?

– Да. Её звали Юлией. Она очень богатая, вся в брюликах. Команда этой Юлии пила из бокалов на чёрном подносе, а друзья Пелагеи Дмитриевны – из тех, которые на белом. Если бы я выпила с чёрного подноса, то это бы оскорбило Пелагею Дмитриевну. Это было бы неправильно. Так сказала Антонина.

– А на чорній таці, коли ви прийшли, ще стояли непочаті бокали?

– Да. Там ещё два бокала стояло.

– І ви не стали чекати, коли на білій таці знову з’явиться шампанське?

– Нет, не стала. Граф пил «абсолют» и я с ним тоже выпила. Водки выпила. Немного разбавила её мартини. Не шампанским «мартини», а вермутом. Коктейль себе сделала. «Грязный мартини» называется.

– Значить, отруїлись лише ті, хто пив з бокалів, що стояли на білій таці? Тільки «команда Пелагеї»?

– Выходит так, – Кімі кинула до попільнички залишок сигарілли, взяла нову, запалила.

– А яке на вас враження справив виступ Варвари Радзивіл?

– Докладчицы?

– Так.

– Она была очень эффектной женщиной. Одета стильно, всё правильно подобрано, всё фирменное. Волосы у неё были ухоженные. Вообще она была очень красивая и рассказывала интересно.

– Вам не здалось, що вона лесбіянка?

– Лесбиянка? – Кімі щиро розсміялась. – Нет, она точно не была лесбиянкой.

– Ви так впевнені?

– Я в момент вычисляю лесбиянок. Они на меня та-а-ак смотрят.

– Як коти на сметану?

– Ага, – Кімі підморгнула Sані і випустила з красивих губ густу хмару диму. – И заигрывать начинают.

– А її супутниця Ілона?

– Илона?

– Одна з тих жінок, яких отруїли. Коротко стрижена брюнетка.

– Я её плохо помню. Она не подходила к нам с графом.

– А хто підходив?

– Юлия подходила. Фыркала на меня.

– Що значить «фиркала»?

– Ну, типа, что ты, детка, здесь делаешь. Не старовата ли ты для графа. Из какого я села, спрашивала. Прикалывалась, сука старая. Муж её тоже подходил. Толстый такой, на большую крысу похож. Часы у него швейцарские, тысяч двести стоят. Докладчица подходила. Ей как раз после этого плохо стало. Ещё певец из Литвы подходил, они с графом по-немецки разговаривали.

– У вас збереглись особисті речі, які були на вас того вечора?

– Я была в прокатном.

– Тобто?

– На мне был презентационный ансамбль, взятый напрокат в агенстве. Вечернее платье, туфли, сумочка, бижутерия. Всё было подобрано по стилю.

– И бельё? – поинтересовалась Sаня.

– Я бельё под вечернее не надеваю, – колишня модель додала попелу у попільничку і склала губи так, немов посилала Sані повітряний цілунок.

– Sorry.

– Ничего, – вибачила Кімі.

– А коли саме Антоніна Бусурманко попередила вас про колір таці?

– Сразу после того, как доклад закончился. Мы все перешли в столовую. Там официант наливал шампанское. Тогда она мне и сказала.

– Антоніна?

– Да.

– Бокали вже стояли на тацях?

– Да. По шесть на каждом подносе. Официант наливал в бокалы и всё время выравнивал, чтобы пена сошла и во всех бокалах было поровну.

– А чому бокалів було лише дванадцять, коли присутніх майже три десятки?

– Не знаю. Там и другие напитки были. Были вина, вермуты, виски. Коньяк такой эксклюзивный стоял и «абсолюта» литровка. Было что пить.

– А ці напої гості собі самі розливали?

– Нет. Мы с графом подошли к столу, официант нас спросил, что мы будем пить. Граф показал на водку. Он только «абсолют» пьёт, принципиально. Он говорил мне, что хорошая водка продлевает жизнь. Приколист.

– А коктейль ви самі собі робили?

– Да.

– Скільки пройшло часу від дегустації шампанського до того, як отруєним стало зле?

– Минут двадцать… Может немного больше. Всё очень быстро началось. Я даже их знаменитых эклеров попробовать не успела.

– І хто з отруєних відчув дію трунку першим?

– Докладчица вроде бы… Она села в кресло, побелела вся. И Пелагее Дмитриевне тоже стало плохо. Если бы Осинский её не удержал, она бы упала. Она на высоких каблуках была… А потом Антонина закричала, что отравили. Она так страшно кричала, потом хрипела… – Кімі мотнула головою, наче відганяючи жахливий спогад. – У неё от крика пена из рта пошла.

– А Ілона?

– Она вроде бы в туалет выбежала и там упала.

– Які ще були ознаки отруєння?

– Рвота у всех была. Жуткая. Трясло их. И кожа у них стала такой… сероватой. И очень холодной. Они все быстро сознание потеряли. Дольше всех держалась та журналистка, которую потом вылечили. Марианна. Когда «скорая» приехала, она ещё в сознании была. Но тоже вся серая, холодная и зрачки такие огромные… Она совсем немного выпила. Пригубила только. Потому и выжила.

– Дякую вам за відвертість, – підсумував Ярковський.

– Ещё вина? – третя сигарілла випорхнула з шкатулки.

– Ми, напевно, вже підемо, – Ярковський подивився на Sаню. Та кивнула:

– Да, спасибо за угощение.

За півгодини вони вже гуляли вздовж Корзо, милуючись старими двоповерховими будиночками. Спека зійшла з ужгородських вулиць і вечір став напрочуд милим. Зграйки туристів окупували літні майданчики, музикальні ритми вистрибували з відкритих вікон кав’ярень.

– А чого це вона тобі підморгувала? – поцікавився Ярковський. – Впізнала в тобі приховану лесбіянку?

– Я зазвичай з жінками не сплю, але з Кімі… Чому б й ні. Така солодка сексі, – Sаня хитро глянула на Ярковського, засміялась, показала йому язика. – Ревнуєш?

– Ні, міркую про чорну і білу таці. А також про те, що Антоніна пропонувала шампанське саме з білої, – Ярковський зупинився біля вітрини з пузатими винними бочонками і товстостінними пляшками. – Щось у цьому є дивне.

– А що тут дивного? Кімі була новенькою. Їй пояснили правила. Розвісили прапорці. Може, ця шняга входила в неофіційні обов’язки Антоніни. Адже вона – дружина одного із авторів тих ритуалів, які Пелагея запровадила у своєму салоні.

– Оце й потрібно вияснити.

– Знову підемо до Бусурманка?

– Лише після того, як я глибше попрацюю з кулею.

– Не боїшся?

– Чого саме?

– Ти ж кажеш, вона дуже давня. Солтис розповідав про древні артефакти. Вони небезпечні.

– Я маю досвід.

– Ярковський, не гони. Досвід тут не працює.

– Це ти, дівчинко, гониш. Досвід завжди працює, – син нумізмата відірвався від споглядання вітрин. – Нумо, приземлимось у якійсь із цих забігайлівок і нап’ємось як павуки.

– Я не проти. А чому ти не питаєш про мої враження? Не цікаво?

– А є враження?

– Авжеж.

– І які ж?

– Вона надто спокійна. Значить, розповідає вже відпрацьовану версію.

– В якому розумінні «відпрацьовану»?

– Коктейль з брехні і правди. Версію типу «брудний мартіні». За п’ятнадцять місяців вона вже міцно зжилась з нею. Вона в неї вірить.

– Тобто солодка сексі щось приховує.

– Солодка сексі бреше як пес. Але відфільтрувати брехню від правди через контакт не вийде.

– І артефактів солодкої сексі в нас немає.

– Ага.

– Дохлий номер, подруго, – підсумував Ярковський, вкотре пошкодувавши про зникнення телепатичної опції. – Хоча б те добре, що вона підкинула нам інформацію про дві таці. Я б поспілкувався з тим офіціантом. З Мерегою.

– Так ми йдемо напиватись? – нагадала Sаня.

Вони вже завертали до увитого хойєю і аспарагусом літнього майданчику, коли озвався сотовий. Ярковський подивився на екран.

– Осинський? – підглянула автарку Sаня.

Ярковський торкнувся зеленої відмітки. Вислухав власника «Адміралу», спантеличено гмикнув.

– Що? – напружилась дівчина.

– Лепрекона отруїли.

– Сахневича?

– Так, – підтвердив Ярковський. – Анатолія Олександровича. Відправили на той світ. Осинський каже, що отруїли просто у робочому кабінеті. Поліція вважає, що отруту розчинили у коньяку. Здається, ми прискорили події. Необхідно терміново побалакати з Федором Андрійовичем.

13

Вертались вони у купейному вагоні. Стомлена дегустацією закарпатських вин, Sаня заснула, навіть не торкнувшись до пакету з постільною білизною. Ярковський подивився на її ногу в кросовці й помаранчевій шкарпетці, що звішувалась з верхньої полиці, й замовив у провідниці чаю.

Сьорбаючи теплу бурду, він подумки перескладав розмову з Кімі. Те, що розповіла колишня модель, розгорнуло до іншого боку його уявлення про фатальний квартирник Вержо. Ярковський також здогадувався, що це, радше за все, не останнє з можливих потрактувань тих подій. Підкладку травневої вечірки бачили і розуміли лише постійні відвідувачі салону. І в них, судячи з усього, були поважні резони нікому про неї не розповідати.

Ярковський допив чай, витягнув з торбинки кришталеву сферу, поклав її собі під подушку. Наставник категорично не рекомендував засинати поряд із джерелом холоду, проте Ярковський затявся. Сплячий стан полегшував вихід на петлі. Але, з іншого боку, зводив на пси можливості самоконтролю. Він заборонив собі навіть думати про те, на що перетворився б його розум, якби мешканцям холодного світу заманулось атакувати еспера уві сні.

Засинав він з пригодами. На сусідній полиці безжально хропів здоровенний дядько. Старий вагон скрипів і стогнав всіма пружинами та кріпленнями. Перші занурення Ярковського в сон були короткочасними; хропіння сусіда і хитання потягу висмикували його з безбарвного забуття. Він повертався на інший бік, щільніше завертався у куцу ковдру, намацував під подушкою кулю й знову пірнав до теплої прірви. Нарешті, з п’ятої чи, може, шостої спроби, Ярковський дістався глибин, звідки ані хропіння, ані підстрибування вагону вже не завертали його до реальності.

Жодних переходів. Жодних Стражів.

Лише відчуття вільного падіння та лапи крижаного павука у потилиці.

Чорний спалах.

Перед ним нерівне брудне скло, за яким вогні смолоскипів, танцюючі тіні та різкі звуки волинок і флояр. Він у тряскій кареті, оббитій оксамитом трав’яного кольору. Сидіння тверде, циліндричні подушки складені пірамідкою. На ньому…

«О чорт, – скрикує розум Ярковського, побачивши мереживні вставки плаття, кришталеві підвіски й бурштинові персні на тонких пальцях, – це ж жіноче тіло!»

І тільки тепер приходить відчуття незвичної порожнечі у межиніжжі.

Оператор видіння не дає йому ані хвилини на звикання до нових відчуттів. Карета зупиняється, хтось ззовні відчиняє дверцята. Навколо карети буяє середньовічне свято. Фігури, що немов зійшли з полотен Брейгелів, танцюють між довгими столами, поставленими впродовж брудної вулиці. Високий дрань горлає щось пісенне. Жінки верещать, певно від захоплення. Горять-тріскотять смолоскипи. Прислужник у хутряній шапці підставляє драбинку під поріжок карети. Встромлене у його кокарду фарбоване перо кумедно вібрує в такт волинкам.

Ще чотири драби в залізних кірасах і з алебардами шикуються між каретою і танцюючим натовпом. Тіло, в якому опинився Ярковський, рукою спирається на зігнутий карк кокардника й зграбно збігає драбиною на бруківку. Тіло щось каже, але говірка Ярковському не знайома.

Він розуміє, що в цій мандрівці йому не треба приймати рішень. Його справа спостерігати за цим впійманим петлями світом.

Тіло тим часом рушає вздовж довгої вервиці карет і візків до замкової брами. Міст опущено, решітку піднято на два людських зрости, під кам’яним заборолом входу кучкуються алебардники у блискучих шоломах і червоних, підбитих хутром, плащах. Тіло і він, разом з ним, відчувають навколишній холод.

Швидше, швидше до теплих надр замку. До розпалених коминів і жаровень, до вкритих килимами підлог, до фотелів, застелених ведмежими, оленячими і вепрячими шкурами. Крок, крок, ще крок. Чому карету зупинили так далеко? Неподобство.

Ось і двері. За ними високий передпокій, стрілчаста темна стеля, лампадки перед золоченими іконами, постать у фіолетовій епископській мантії. Присідання, благословення, гугнява латинь. Тіло піднімає очі на князя Церкви, Ярковський кашляє від несподіванки. У єпископа обличчя Бусурманка. Ті ж вперті зморшки над переніссям, ті ж жовті вогники в очах.

Тіло борзо минає передпокій і входить до зали. А та розкрилюється несподіваним простором, довгими нефами, розділеними рядами масивних колон. Дах чертогу губиться десь високо, у переплетінні почорнілих балок, з яких звисають похожі на панікадила свічкові люстри. На балках сидить, очікуючи свого часу, дрібне птаство. Запалені свічки повсюди – в настінних бра, на столах і високих, наче кафедри, помостах для дигнітаріїв і духовенства. В залі повно народу, що совається і гомонить у димній млі. Важкий зимовий одяг роздуває й без того огрядні тіла, блищать метали, їжачиться хутро, сяють камінці у прикрасах. Між людьми, під столами і лавами бігають мисливські пси.

Служник підбігає до тіла й щось щебече. Дебелі охоронці прокладають дорогу крізь натовп. Ярковський зауважує, що столи щільно заставлені наїдками та напоями. Смажена дичина спочиває на велетенських тацях, громадяться вежи з пирогів і книдлів, солені гриби, наче велетенські медузи, плавають у глибоких мисках, вино і медові настоянки янтарно світяться у пузатих пляшках та гранених графинах.

Тіло впевнено крокує повз цей парадиз. Його супроводжують цікаві, запитальні, заздрісні й хтиві погляди. Певно, його тілесна станція не з останніх за вродою, вирішує Ярковський і сповнюється гордістю. Служник тим часом відкриває перед ним ґратчасті двері. За ними нова, менша за розміром, зала. Тут тепліше, у велетенському комині перегорають на грань соснові колоди. Народу в цій залі небагато, а одяг на присутніх помітно розкішніший, аніж у великому чертозі. Вони розбиті на купки. Лілові архієпископські шапочки зібрались біля ніші з розп’яттям. Про щось теревенять. Є серед них один у крислатому капелюсі кольору стиглого помідору – кардинал.

Поряд з комином гріються дами. На них оксамитові плаття, палатини з соболиного та лисячого хутра. І золото. Надмір золота – литого, катаного, паяного, плетеного з тоненьких дротів. Зачіски заправлені під золоті сітки, навколо кіс закручені товсті золоті спіралі. Ще більше золота на пальцях, зап’ястках, шиях і поясах.

Тіло підходить до дам. Скривлені посмішки, стримані вітання.

«Аристократки, – розуміє Ярковський. – Зміїне кубло».

Чим більше він дивиться на обличчя золотих шляхтанок, тим більше вони здаються йому знайомими.

Авжеж, це ж обличчя салону Вержо. Ось, у темно-зеленому платті з мереживним жабо – Пелагея. Поряд з нею, облита золотистим атласом і лисячим хутром, сонцесяйна Кімі. Вона розмовляє з Маріанною, затягненою в атласний жупанчик з соболиною оторочкою і смарагдовими ґудзиками. Стара жердина у чорному з сріблом – Маргарита. А та бліда, у небесно-блакитному – Антоніна. Він шукає і не знаходить примадонни, Варвари з Ілоною, Ліни і ректорки.

«На що натякає куля? – розмірковує Ярковський. – Вона підказує, що шукати вбивцю треба серед цих пасажирок? Чи це випадковий підбір акторів? І де їхні чоловіки? У великій залі?»

В одну мить всі навколо перебудовуються. Шляхетні дами, духовенство, слуги, а з ними й тілесна станція синхронно повертаються до входу і згинають спини. Навіть кардинал схиляє дзьобату голову.

До зали входить молода пара. Обидва у білих з золотом камзолах, неосяжних крохмальних жабо та всипаних дорогоцінним камінням поясах. Жінку Ярковський впізнає відразу, обличчя чоловіка йому не знайоме. Королівське подружжя. Барбара-Варвара і… Сигізмунд?

За королівською парою сунуть князі і придворні. Потім у процесії виникає коротка пауза, відтак до малої зали заходить огрядна пані у чорному. Її сиву голову охоплює обруч у вигляді зубчастої корони, всипаної дрібними перлами. Сахневич і Бусурманко в образах похмурих єпископів шанобливо підтримують сиву достойницю за лікті. Обличчя у багатьох з присутніх помітно напружуються. Молоді жінки присідають, вітаючи стару, а залою пробігає передзвін золотих прикрас.

«Королева-мати, – розуміє Ярковський. – Бона Сфорца. Чи не у виконанні колишньої примадонни?»

Він намагається порівняти стару королеву з тими зображеннями Пшеладовської, які бачив в інтернеті, але з обличчям Бони відбувається щось дивне. При намаганні роздивитись детальніше воно наче розфокусовується. Врешті-решт Ярковський припиняє спроби.

З бічних дверей до зали впурхує зграйка молодих служниць у білих платтях. Вони розносять присутнім келихи з вином. Першими найпишніші келихи отримує королівське подружжя. Передавши королеві келих, служниця обертається. Ярковський впізнає в ній відьму з попереднього видіння. Її обличчя усміхнене, а в очах непроглядні тіні. Королева-мати кидає блискавичний погляд на Барбару-Варвару. Та якраз слухає короля, що припав губами до її вушка. Сміється. Ярковському здається, що краєчком ока вона вловлює погляд Бони. Стискає губи. Не відпивши, ставить келих на стіл.

Натомість тілесна станція Ярковського не відмовляє собі у вині. Біля неї з’являється шляхтанка з обличчям Ілони. На її обличчі відчай, підкреслений бузковим оксамитом плаття з величезними буфами і срібними ґудзиками. Ілона ставить свій срібний келих на інкрустовану зеленим оніксом тацю поряд із невеликим золотим келихом матері Сигізмунда.

Краєм ока він бачить єпископа-«Бусурманка». Той з владним виглядом щось говорить високому пану з жезлом, якого еспер кількома хвилинами раніше ідентифікував як розпорядника свята. Той догідливо киває. Поряд зі столом раптом виникає відьма зі жбаном і доливає у всі келихи. Як тільки вона рушає до виходу, кремезний слуга двома руками підхоплює оніксову тацю і несе її до центрального столу, де навколо Сигізмунда і двох королев кружляють вельможні постаті на чолі з кардиналом.

Тілесна станція тим часом потрапляє у чоловіче коло. Навколо неї громадяться фігури воїнів у розшитих шнурами жупанах і шкіряних чересах, за які заткнуті перначі і булави. Вони п’ють, їхня голосна розмова перемежається дзеленчанням келихів. Фігури заважають Ярковському спостерігати за королевами. Між плечами перначників на мить знову виникає обличчя Ілони. Воно вже геть пурпурове, очі злі, буфи вібрують як риб’ячі зябра.

Кричать «Vivat!»

Перначники обертаються в бік королівського подружжя. Монарші особи зливаються у довгому поцілунку. Келихи злітають догори, гучний «Vivat!» ще й ще підноситься до стельових балок замку. Ярковський помічає, що на столі стоїть вже інша таця з келихами. Вона інкрустована бірюзою. Хтось щось шепоче тілу у вухо. Те обертається до входу. Стара королева з єпископами і кількома дамами якраз виходить з малої зали.

Раптом погляд тіла зупиняється на дзеркалі, приєднаному до великого комода. Тепер Ярковський знає, у яке тіло запроторила його куля. Граційна білошкіра жінка з обличчям Ліни Бурис. Червоне із зеленим доміно, атласне плаття з тісним корсетом, висока зачіска зі срібною діадемою і кольоровими перами.

А ще у дзеркалі видно, як відпиває з келиха молода королева. Ярковський може поклястись, що келих цей не золотий, а срібний.

У залу вривається недоречний вібруючий звук. Еспер розуміє, що петля зрушилась, що ще мить – і він повернеться до нічного потягу.

«Чому вона п’є зі срібного келиха?» – він молить тілесну станцію наблизитись до центрального столу, щоби детальніше роздивитись те, що стоїть на ньому. Але погляд жінки у доміно не відривається від молодих офіцерів. Ті щось їй кажуть, вона сміється.

Вібруючий звук повторюється. Тепер він голосніший, вимогливіший.

«Ну подивись, подивись на свою королеву, дурепо! Подивись!» – верещить есперова монада, але тілесна станція її не чує.

Втретє навалюється вібруючий звук. Він реве, ламає силовий каркас заблуканого часу, вириває Ярковського з видіння.

14

[№ 29- Гаїн Гурґен Давидович, п’ятдесят три роки, охоронець, військовий пенсіонер; № 2- Осинський Микола Григорович, п’ятдесят шість років; № 28- Богдан Мерега, офіціант ресторану «Риба Аврора», двадцять шість років, неодружений]

Вібруючий звук висмикнув Ярковського зі сновидіння. Він намацав смартфон, щось мукнув у нього.

– Ви у якому вагоні? – запитав голос Осинського.

– У восьмому.

– Моя людина зустріне вас, – сказав і поклав трубку.

Ярковський глянув на відмітку годинника. До прибуття залишалось хвилин двадцять. Над ним виникло заспане личико Sані.

– Хто дзвонив?

– Замовник. Нас зустрінуть.

– Сподіваюсь, не той чорт з охорони.

– Сподівайся. Доброго ранку.

– Угу, – бурмоче Sаня, зістрибуючи з полиці. – Найдобрішого.

Ярковський сів. Перш за все потрібно проаналізувати те, що підказала куля, вирішив він. Поки враження ще свіжі.

Поки ще свіжі підказки. Чи то натяки.

Щодо когось з обслуги.

Щодо мети і замовника.

До купе заглянула провідниця, віддала квитки й нагадала про нічний чай.

Ярковський розплатився і почав одягатись. Як тільки він зашнурував кросівки, повернулась Sаня і щедро роздала навколишній задусі аромат дорогих парфумів. За вікном вже тягнулись міські квартали.

Знову задзвонив телефон. Чоловічий голос повідомив, що чекає в авто на вокзальній площі.

День розпочався.

За кілька хвилин вони вже сідали до сріблястої «камрі», за кермом якої розвалився Гаїн. Той посміхнувся Sані як добрій знайомій.

– Привет, гипнотизёрка.

Та відвернулась, пустивши охоронця в «ігнор».

Гаїн гмикнув, похитав головою, «камрі» рушило в бік міського центру.

– Куди їдемо? – поцікавився Ярковський.

– Наверное, слышали о Сахневиче?

– Так.

– Николай Григорьевич приказал за вами присмотреть. Чтобы чего не случилось.

– А може статись?

– А чому ні? – Погляди Гаїна та Ярковського зустрілись у дзеркалі заднього огляду. – Сейчас едем в офис. Там Григорьевич с вами маленько побеседует, а я потом проинструктирую.

– Інструктор, мля, – пхикнула Sаня.

– Сама виновата. «В Афганистане, в чёрном тюльпане», – передражнив дівчину Гаїн. – Ты бы перед тем наездом позвенела чайником: на кого можно рога наставлять, а на кого медицина не рекомендует.

– У тебя чайник, ты и звени.

– Злая, да?

– Да.

– Ну и злись себе. В следующий раз умней будешь.

За кілька хвилин авто зупинилось біля будинку, де знаходився офіс «Адмірала». Гаїн повів Ярковського з Sанею не до головного входу, а до тих сходів, які від господарського двору вели до підвалу, карткою відчинив металеві двері і завів їх до темного приміщення. Спалахнув пунктир настінних плафонів – вони стояли на початку коридору, обличкованого зеленуватими пластиковими панелями.

– Вперёд, – скомандував охоронець і рушив туди, де коридор впирався в решітку.

– Ви бачили, хто саме поставив отруєну пляшку на білу тацю? – запитав його Ярковський.

– Куда?

– На белый поднос. Там два подноса было – белый и чёрный.

– Ты про ту вечеринку? – нарешті зрозумів Гаїн. – Так там шампанское на подносы не ставили, только бокалы.

– А кто разливал?

– Официант разливал. Богдан.

Вони дійшли до решітки, охоронець набрав код на замку, відсунув ґратчату панель, зайшов за неї, відчинив бічні двері. За ними відкрилось щось на кшталт конференц-залу з овальним столом і баром. За металевою стійкою, на полицях, вишикувались пляшки з дорогим алкоголем.

– Располагайтесь, – запросив гостей Гаїн. – Бар в вашем полном распоряжении. Там, под стойкой, есть чипсы, орешки. Наслаждайтесь. Григорьевич скоро подойдёт. Тут, – він відсунув непримітну панель у стіні, – лифт. Прямое сообщение с кабинетом шефа.

– І довго нам тут сидіти?

– Не знаю. Но то, что здесь вы в полной безопасности – гарантирую. Приятного аппетита.

Гаїн зайшов до ліфту. Двері закрились, панель сама встала на місце. Ярковський зробив Sані секретний знак – їх могли не лише підслуховувати, але й бачити. Дівчина кивнула, рушила до бару. Вона скептично оглянула харчові запаси, вибрала паку з фісташками, висипала їх на тарілку.

– Я пити не буду, – кивнула вона на пляшки.

– А води там немає?

– Лише алкоголь.

– Пиво?

– Щось таке, – Sаня видобула з-під стійки дві банки лагеру, придивилась до написів. – Порошкове.

– Покотить.

Дівчина знизала плечима, окинула поглядом зал, підсумувала:

– Мишоловка.

Ярковський відкоркував пиво. Щось підказувало йому, що розмова з Осинським буде не з приємних. А в мишоловці й поготів.

Власник «Адміралу» змусив чекати на себе півтори години. Він вийшов з ліфту у супроводі Гаїна. На Осинському був жовтий спортивний костюм, комунікатор висів на шиї.

– Як доїхали? – поцікавився він.

– Хріново, – Sаня дивилась на адміральського зятя з-під лоба. – Чоловіки хроплять і смердять.

– Вийдеш заміж за правильного пацана, літатимеш власним літаком.

– Нафиг такая правильному, – гмикнув Гаїн. – Ни кожи, ни рожи, а злости на трёх пантер.

– На себя посмотри, угрёбище лесное, – ніздрі Sані роздулись, як каптур атакуючої кобри.

– Не гоніть бєса, й без вас голова болить, – Осинський сів за стіл, глянув на охоронця:

– Давидич, налий мені віскаря. От лише не «лейблу». Чогось фундаментальнішого, – він подивився на екранчик комунікатора. – І собі теж… Отакої з бідним Лепреконом, – обернувся до Ярковського. – Жив собі поживав простий пострадянський мільйонер Анатолій Сахневич, добра наживав, і – гоп-стоп! – брикнув ніжками. Як на мене – гнило брикнув. Не чекав я, чесно кажучи, такого сюрпризу. А що ти, маестро, мені на все це скажеш?

– Ви підозрюєте, що це якось пов’язано з нашим розслідуванням?

– Ти так і будеш питанням на питання відповідати? – гримнув Осинський. – А сам не втикаєш, ні? Кого іншого я, по-твоєму, маю підозрювати? Прибульців з Марса? П’ятнадцять місяців нікого не труїли, все було тихо-мирно. А як тільки ти виліз людей розпитувати, відразу маємо свіжого жмура. В мене, маестро, є лише одна відповідь – ти таки його зачепив. Шакала зачепив. І поки ти добирався до Толіка Сахневича, отой шакалюга зіграв на випередження.

– Якщо пам’ятаєте, я ще при першій нашій зустрічі попереджав вас: ворог нанесе другий удар.

– І ти його спровокував.

– К гадалке не ходи, – підтримав шефа Гаїн. – Горбатыми своими расспросами кодло потревожил.

– Давидич, я тебе не питав.

– Извините, Николай Григорьевич.

– Твоє слово, – Осинський спрямував на Ярковського важкий погляд.

– Може бути. Логіка в цьому є.

– Твої дії?

– Ви казали, що Сахневича вбито у його кабінеті. Я би хотів туди потрапити. Або ж, принаймні, потримати в руках пляшку з тим коньяком.

– Це щось прояснить?

– Так.

– Впевнений?

– Так.

– Що я тобі казав? – Осинський підморгнув Гаїну. – Наш маестро рветься в бій.

– Молодой, гарячий, – вищирився охоронець. – В бой он рвётся. Экспрессом на кладбище.

– Отож бо, – власник «Адміралу» одним ковтком спорожнив стакан віскі. – От що я тобі скажу, Сан Санич: до кабінету ми з тобою тепер не потрапимо. Не вийде. Поки що. А пляшку я тобі дістану. Але теж не сьогодні. Це тепер основний речовий доказ, з ним експерти працюють. Ще якісь варіанти є?

– Я хотів би поспілкуватись з Мерегою. З офіціантом.

Осинський розсміявся.

Потім дав щигля стаканові. Той жалібно дзенькнув й сковзнув до Гаїна. На полірованій поверхні стола залишився мокрий слід.

– Наливай.

Охоронець взявся за виконання. Адміральський зять оперся ліктями на стіл, примружився на цівку золотавої рідини. Ярковський й без телепатії відчув його самовдоволення.

«Алкоголь його стимулює», – відмитив про себе еспер.

– Уяви собі, я передбачив, що тобі закортить потріщати з халдєєм, – сказав Осинський. – Ще вчора передбачив. Він зараз нагорі, в офісі.

– Давайте його сюди.

– Ти готовий?

– Ми готові, – Ярковський зробив наголос на «ми».

– А може, вам краще там потріщати, – Осинський підняв догори вказівний палець. – У цьому бункері смурна енергетика.

– Нормальна тут енергетика.

– Ну, як скажеш, – Осинський кивнув Гаїну.

Охоронець рушив до панелі, що закривала вхід до ліфту.

– Ми будемо спілкуватись утрьох, – повідомив Ярковський. – Я, моя асистентка і Мерега.

– Інтимний процес?

– Щось типу того.

– А якщо він на тебе накинеться? Або на неї? – чоловік Пелагеї кивнув на Sаню.

– Ми дамо собі раду.

– Як скажеш, – повторив Осинський, допив віскі, підвівся й теж рушив до ліфту.

– Ще один момент, – зупинив його Ярковський.

– …?

– Мені потрібні свічки.

– Он там ще є кілька, – власник «Адміралу» вказав на вбудовану в стіну шафу. – І дивіться, не спаліть мені бункер.

Гаїн за кілька хвилин повернувся з офіціантом й відразу залишив конференц-залу. Мерега опинився у темному приміщенні, освітленому лише двома свічками. Їх поставили на стіл обабіч кришталевої кулі. За столом, у кріслі головуючого, розташувався Ярковський, а Sаня сіла біля вхідної панелі ліфту. Так, щоби офіціант міг бачити її лише краєм лівого ока. Цю позицію вона називала «точкою розхитування».

Мерега виявився невисоким молодиком з безбарвним вузьким обличчям і темним волоссям, заплетеним у дрібні косиці. Одягнений у білосніжний кітель та чорні, ретельно напрасовані брюки, у «мишоловці» він виглядав дещо кумедно. Його, певно, висмикнули просто з робочого місця. Якщо офіціант і хвилювався, це ніяк не відбилось на його зовнішньості і поведінці; він радше з цікавістю розглядав Ярковського та його кулю.

Еспер вкотре згадав про переваги телепатії. Він доторкнувся до перенісся, наче шукаючи кнопку увімкнення опції. Дарма.

– Ви знаєте, навіщо вас сюди запросили? – почав він допит.

– Мені сказали.

– Ви готові відповідати на наші питання?

– Залежить від того, про що саме ви будете питати.

– Про події восьмого травня минулого року.

– Я вже про них розповідав. Неодноразово.

– Ми знаємо, – вступила у розмову Sаня. – Але нам також відомо, що ви не були до кінця відвертим.

– Це неправда. Я сказав все, що знав.

– Я читав ваші свідчення, – кивнув Ярковський. – Ви детально розповіли слідчому про сервірування столу та маніпуляції з отруєним шампанським, але при тому жодним словом не згадали про ритуал двох таць.

– Ритуал двох таць? – глипнув очима Мерега. – Це ви про що?

– Чорна таця, біла таця, – промуркотіла Sаня. – Чорна киця, біла киця, на хвостах у них китиці.

– На столі було дві таці для келихів – чорна і біла, – нагадав Ярковський.

– Так, здається, – погодився офіціант. – І що з того?

– Ви знали, що в салоні Пелагеї Вержо існують два ворожі одне одному угруповання, кожне з яких п’є шампанське, так би мовити, зі «своєї» таці?

– Ні, не знав. Мене таке не цікавить.

– Невже? – муркнула Sаня.

– Так, – обернувся до неї Мерега.

– Ви ж обслуговували вечірки Вержо на постійній основі? – хитро посміхнулась дівчина.

– На постійній основі їх обслуговував наш ресторан, – офіціант посміхнувся у відповідь, як здалось Ярковському, рефлекторно. – Хто саме буде працювати на зібраннях у Пелагеї Дмитрівни, вирішувала наша менеджер Таня. Якщо вона посилала мене, то працював я.

– Ми вас зрозуміли, – кивнув Ярковський. – Ви пам’ятаєте, скільки було пляшок шампанського?

– Так, пам’ятаю. Їх було дві.

– Чому так мало? Там було двадцять п’ять гостей.

– Ви помиляєтесь. Було двадцять три запрошених до вечері. Ви порахували Пелагею Дмитрівну з Миколою Григоровичем. Але ж вони не були гостями. Ми вже мали досвід щодо кількості алкоголю. Мені казали, що Пелагея Дмитрівна зберігала якісь там військові звичаї і не заохочувала чоловіків до шампанського. Того вечора було дванадцять жінок. Я на дві таці поставив дванадцять келихів. Ті пляшки були великі. Одна пляшка йшла на шість келихів. Шість келихів з золотими поясками і монограмами на одну тацю і шість на другу. На попередніх вечірках не всі жінки пили шампанське… До речі, там було багато іншого алкоголю, було червоне і біле сухе вино. Тому замовили лише дві пляшки.

– Вони були однаковими?

– Хто?

– Пляшки.

– Ні, різні. Одна була з брютом, інша – з напівсолодким.

– А чому так?

– Я не знаю.

– Тоді таке питання: як ви знали, на яку тацю ставити брют, а на яку напівсолодке?

– Просто так поставив.

Sаня піднесла вказівний палець до підборіддя. Цей жест означав: клієнт бреше. Ярковський мав таке ж відчуття.

«Штурмуємо», – вирішив він.

– Ви впевнені? – запитав з притиском.

– Так.

– А ця магічна куля, – Ярковський кивнув на кришталеву сферу, – показує мені, що ви, шановний, кажете неправду. Точніше, брешете як останній пес.

– Я не знаю, що там показує ваша куля… – знизав плечима офіціант. – Можете вірити мені, а можете вашій кулі. Мене це не обходить.

– Ваша біда, Богдане, не в тому, що я вірю цій усевидячій кулі. А друга, ще більша, ваша біда у тому, що цій кулі вірить Микола Григорович. Я думаю, що він запропонує вам пройти випробування на поліграфі. Це якщо буде в доброму гуморі. Або ж ви поспілкуєтесь з начальником його служби безпеки. Кажуть, що він краще за поліграф виявляє брехунів.

– Я не брехун, – Мерега несамовільно видав своє занепокоєння, кинувши швидкий погляд на Sаню. А до того він двічі смикнув за край свого кітелю.

– Добре, тоді ми припиняємо розмову. Якщо ви вирішили ціною кар’єри і власного здоров’я прикривати вбивцю, то це суто ваша справа. Щиро вам співчуваю.

– Ви…

– Розмова закінчена, – Ярковський потягнувся за смартфоном. – Я доповім Осинському, що маю всі підстави вважати вас співучасником злочину.

– Співучасником? – перепитав Мерега.

– Так. А ви як думали?

– Це буде наклеп. Злочинний наклеп… і гріх.

– За гріх згадав, – хіхікнула Sаня. – Ваша ресторація і монастирі обслуговує?

– Магічна куля ніколи не помиляється, – Ярковський зробив наголос на «ніколи».

– Це якась маячня! Якась чортова куля… Якийсь сатанізм… – нарешті офіціанта залишила удавана байдужість. Sаня поклала три пальці собі на коліно. Ярковський розкодував: «клієнт пливе».

– Ви не впадайте в нерви, – порадила Sаня. – Якщо ви безгрішний, то зможете це довести судді і присяжним.

– Я вже все довів на слідстві.

– Здається, ви забули сказати їм про найголовніше.

– Маячня… – Мерега мотнув головою, наче відганяючи примару.

– Не грайте тупого, – стомленим голосом мовив Ярковський. – Краще скажіть правду і живіть собі спокійно. Інакше спокійного життя вам не бачити. І ви це знаєте не гірше за мене. У вас немає впливових родичів або друзів, які б вас захистили. Ви – ніхто. Навіть якщо ви не ніколи не вийдете з цієї будівлі, хто вас шукатиме? Може, ваша мати-пенсіонерка? Або ваша сестра з чоловіком, які ховаються в селі від колекторів? Скільки там вони винні банку?

– Чого вам треба?

– Щоби ви чесно розповіли, хто спонукав вас поставити напівсолодке на білу тацю.

– І все?

– Все.

– Оце те, що ви хотіли від мене дізнатись, так? – офіціант тягнув час. В нього, судячи з усього, були якісь специфічні уявлення про збереження гідності у діжці з лайном.

– Так.

– Можна, я присяду?

– Ні, не можна.

– Чому?

– Бо не можна.

– Ви на мене тиснете.

– Ми ще й не починали, котику, – запевнила Sаня. – Але ти нас змушуєш.

– Я вам не котик.

– Зараз занявкаєш і станеш котиком, – Sаня додала до свого голосу найсолодших тонів. – Чемним голубим котиком.

– Викликай охорону, – звернувся Ярковський до Sані. – Це вже стає нецікавим.

Та кивнула й активувала сотовий.

Мерега поправив зачіску, розщіпнув верхній ґудзик кітелю. Відтак почав:

– Добре, я скажу… Спочатку напівсолодке стояло разом з порожніми бокалами на чорній таці, але перед самим фуршетом на кухню прийшов Федір Андрійович. Він подивився на етикетку і сказав, що у Юлії Стефанівни діабет.

– Так ви знали про чорну і білу таці?

– Всі знали.

– Вся обслуга і всі гості?

– Обслуга знала і постійні гості знали. За рік до того… отруювання на зібранні читали лекцію про шахи. Гросмейстер читав. Він казав, що в якомусь давньому індійському трактаті йшлося про те, що шахи є універсальною моделлю і людських стосунків і змагань між богами. Після того вони стали називати Пелагею Дмитрівну білою королевою, а Юлію Стефанівну – чорною.

– Хто став називати?

– Та всі. Бусурманко, Ципорин, журналіст цей…

– Костик, – підказав Ярковський.

– Здається, Костик, – кивнув Мерега. – І художник їх так називав і Бусурманкова Антоніна також.

– І відтоді на стіл ставили дві таці?

– Саме так. Нас попередили, що їх треба ставити вже з повними бокалами, на протилежні кінці столу на початку фуршету, відразу після закінчення засідань.

– Хто попередив?

– Наш менеджер-розпорядник.

– Таня?

– Ні, тоді був інший менеджер, він потім звільнився. Тоді ще на тацю, поряд з бокалами, ставили шахматні фігурки. Але Пелагеї Дмитрівні це не сподобалось і фігурки забрали.

– А чому їй не сподобалось?

– Там фігурки були особливі. Королеви були як статуетки, зовсім голі, і королі з офіцерами теж. А пішаки взагалі були зроблені у вигляді членів з яйцями. Кумедні були фігурки. З чорного і білого мармуру.

– Значить, ви стверджуєте, що Федір Андрійович Бусурманко сказав вам поставити отруєну пляшку на білу тацю? Я правильно вас зрозумів?

– Так.

– А чому ви не сказали це слідчому?

– Він не питав.

– Ви знову брешете, – втрутилась Sаня. – Це вже смішно, Богдане. Ви взяли гроші за мовчання? Шантажували Бусурманка?

– Так, – кисло прошепотів Мерега.

– Скільки?

Офіціант облизав пересохлі губи, похитав головою.

– Я питаю, скільки?

– Він давав мені кожного місяця долари… По п’ятсот доларів.

– Не густо, – зауважив Ярковський.

– Він більше не мав.

– Ви перевіряли?

– Так.

Ясинський і Sаня перезирнулись.

– Ви вважаєте його отруювачем?

– Ні.

– Чому?

– Я бачив, як він… Коли Антоніна втрачала свідомість, він страшно кричав. І взагалі… Не лише ваша куля знає, коли люди брешуть.

– Якщо він не труїв, то навіщо давав вам гроші?

– Тепер це вже ви тупого граєте, – Мерега скривив щось подібне на посмішку. – Хто б йому повірив, що він не винний. Це по-перше. А по-друге: якби про це дізнався Осинський, він би перестав платити за лікування Антоніни. Я думаю, що друге було для нього важливішим.

– Ну ти й крєндєль, – прошипіла Sаня.

– У кожного свої проблеми, леді, – на обличчя офіціанта повернулась маска байдужості. – Я можу йти?

– За вами прийдуть, – погляд Ярковського випадково впав на кулю й все його тіло вкрилось холодним потом. В кришталевій глибині наче відкрився крихітний сірий екранчик. Він ясно побачив там ноги повішениці Рози Казимирівни. Ярковський змигнув, екранчик щез.

«Що це було?» – запитав він чи то кулю чи то самого себе.

Поміркувати над видінням йому завадили Осинський з Гаїним. Вони вийшли з ліфту, Осинський ввімкнув світло.

– За мною, – наказав Гаїн Мерезі; обоє зайшли до ліфту.

– Я все бачив, – сказав власник «Адміралу», коли стінна панель тихим клацанням повідомила, що заїхала на своє місце. – Тут в мене відеокамери.

– Ми здогадувались.

– Цей щурик поверне всі гроші.

– Бусурманкові?

– Мені.

– Сподіваюсь, ви не вірите у причетність Федора Андрійовича?

– Вірю, не вірю… – Осинський зайшов за барну стійку, налив собі віскі. – Я з ним побалакаю. Сьогодні.

– Про що?

– Про японську поезію.

– Може, спочатку ми? – озвалась Sаня.

– Ні, не ви, – похитав головою Осинський. – Я сам буду з ним говорити, сам… А вас Давидич відвезе за місто, на мою дачу. Там вам буде безпечно.

– Нехай він відвезе нас туди, куди я скажу, – запропонував Ярковський.

– І куди це?

– В мене є надійне місце.

– Надійне? – Осинський скептично примружився. – На моїй дачі триметровий паркан, цілодобовий відеонагляд, охоронці.

– Якщо я відчую конкретну небезпеку, то сам проситиму вас про захист.

– А ти її зараз не відчуваєш, ні?

– Ні. Тим більше… – Ярковський запнувся.

– Що «тим більше»?

– У Сахневича також були і паркани і охорона.

– Це точно… – кивнув Осинський. – Не відчуваєш, значить… Добре, що не відчуваєш. Скажеш Давидичу, де та твоя ничка, вас відвезуть. Вибачте, Оксано, що не запрошую пообідати, – посміхнувся він в Sанін бік. – Самі бачите – не життя, а суцільний форс-мажор.

15

– Це також твоя хата? – Sаня скептично оглянула інтер’єр квартири. Старі обої де-не-де випнулись пухирями. Дверцята антресолей провисли.

– Ні. Колись Солтис купив її для всіх, – Ярковський пройшов до кухні й перевірив вміст холодильника. Упаковки з плавленим сиром та рибні консерви, які він минулого місяця поклав в лоток під морозильною камерою, лежали неторканими.

– Для всіх? – Sаня зайшла до кухні слідом за Ярковським. Тому здалось, що дівчина принюхується до повітря.

– Він тоді, шість років тому, зібрав цікаву команду.

– Я щось про це чула, – зізналась Sаня, не припиняючи підозріло ворушити ніздрями. – І ти був у команді?

– Так, був… А чого це ти там винюхуєш?

– Щось смердить. Тут сміття виносять? – Дівчина відкрила дверцята під мийкою. – Авжеж, не виносять.

– Нехай споночить, я все винесу.

– Споночить? – перепитала Sаня.

– У сенсі «стемніє».

– Ти на філолога вчився?

– Ні, я закінчив історико-архівний.

– Слухай-но, Ярковський, – Sаня присіла на кухонний стіл. – Ми з тобою сто років знайомі, а я ж про тебе ніфіґасі не знаю. Ти такий закритий чувак, що мені аж страшно. Ні, чесно, мій радар тебе в упор не фіксує. Тебе ані на Фейсбуці, ані «Вконтакте» немає. Ніколи про себе нічого не розповідаєш. Не еспер, а цілий секретний агент.

– Сайру їсти будеш? – Ярковський поставив консерви на стіл.

– Я все їсти буду. А поки я їстиму, ти мені розкажеш про команду Солтиса.

– Навіщо тобі?

– Я хочу все знати про Солтиса. Я ж нібито його учениця.

– Чому «нібито»?

– Він знайшов мене за півроку до смерті. Тільки я почала роздуплятись в ESP [25], як – бац! – Наставник двинув коні.

– Це не має значення. Ніколи не кажи «нібито учениця». Ти – медіум, психонавт школи Солтиса. Крапка.

– «Психонавт» – горбате слово.

– Зате точне.

– Я хочу бути еспером.

– А я хочу яхту з двома моторами і бунгало на Мальдівах. І що з того? – Ярковський знайшов відкривачку й заходився відкривати банку з сайрою. – Чесно кажучи, я й сам мало що знаю про Наставника. Він більше працював з дівчатами.

– З тією татаркою, з Айсу?

– І з нею, і з іншими. Він любив дівчат-психонавтів.

– В сенсі «любив»? Спав з ними?

– У всіх сенсах, – Ярковський остаточно подолав спротив бляхи. – Візьми з шафки миску… Я кажу миску, а не тарілку. Глибоку. І виделки.

– Значить, у Наставника був гарем, – підсумувала Sаня, голодними очима спостерігаючи, як Ярковський перекидає шматочки сайри до миски.

– У Наставника, Sанька, гарему не було. У Наставника була команда. Яка вміла знаходити і знищувати монстрів. А все інше – лірика.

– Щасливі були часи? Golden age? – дівчина скорчила мармизу. – Справжні мисливці за привидами, так?

– Так, – погодився Ярковський, підсунув рибу та сир до Sані. – Щасливі часи. Смачного.

– Дякую, шеф, – дівчина загорнула шматок сайри у сирний пластівець. – Виходить так, що я Солтису не сподобалась. Він мені ліжко не пропонував.

– В останні місяці йому було не до дівчат. Він передчував свою смерть.

– Виправляв карму?

– Давай про щось інше.

– Я зануда? – примружилась Sаня.

– Ні, але давай про інше. Не про Солтиса.

– Чому?

– В цих стінах, – Ярковський обвів поглядом кухню, – спогади напрягають. Я тут, свого часу, відгріб конкретного стрьому… Це, до речі, щодо щасливих часів.

– Тоді говоритимемо про тебе.

– Що «про мене»?

– Наприклад: чому ти не продовжив збирати монети, як твій батько?

– Це складне питання.

– А я й не спішу.

– По-перше, мій батько досягнув у нумізматиці певної досконалості. Такої досконалості колекціонери досягають лише завдяки напруженому служінню своїй колекції. Справжній колекціонер служить їй як божеству. Самовіддано, без огляду на обставини, на близьких і рідних. Я так не вмію. Не можу. Тому не хочу бути недолугою тінню великого нумізмата.

– Ніколи не думала, що ти перфекціоніст.

– Ти мене не дослухала. Якщо задаєш питання, то май терпіння дослухати відповідь.

– Вибачте, шефе.

– Ти знаєш, як загинув мій батько?

– Його вбили.

– Для того, щоби довести колекцію до повної досконалості, батькові залишалось придбати лише дві монети. Лише дві, але дуже рідкісні і коштовні. На батька вийшов один чоловік. Вийшов через інтернет. Сказав, що в нього є одна з тих монет. Золотий з номіналом у двадцять гульденів. Він хотів за нього великі гроші. В батька таких грошей не було. Вони торгувались у чаті. Потім зустрілись у парку. Я пам’ятаю, що в батька аж руки трусились, коли він повернувся з тієї зустрічі. Монета була справжньою й добре збереженою. Не затертою. Це рідкісне, коли старе золото не затерте. Золото ж м’яке: якщо монета була в обігу навіть півроку-рік, її рельєф починає стиратись, вона втрачає в ціні. Колекціонери полюють за монетами з незайманим карбом, як мисливці за реліктовою дичиною. Іноді влаштовують цілі сафарі. Батько тоді теж запалився, став зичити гроші, врешті-решт зібрав потрібну суму, взяв з собою друга й пішов до парку. Більше ми з мамою його живим не бачили.

– А друг?

– Надійний був друг. Броніслав. Він і до того батька страхував у таких випадках. Його тоді вбили разом із батьком. А між іншим, Броніслав був боксером, на флоті служив. Здоровенний такий, як шафа. Та й батько мій не з дрібних. Мало хто міг його один-на-один завалити.

– Як їх вбили?

– Заточкою. Слідчій сказав, що була засада, що на них у парку чекали. Діяли професійно. Два удари – дві смерті. Гроші, зрозуміло, забрали. Найдивніше те, що вбили їх удень, у людній частині парку, але ніхто нічого не бачив і не чув. Ніхто й нічого. Й потім тіла вісім годин пролежали поряд з парковою стежкою й теж – ніхто, нічого. Кажуть, що пси по всьому району вили. А люди не бачили. Містика. Наче їх затягли до іншого виміру й там вбили. Якщо без подробиць, то було так: я почав щось підозрювати по обіді. Прогулявся парком. Там усе так спокійно було: сонце світило, діти грались, каруселі крутились, продавали цукрову вату і повітряні кульки, волохата поні возила малих у візочку. Я двічі проходив тією стежкою, на якій їх вбили. А знайшли їх лише пізно ввечері, коли мама і Броніславова Світлана підняли людей на пошуки.

– Але ж того крєндєля з монетою можна було легко знайти.

– Його й знайшли.

– І що?

– В нього виявилось алібі. За дві години до того, як батько вийшов з дому, він попав в ДТП й на момент злочину знаходився в травмопункті з переламаною рукою. Купа свідків, медичні експертизи і все таке. Менти пробивали його зв’язки з криміналом, але нічого не пробили. Сказали, що, можливо, батько був необережним у розмовах.

– І ти в це віриш?

– Звісно, що ні. Батько при чужих не тріпався. Про колекцію – тим більш.

– А монета?

– У Парковому Домі казали, що її купив іноземець. Через три роки дуже подібний на неї двадцятник виставлявся на аукціоні. І там був проданий за фантастичні гроші. Утричі дорожче, аніж продавали батькові. Колекційні монети, бони, ордена ніколи не дешевшають. Вони лише зростають в ціні, зростають швидше за банківське золото. Як антикваріат. У монети вигідно інвестувати. Якщо в тебе будуть гроші…

– …то я звернусь до нумізматів. Дуже дякую за пораду, – Sаня тривожно подивилась на стелю, де причаїлась зграйка комарів. – Отже, саме смерть батька відвернула тебе від нумізматики?

– Боги вбивають своїх служителів. Навіть відданих, – Ярковський відкрив кватирку, перевірив кріплення антимоскітної сітки. – Боги жорстокі.

– Але ж це не колекція вбила твого батька?

– На речі можна дивитись з різних точок зору… – Ярковський скрутив зі старої газети інструмент для хльоскання комарів, поліз на стілець. – Можна дивитись так (лясь!). А можна й інакше (лясь!). Як би там не було, я служу іншим богам.

– Я помітила.

– Молодець (лясь!).

– А ти сам не намагався дізнатись, хто вбив батька?

– Щоби шукати (лясь!), треба за щось зачіпитись (лясь!).

– Тепер в тебе є куля.

– По-перше, вона не моя, а родини Балтера (лясь!). А по-друге, я ще не впевнений (лясь!), що зможу працювати з нею за межами цієї справи (лясь!), – він переможно оглянув стелю, змахнув хлопавкою павутину над антресолями. – Ніби всіх повбивав.

– Тепер твоя черга розповідати, – Ярковський зістрибнув зі стільця і сів напроти Sані. – Чому ти застрягла на примітивному рівні?

– В одному тупому фільмі медіум на такий наїзд відповідає: «Я нестабільна».

– А знаєш, я люблю «Зоряний десант». Бувають і тупіші фільми.

– Бувають, – погодилась дівчина і зустріла погляд Ярковського з тим виразом на обличчі, з яким Коллін Порш розстрілювала інопланетних жуків [26]. – Я відповіла.

– І хто ж визначив ту твою… нестабільність? Солтис?

– Ні. Інший.

– І ти впевнена в його компетенції?

– Я сама відчуваю, що нестабільна. «Маяки» зриваються з ритму, контакт не фокусується…

– …крокодил не ловится, не растёт кокос, – кивнув Ярковський. – Ти не перша на цій дорозі. І навіть не тисяча перша. Все це можна відшліфувати, о моя психонавтко. Чи, може, психонавтиця? Шкода, що Солтис не встиг з тобою попрацювати.

– Знущаєшся?

– Щось типу того. Статтю читав про надмасивні чорні діри, які ховаються в центрах галактик. Кажуть, що вони ніби кротові нори. Єднають світлі і темні всесвіти. Чула про такі об’єкти?

– Чула, – буркнула Sаня.

– Вони також нестабільні.

– А це до чого?

– А до того, що всі тунельні позиції в ESP нестабільні.

– Тунельною позицією мене ще не обзивали.

– До речі, не найгірша з позицій. Принаймні рідкісна і центрова. Усяких там білих і жовтих карликів у галактиці як гною, а надмасивна чорна діра одна-однісінька. Вся решта крутиться навколо неї. Така собі королева зоряного острову.

– Я не королева, я нестабільна black sheep [27]. Навколо мене лише козли різні крутяться… Не смикайся, не про тебе.

– За це щиро дякую. Між іншим, Sанька, козли завжди крутяться навколо нерозкритих потенціалів. Козли їх відчувають – hold up! – й намагаються присмоктатись до потенціалу, поки він не став очевидним, а для козлів недосяжним. Коли ти розкриєш свій потенціал, козлів як вітром здує.

– Може, це ти зробиш мене королевою?

– Не виключено, – Ярковський підморгнув дівчині, – що ми утрьох складемо команду, не гіршу за Солтисову.

– Утрьох? – та зробила великі очі.

– Ти, я і куля.

– Команда мрії! – розсміялась Sаня. – Ти здивуєшся, але я не проти.

Вони заснули в одному ліжку.

Ярковський, Sаня і куля.

Куля вела себе чемно й жодним чином не заважала двом іншим членам dream teem обмінюватись ніжними епітетами, цілунками та секреціями.

Потім Sаня заснула, а Ярковський ще довго дивився в стелю, згадуючи ті дні, коли він чекав у цій квартирі свого Наставника. Відтак він пошепотів над кулею древню мантру, поклав її під подушку й пірнув у сон.

…Ярковський висить у безмежному, наповненому зірками, просторі. Під ним розгортає світлові спіралі вихор Чумацького Шляху. Він відчуває безжальні енергії, які вирують у тих спіралях, і променеві хвилі, що котяться вздовж і впоперек зоряних рукавів. Він чує, як на далеких світах кубляться міріади інопланетних жуків, як вибухають спорами мерехтливі гриби-люмінофори, а броньовані хробаки вгризаються у надра крижаних хребтів. Він чує плюскіт метанових боліт і землетруси на молодих, огорнених сірчаними туманами, планетах. Оператор сну розгортає перед ним мільярдолітні вектори Творіння, а розумне згущення, що знову пролізло до його голови, пропонує порівняти божественну велич космосу з нікчемністю земних справ.

Він розуміє, що спокуса порівняння є чимось подібним на шпаги Стражів і відкидає спокусу. Він каже розумному згущенню, що велич галактик не відміняє страждань самотніх, а краса зоряних колисок не відкупає жах замучених і забутих. Розумне згущення відповідає на цю сентенцію холодом, що здається Ярковському посмішкою, а чому саме нею – він не зміг би пояснити жодною відомою йому комбінацією слів та образів.

Раптом галактичне видіння щезає. Він бачить велику, немов зала, кімнату, де чоловіки у костюмах і жінки у вечірніх платтях кубляться зграйками навколо шведського столу. Оператор сну «наводить різкість» на групу людей, що розмістилась у ніші, на канапах в стилі «помпадур». Ярковський впізнає Бусурманка, незвично богемного у стильному клубному піджаці і метелику. Той стоїть поряд з канапою, на якій розташувалась, судячи з усього, подружня пара. Чоловік з худим нервовим лицем, одягнений у світлий вельветовий однобортник, підкреслено власницьки кладе руку на плече ефектної молодої брюнетки. На тій рівно стільки одягу, скільки необхідно, щоби жінка не виглядала зовсім голою. Шию брюнетки прикрашає кольє авангардного дизайну. Брюнетка притягує чоловічі погляди і відверто тішиться цим.

На сусідню канапу, розвернуту в бік комину, присідає немолода дама з горностаєвою горжеткою. Її щільно обливає (кращої асоціації Ярковському підібрати не вдається) чорне плаття, на якому при найменшому русі спалахують крихітні блискітки. Висока зачіска дами підкреслює бездоганну форму її шиї, горду посадку голови і маленькі вушка з акуратними діамантовими сережками. Ярковському здається, що граційна дама, складаючи свій образ (свідомо чи несвідомо), апелювала до знаменитого портрету Єрмолової [28]. За цією асоціацією та за поглядом Бусурманка, спрямованим на неї, він остаточно впевнюється, що бачить Юлію Пшеладовську. Він і раніше зустрічав в інтернеті фотографії примадонни, але там вона була значно молодшою, у сценічному гримі та оперних платтях.

Розумне згущення наче випускає лоскотливі мацачки. Ярковський смикається і з цієї миті невиразний шум складається у голоси. Бусурманко читає вірш:

…те, що любиш,

завжди розпадається на біле і чорне,

на фрагмент і надмірність,

на троянду і дохлого віслюка,

на знаряддя і ціль,

а іноді й на її відсутність;

і всі спроби з’єднати роз’єднане,

придумати третього,

або ж закликати Бога

впираються в ігри шматків,

в нескінченні і стомливі

ігри шматків.

Він замовкає. Брюнетка дарує поету чарівну посмішку. Чоловік з нервовим обличчям робить дивний жест, немов стирає долонею крейдяний напис на дошці.

– Федь, ти все зіпсував отими «шматками», – каже він. – Геть все зіпсував.

– Чому? – цікавиться Пшеладовська.

– Не можна пхати такі слова до поезії. Не можна.

– Як на мене, доречне слово, – примадонна по-пташиному нахиляє голову, хитро дивиться на чоловіка з нервовим обличчям. – Поезія вміщає в себе весь всесвіт.

– І навіть більше, – додає брюнетка й легенько штовхає чоловіка ліктем. – Антін, фінансисти не розуміються на поезії.

(Антін? – схоплюється Ярковський. – Це, певно, Вілігжанін, номер п’ятнадцятий, а брюнетка – його дружина Наталія.)

– Фінансисти на всьому розуміються, – чоловік знімає руку з плеча Наталії. – Фінансисти відчувають, куди вартує інвестувати, а куди ні.

– Ви, Антін, у «шматки» не інвестували б, правда ж? – запитує Вілігжаніна примадонна й кидає швидкий змовницький погляд на Бусурманка.

– Я би подумав.

– Наталья Андреевна, вы хорошеете с каждым днём, – чує Ярковський незнайомий голос. У простір, на якому сфокусував увагу оператор видіння, з’являється новий персонаж. Моложавий джентльмен з обличчям Деніела Крейга цілує ручку Вілігжаніній.

– У вас вчуся, Володимире Євстахієвичу.

(Професор Ципорин, номер дванадцятий, – ідентифікує персонажа Ярковський.)

– Нам сподобалась ваша доповідь, – примадонна відважує в бік Ципорина формальну посмішку.

– Но не понравилась Пелагее Дмитриевне, – розводить руками професор. – Она только что отчитала меня за однобокий подход к теме.

– Й у чому ж вона побачила «однобокость»? – цікавиться Бусурманко.

– В недооценке роли её отца.

– Це надто суб’єктивно, – кривить рот Пшеладовська. – Поки не розсекретили всі військові документи, важко визначити роль адмірала. Я можу помилятись, але думаю, що однобічність тут ні до чого. Думаю, що справа зовсім-зовсім в іншому. Пелагеї хотілось чогось сенсаційного. Чогось такого, що б вразило журналістів. Отих Костиків, – вона очима вказує на зграйку гостей біля вікна. – Щоби вони збудились, перейнялись та підняли в інтернеті хвилю. Вона ж і до цього постійно натякала при Костиках, буцім-то саме її батько поставив крапку в планах нацистського реваншу. Її видатний, геніальний й всіма недооцінений батько. Авжеж. А ваша доповідь, Володимире, була для журналістів… скажімо так: занадто академічною.

– Ані тобі літаючих тарілок, ані гранітних свастик і вівтарів з арійськими жерцями, – підтримує примадонну поет.

– Я учёный, – підсумовує Ципорин.

– Сідайте з нами, – Вілігжаніна відсовується, звільняючи місце на канапі.

– С удовольствием.

В ту мить, коли Ципорин сідає поряд з брюнеткою, оператор перемикає видіння.

Знову та сама зала, але без золочених канап і комину. Стелю вкриває ампірна ліпнина, на жовтій побілці спочивають широкі смуги сонячного світла, святково блищить навощена підлога. По кутам зали розставили порцелянові вази з живими квітами. Там, де у попередньому видінні стояв стіл, тут розпросторилось біле піаніно. За ним сидить дівчинка з білими стрічками, заплетеними до куцих кісок.

Високі двері відчиняються, до зали заходить чоловік у мундирі радянського адмірала.

– Лага, ты снова отлыниваешь от занятий, – каже він.

– Я не отлыниваю.

– Ты не занимаешься, ты просто просиживаешь время. Я уже два часа как приехал и не слышал, чтобы ты занималась.

– Ты совсем не хочешь побыть со мной.

– Мы же с тобой договорились, – рука адмірала лягає на вплетені в коси стрічки. – Ты поступаешь в музыкальную школу и мы все вместе едем в Евпаторию. Все вместе.

– И с Юлией Стефановной?

– При чём здесь Юлия Стефановна?

– Ты ведь к ней сегодня ездил, да?

– Кто тебе это сказал? Мама?

Видіння спалахує золотом і гасне.

Хтось боляче штовхнув Ярковського в бік. Ще не вийшовши свідомістю з освітленої сонцем зали, він знаходить просто над собою обличчя Sані.

– Ти, милий друже, хропиш, як скажений бегемот, – повідомляє дівчина. – Дістав.

16

[№ 14 – Костик Маріанна Іванівна, журналістка, 33 роки, № 29 – Гаїн Гурґен Давидович, п’ятдесят три роки, охоронець, військовий пенсіонер; № 2 – Осинський Микола Григорович, п’ятдесят шість років]

Залишок ночі пройшов без сновидінь. Еспер і медіум довго, майже до опівдня не вставали з ліжка. Моменти зближень Sаня проклала різноманітними спогадами. Поки вона розповідала про волонтерську роботу з аутистами та психічно травмованими, Ярковський міркував про нічні підказки. В ньому ворушились недобрі передчуття. За давньою звичкою причинно обумовлювати свій психічний стасис він пов’язав їх з енергетикою квартири. Його навідала здогадка, що це саме він колись заселив тутешні кімнати мандрівними страхами.

«Чому не дзвонить Осинський? – тривожився він. – Чим закінчилась його розмова з поетом? Що виявили експерти у справі Сахневича? Може, самому подзвонити?»

Ярковський вже виліз з ліжка й почав збиратись до супермаркету за харчами, коли на комоді завібрував сотовий.

«Нарешті!» – еспер стрибнув і схопив телефон, як хижак хапає здобич.

Але його чекало розчарування. На екрані висвітився не номер Осинського, а гламурна аватарка Маріанни Костик.

– Привіт, – вкралось до вух знайоме муркотіння. – Як поживає найвидатніший з магів?

– Так собі поживає, – не збрехав Ярковський.

– Даш мені коментар по останнім подіям?

– По останнім подіям? Якщо ти мені про них повідаєш.

– А ти, типу, не в курсі.

– Типу ні.

– Не бреши.

– Клянуся. Щоб я здох на Хеловін.

– Оригінально, – голос Маріанни скинув з себе муркотливість, як змія стару шкіру. – Якщо так піде далі, почну писати статтю під назвою «Дожити до Хеловіна».

– І що ж там за біда?

– Справді біда. Чотири нові смерті у справі Вержо, а великий маг без поняття.

– Чотири смерті? Чотири? – передчуття були недаремними. Хто саме? Ярковському раптом спало на думку, що Осинський не дзвонить тому, що пекло не підтримує послуг його мобільного оператора.

– Сахневич, Бусурманко і подружжя Вілігжаніних, – повідомила журналістка. – Щось ти захрип, дорогенький. Що, не очікував на такий поворот?

– Я знав лише про Сахневича.

І після довгої паузи:

– А що сталось з поетом?

– Поета знайшли мертвим десь за містом. Там в нього будиночок у садовому товаристві чи щось таке. Помер п’ять-шість днів тому, вже розкладатись почав. Є підозра на отруєння, так само, як і у випадку з Сахневичем. Вілігжаніни померли на добу або дві пізніше. Але ніхто в місті про те не знав аж до сьогодні, бо вони були на Мальдівах, на якомусь там дуже віддаленому і дикому острові. Вони любили екстремалити, то була їхня постійна тема. Ми з Данилом щойно прочесали тамтешні сайти. Якщо вірити доблесній мальдівській поліції, Антін помер просто на пляжі, а благовірна пережила його на кілька годин. Ведеться слідство, задіяні кращі сили, бла-бла-бла. А ще – увага! – на тілах знайшли плями. Надзвичайно підозрілі плями. Що скажеш?

– Я поки що нічого не буду казати, але як тільки матиму якусь інформацію, тобі передзвоню.

– І жодних здогадок, версій?

– Вибач, я в шоці.

– Ок. Розумію. Чекатиму. І… будь обережним.

– Ти також. Па.

Роз’єднання.

– Що сталось? – вистрибнула з ліжка Sаня.

Ярковський переповів їй те, що почув від журналістки.

– Вона каже, що Бусурманко помер п’ять або шість діб тому, – Sаня почала бурмотіти, загинаючи пальці. – Це ж якраз після того, як ми з ним «ізабеллу» пили. Наступного дня, так?

– Так виходить.

– Можуть на нас повісити.

– Легко.

– І що робитимемо?

– Будемо сподіватись, що Осинський нас прикриє.

– А якщо не прикриє?

– Якщо, якщо… – Ярковський знизав плечами, знайшов шкарпетку, почав одягатись. – Мене інше турбує. Якщо, маленька, Осинський правий, якщо ми з тобою запустили якусь механіку знищення, то, значить, за нами стежили погані хлопці. А як вони стежили? Хто вони?

– І ці «погані хлопці» поперлись аж на Мальдіви труїти Вілігжаніних? – Sаня скептично гмикнула. – Маячня повна…

– Можливо, їм ще тут чогось підсипали… Ти бачила мою другу шкарпетку?

– Не бачила.

– Потрібно дізнатись, коли саме вони вилетіли з Борисполя… Де ж та клята шкарпетка…

– Скажи Осинському, щоби відрядив нас на Мальдіви, – Sаня знову застрибнула до ліжка. – Хочу в тропіки. Під пальми. Негайно.

– Не з нашим щастям, – так і не знайшовши шкарпетку, Ярковський рушив на кухню. – Каву? Чай?

Осинський підняв слухавку лише по обіді. Сказав, що знає про нові отруєння, призначив зустріч у кав’ярні, яку його бізнес-партнер побудував у глибині паркової зони.

«Я вже на місці. Тут безпечно», – запевнив він.

Ярковський наказав Sані не вистромлювати з квартири носа й викликав таксі. Він добувся до кав’ярні за десять хвилин. Авто Осинського стояло на парковці, а біля входу курив і мружився на сонце Гаїн.

– Подожди три минуты, – зупинив він Ярковського. – У Григорьевича тёрки там.

– А «здрасте»?

– Здравствуй-здравствуй, болт мордастый. Давно не виделись.

– Какие-то вы, Гурген Давидович, сегодня неприветливые. С чего бы это?

– А я всегда такой.

– Жизнь не удалась?

– С жизнью всё нормально. С такими, как ты, общаться западло. Вся приветливость из меня эмигрирует.

– Зря эмигрирует. Я белый и пушистый.

– Ты – ошибка природы, шаман недоделанный. Копаешься в людских мозгах, зарабатываешь уродством. Тебя только в цирке показывать, Мессинг грёбаный.

Ярковський не встиг відповісти на цей наїзд. З кав’ярні вийшов Осинський і з ним кілька чоловіків спортивного вигляду. Власник «Адміралу» коротко потиснув руку одному з них, й ті рушили до автівок. Осинський побачив Ярковського, жестом закликав його до кав’ярні.

Вони пройшли до окремої кабінки, де на столі стояв невеличкий прилад з куцими антенками.

– Це «антипрослушка», – пояснив Осинський. – Сідай, я замовив салати і лососеві стейки. Що питимеш?

– Пиво.

– Знову пиво? – перепитав власник «Адміралу». – Ти що, міцнішого не вживаєш?

– В даній ситуації не ризикну.

– Ситуація специфічна, – погодився Осинський.

– Ви в курсі про Вілігжаніних?

– Зв’язувався з нашим консулом у Шри-Ланці. Він на контакті з поліцією. Але мене зараз інше турбує. Експерти дали мені висновок по Сахневичу. Так от, ніякої отрути вони не знайшли, хоча ураження шкіри і внутрішніх органів вказують саме на отруту…

– А може…

– Ти, Сан Санич, дослухай мене, не перебивай. Я вчора переслав весь той експертний фарш до Німеччини. Є там в мене один спеціаліст. Сьогодні зранку він мені передзвонив. В нього є два, скажімо так, міркування. Два фахові міркування. По-перше, він переконаний, що Сахневича таки отруїли і отрута інша, аніж та, яку знайшли у шампанському минулого року. По-друге, він сказав, що тип уражень свідчить про отруту з пролонгованою дією. Німець поки що не може сказати, скільки часу пройшло від моменту попадання отрути в організм Сахневича. Може, кілька днів, а може, й кілька місяців.

– Пролонгована дія, – кивнув Ярковський. – Повільна отрута, значить.

Він хотів поділитись з Осинським раптовою здогадкою, але до кабінки якраз принесли салати. Поки офіціантка приймала додаткове замовлення, Ярковський ще раз обміркував ситуацію і вирішив приберегти свою гіпотезу до кращих часів. Натомість, коли офіціантка випорхнула з кабінки, він запитав:

– А коли зроблять експертизу по Бусурманку?

– Обіцяли до завтра зробити.

– Я б хотів подивитись висновки експертів.

– Навіщо тобі?

– Для повноти картини.

– А насправді? – Осинський відірвався від лососини, з-під лоба глянув на Ярковського.

– Мені сказали, що Федір Андрійович помер приблизно шість діб тому.

– Десь так.

– Ми з Sанею перед тим з ним пиячили, – Ярковський почухав підборіддя-п’ятку. – В нього на дачі. По-дорослому так накотили.

– І що з того?

– Хочу впевнитись, що нам з малою не оголосять підозру.

– Не оголосять, не бійся, – власник «Адміралу» повернувся до рожевої риб’ячої плоті. – А що ж це ти з Федьом так злосно пиячив? Ти ж казав, що утримуєшся?

– Тоді ми з малою поета на контакт брали.

– І як?

– Не дуже, – визнав Ярковський. – Він закритим був, настороженим. Ще й нас намагався на ритм підсадити. Не простий був дядько. В малої навіть видіння було – Гамельнський щуролов.

– Щуролов? – ще один швидкий погляд з-під доглянутих сірих брів. – Правильне видіння, Сан Санич. Просто в десятку. Покійник, скажу тобі, ще з шкільних років фраєрів на пустому розводив. Гратись з людьми любив. Той ще був маніпулятор.

– А ніби ж творча людина.

– Творчі люди найнебезпечніші, – визначив Осинський, спостерігаючи як офіціантка ставить перед Ярковським бокал зі світлим. – З митцями, скажу тобі, розслаблятись не варто. І чимдалі в ліс, тим товщі партизани… Я, Санич, Федя покійного сильно підозрював. В нього стало б розуму і отруту знайти і все розпланувати.

– Отруїти власну дружину?

– Міг і помилитись, усяке буває. Але тепер що вже про те казати… – Осинський підняв стакан з віскі. – Крапка. Не Федь це зробив. Земля йому пухом.

Вони випили.

– Післязавтра Федя ховатимуть, – повідомив адміральський зять. – Від цвинтаря поїдемо на поминки до Паркового Дому. Ви з малою також підтягуйтесь. Там цікаво буде.

– На коли?

– О першій будьте десь в районі парку, я зателефоную.

– Не боїтесь?

– Мої люди слідкуватимуть за столом. Та й відеокамери там повісимо. Не думаю, щоби отой шакал знов ризикнув з отрутою.

– Той шакал страшенно розумний, – Ярковського наздогнала свіжа хвиля недоброго передчуття. На кабінку наче впала тінь Паркового Дому.

– Та й ми не лохи, – підморгнув есперові Осинський. – До речі, ти на Wiber’і?

– Де?

– Це така програмка для смартфонів, типу «скайпу». Добре захищена від третіх зайвих. Весь бізнес тепер тріщить по Wiber’у.

– В мене звичайний сотовий.

– То купи собі смартфона, не збіднієш. Від завтра, Сан Санич, ми з тобою спілкуємось виключно через Wiber.

– Так я побачу експертні висновки? – нагадав Ярковський.

– Побачиш, – кивнув Осинський. – Принесу на поминки. І навіть не на твої.

17

[№ 12 – Ципорин Володимир Євстахійович, професор історії, 70 років; № 25 – Сахневич-Пшеладовська Юлія Стефанівна (відома як «примадонна»), колишня оперна співачка, 57 років; № 13 – Костик Данило Кімович, журналіст, письменник, 45 років, № 14 – Костик Маріанна Іванівна, журналістка, дружина Данила, 33 роки; № 21 – Гжесь Маргарита Петрівна, поетеса, 60 років]

День прощання з Федором Андрійовичем Бусурманком випав сонячний і спекотний. Ярковський і Sаня зайшли в Парковий Дім задовго до першої. Сек’юріті Осинського вже перекрили доступ до другого поверху. Ярковський вияснив в них, що поминки за поетом відбудуться у Банкетній залі. Поки він розпитував охоронців, попри них понесли бляшані і пластикові скрині з ресторанними стравами.

– Вони опломбовані! – зробила великі очі Sаня.

– Само собою, – гмикнув охоронець. – Гурґен Давидович сам пломби ставив. Ніхто нічого не підкине.

– Хто це? – запитав різкий голос за спиною Ярковського.

– Це від Миколи Григоровича, – доповів охоронець.

Ярковський озирнувся. Перед ним стояв огрядний чоловік у бездоганному темно-синьому костюмі і тупоносих лакованих черевиках. З короткою зачіскою та акуратними вусиками він нагадував джентльмена з реклами гаванських сигар. Таке собі втілення старої впевненої класики. Пахло від нього дорогою перукарнею. Краєм вуха еспер почув злосне сичання Sані й здогадався, що перед ним легендарний начальник служби безпеки Осинського.

– Не знаю вашого ім’я та по батькові… – почав Ярковський.

– А навіщо вам моє ім’я і по батькові? – джентльмен байдужо і майже просвітлено дивився в очі Ярковському.

– Ну… для звертання.

– Пусте, – ледь примружив очі джентльмен, нагадавши Ярковському той вираз скептичної зверхності, що регулярно з’являвся на обличчі власника «Адміралу». – Звертатись, при потребі, будете до Миколи Григоровича. А він мені перекаже. Якщо, звісно, виникне така необхідність.

– Ок, – погодився Ярковський. – І коли все почнеться?

– Коли приїдуть з кладовища.

– До зали ви нас не пустите?

– Зараз не пущу.

– А на четвертий поверх ми можемо пройти?

– Можете, чому ж ні, – джентльмен обернувся до охоронців й ті відступили у глиб сходового майданчику.

Коли вони піднялись на третій поверх, Sаня збуджено зашепотіла:

– Це ж був той гад, що мене допитував. Це таке падло. В нього посмішка, як…

– Зараз він не всміхався.

– Тобі пощастило.

– Напевне. Він виглядає крутішим за Гаїна.

– Нема базару… А куди ми йдемо?

– Хочу показати тобі лігво нумізматів. Якщо, звісно, там відкрито.

– Цікаве лігво?

– Принаймні, зможемо там зачекати до початку поминків. Там, до речі, є крісла… – Вони якраз дістались четвертого поверху і Ярковський зауважив, що двері до кабінету Балтера привідчинені. – О, диви, Антей Маркович на місці.

За дверима на Ярковського чекав сюрприз. Напроти Балтера, у старому шкіряному кріслі, зручно розташувався Ципорин. Професор невимушено витягнув довгі ноги, від чого задерлись напрасовані брюки і за манжетами шкарпеток накреслилась бліда шкіра ніг. Він був повбираний в усе чорне: костюм, сорочку, краватку з вафельним рельєфом. Лише краєм сорочкового коміру йшла вузенька яскраво-жовта смужка, що контрастувала з суцільним трауром. В реальності Ципорин був ще схожішим на постарілого і посивілого Деніела Крейга.

– Добридень, – привітався Ярковський.

– Лёгок на помине, – розквітнув назустріч есперові Антей Маркович. – А я как раз рассказывал Владимиру Евстахиевичу о тебе и твоём отце.

– Очень интересно, да, очень, – підтвердив професор. – В наше время очень модно обладать паранормальными способностями. И не только модно, но и выгодно. И деньги приличные и слава, и на костёр за колдовство не пошлют. Так что, вас, господин Ярковский, можно поздравить – вам повезло.

– В некотором роде, – ввічливо посміхнувся еспер. – А вот эта девушка, – він підштовхнув Sаню до кабінету, – умеет читать мысли и вводить в глубокий гипноз.

– А как зовут девушку? – Ципорин зміряв Sаню швидким оцінюючим поглядом.

– Саней меня зовут.

– Вам нравится мужская форма имени «Александра»?

– Ага.

– И вы действительно можете читать мысли? – брови Ципорина склались «дашком».

– Без проблем.

– Я же тебе говорил! – невідомо чому зрадів Балтер.

– Про неё ты ничего не говорил, – зауважив професор і звернувся до Sані:

– Можете продемонстрировать свои способности?

– Здесь?

– Если это возможно. И не поймите, Бога ради, мою просьбу, как желание вас унизить. Я вполне понимаю разницу между клоунами и людьми, обладающими особенным даром. Мне просто интересно.

– Без проблем, – знизала плечами Sаня. – Сказать вам про что вы сейчас думаете?

– Да.

– Вы пытаетесь представить как я выгляжу… – ляснула себе по стегнам дівчина, – без одежды. Кстати, я выгляжу намного лучше, чем вы себе представляете.

– Браво! – розсміявся Ципорин. – Я приму к сведению.

Він звернувся до Ярковського:

– Антей Маркович сказал, что вы, по поручению Осинского, занимаетесь расследованием всех этих отравлений. Я понимаю, что собранные вами сведения конфиденциальны, но хотя бы намекните: чего нам ждать дальше?

– Я думаю, что отравлений больше не будет.

– Вот как… – професор навіщось кинув погляд у вікно, за яким сяяло сонце. – Это объективный вывод или ваше частное мнение?

– Частное мнение.

– Понятно, – кивнув Ципорин.

– А мне, прошу прощения, ничего не понятно, – стрепенувся Балтер. – Если, Саша, ты не знаешь, кто преступник, то как ты можешь утверждать, что отравлений больше не будет? Это же ерунда какая-то, а не частное мнение.

– Антей, не заводись. Господин Ярковский связан контрактом с Осинским и не может нам докладывать о своих умозаключениях, – прийшов на допомогу есперові професор.

– Я надеюсь, что скоро всё прояснится, – сказав Ярковський.

– Дай-то Бог, – зітхнув Балтер.

– А вы не были на похоронах? – запитав старого еспер.

– Мы с Антеем Марковичем ходили на панихиду, – відповів за Балтера Ципорин, – но на кладбище не поехали. В нашем возрасте, знаете ли, лучше воздерживаться от кладбищенских надрывов. Кстати, господин Ярковский, вы не в курсе, кто приказал перекрыть второй этаж?

– Служба безопасности Осинского.

– И об этом я тоже тебе говорил, – майже прошепотів Балтер, дивлячись на протилежну стіну, наче у порожнечу. Ярковському раптом здалось, що Антей Маркович вже сильно «підшофе». Батько колись сказав йому, що Балтер практично не п’є. Але все тече, все змінюється, подумав еспер. Тим більше, коли людина в поважному віці не дочекалась визнання і пошани, та ще й пережила смерть небоги.

Ярковському не подобалось блефувати. Йому зрідка вдавалась переконлива брехня, а ще рідше – красиві імпровізації. Проте цього разу спокуса виявилась сильнішою. Він зробив крок до крісла, майже навис над Ципориним і запитав:

– Владимир Евстахиевич, почему вы не взяли бокал с чёрного подноса?

– Что? С какого подноса? – професор різко підібрав ноги, немов боявся, що Ярковський на них наступить.

– Тогда, на последнем салоне. Покойный Фёдор Андреевич сказал нам с Sаней, что вы всегда пили шампанское после докладов, а в тот раз к бокалу даже не притронулись.

– Не взял, да. А почему, собственно, вас интересуют мои фуршетные предпочтения?

– Потому что с чёрного подноса тогда взяли только четыре бокала. Из «команды Пшеладовской» шампанское пили Фёдор Андреевич, Сахневич и супруги Вилигжанины. Я так понимаю, что хозяйка салона не одобряла мужчин, пьющих шампанское. И свита Чёрной королевы пила его демонстративно, чтобы лишний раз подразнить Пелагею.

– Да? Вы так понимаете? – Ципорин провів пальцями по скроням, наче заправляючи за вуха неіснуючі пасма волосся. – И кто же вам об этом всём рассказал? Покойный Бусурманко?

– Нет, не он.

– А кто?

– В своё время узнаете.

– Даже так, – пальці професора знову побігли скронями. – В своё время, говорите… Интересно, и кто ж это помнит такие подробности?

– Есть такие.

– Я вас понял, да, – після секундної паузи мовив Ципорин. – Так вот почему вы решили, что не будет новых отравлений.

– Ты понял, а вот я опять ничего не понимаю, – безнадійно похитав головою Антей Маркович. – Таки вообще ничего. О каком подносе идёт речь? Какая «команда Пшеладовской»? Какая «свита»? О чём вы сейчас говорили?

– И всё-таки, – дожимав Ярковський професора, – почему лично вы уклонились от годами установленного ритуала?

– А с чего вы взяли, что я всегда его придерживался? Это неправда. А в тот раз я не пил, потому что проходил курс лечения. Пил лекарства, не совместимые с алкоголем… И, кстати, вы не совсем точно перечислили приобщившихся, как вы сказали, к ритуалу. Юлия Стефановна тогда тоже взяла бокал с чёрного подноса.

– Брала и пила?

– Этого я не помню, – Ципорин знов торкнувся волосся за вухом. – Увы, господин Ярковский, я не обладаю такой феноменальной памятью, как ваш… скажем так, анонимный источник.

– Мой источник видел на чёрном подносе два нетронутых бокала.

– И что из этого? – перейшов у контрнаступ професор. – Вы решили, что с бокалов на чёрном подносе пили умершие в последние дни? Да? Вы полагаете, что в этих бокалах был некий яд, убивающий людей через четырнадцать с половиной месяцев, не раньше и не позже?

– Допустим.

– Тогда, господин Ярковский, я вам скажу, что ваша гм… версия весьма-весьма шаткая. Фантастическая версия. Не менее фантастическая, чем те бредни о мстительных арийских жрецах, с которыми носится известная вам журналистская семейка, – Ципорин знов витягнув ноги. – А если Юлия Стефановна всё-же пила шампанское? Что тогда?

– Саша, ты думаешь, что Фёдора, Сахневича и супругов-бизнесменов отравили тогда же, когда и Илону? В мае прошлого года? – нарешті зрозумів Балтер. – Владимир Евстахиевич прав: это действительно звучит нелепо. Одни умирают сразу, а другие почему-то через год. Странно… Ты меня удивляешь.

– Господин Ярковский, согласитесь, что у каждого человеческого организма свой особый обмен веществ, – продовжив контрнаступ історик. – Неужели вы верите, что можно синтезировать яд, одинаково действующий и на мужчин и на женщин, на молодых и на пожилых? Яд, чьё действие синхронизировано на таком временном промежутке?

– Я не исключаю существования веществ с подобными характеристиками.

– Это ваше умозаключение базируется на каких-то исследованиях, примерах? Я могу с ними ознакомиться?

– Оно базируется на моей интуиции.

– Гм… Без комментариев.

Ципорин замовк, й заходився демонстративно розглядати власні нігті. Антей Маркович дивився на еспера вкрай несхвально.

– Ми підемо погуляємо, – напружену паузу зім’яла Sаня, що досі мовчки спостерігала за імпровізаціями Ярковського. – Саша обіцяв мені показати Парковий Дім.

– А ви ніколи тут не були? – перейшов на українську професор.

– Колись мама приводила мене сюди на бальні танці, але це так давно було.

– Бальные танцы, да… «Это школа танцев Соломона Пляра, школа бальных танцев вам говорят…» – Ципорин посміхнувся Sані. – Авжеж, молоді люди, погуляйте, подивіться. Тут справді є на що подивитись… Ми побачимо вас на поминках?

– Сподіваємось, – кивнув Ярковський. – З покійним письменником ми зустрілись лише одного разу, але він, чесно кажучи, нас вразив, – він кинув оком на свою супутницю. – Особливо Саньку.

– Большой был оригинал, – кивнув Балтер. Окуляри старого сповзли на самий кінчик носа; очі застигли, вдивляючись у нетутешнє. – Но как поэт, так себе. Сплошные самоповторы.

Було помітно, що Антей Маркович хотів ще чогось додати, але Sаня вже вивела еспера з кабінету. Вона ледь не силоміць потягнула його до сходів, енергійно шепочучи:

– Ну ти й бівєнь, Ярковський, бівєнь стопудовий!

– Чому?

– Тому! – вона штурхнула його в ребра. – Якщо вже про щось здогадався, то тримай це при собі, а не тринди перед скунсами.

– Ага, – гмикнув Ярковський. – Я, значить, бівєнь, а вони – скунси.

– Слонячий бівєнь і нафталінові скунси, – звузила простір своїх метафор Sаня. – Цим пасажирам нічого не треба було казати. Ні-чо-го! Особливо цьому професору. Він – кончений. Від нього гебешними службами тхне, як з… Чекай, стій!

Вони якраз проходили сходовим майданчиком третього поверху. Sаня зупинилась, наче наштовхнулась на щось невидиме. Її нігті вп’ялись Ярковському у долоню. Від несподіваного гальмування той ледь не впав.

– Що сталось?

– Там щось є.

– Де?

– Там, – Sаня вказала на високі скляні двері, за якими проглядалась перспектива високого неосвітленого коридору. – Я відчуваю.

– А що там може бути? Там якісь кабінети. Офіси громадських організацій.

– Підемо, подивимось.

– Поминки пропустимо.

– Підемо, – Sаня увійшла під арку, штовхнула двері.

– Ти відчуваєш привидів?

– Тихо! – дівчина піднесла палець до губ. – Йди за мною.

Ярковський озирнувся. Сходи і майданчик були безлюдними, знизу – певно з другого поверху – чулось невиразне гомоніння. Мармурова богиня на куцій колоні зачаровано дивилась на власне стегно, блищала бронза сходових прикрас.

Еспер зітхнув і рушив за Sанею.

Темний коридор зустрів їх складною комбінацією запахів. Аромат щойно звареної кави мішався з перестарілими запахами мастики, шкіри і фарби. А ще пахло лавандовою есенцією й кремом для взуття. Погляд Ярковського ковзнув табличками, укріпленими на найближчих дверях. За правими, якщо вірити тим табличкам, ховався благодійний фонд, за лівими – волонтерський штаб.

Напружена й виструнчена, немов той хорт, що зачуяв заячу лежку, дівчина вкрадливо просувалась коридором. Дивлячись на рух дівчини, Ярковський чомусь згадав, що в кабінеті Антея Марковича плече Sані постійно притискалось до його руки. Щось подібне до розумного згущення ворухнулось в його голові, а горло перехопив легенький, але теплий спазм. Він вже почав аналізувати ці незвичні відчуття, коли дівчина зупинилась перед дверима, оббитими порепаним дерматином.

Саме цієї миті двері відчинились й з них вийшов чоловік з голеною головою, оселедцем та вусами, що нагадав Ярковському мультяшних козаків, яких малюють на упаковках із сіллю та сірникових коробках. Навіть не глянувши на Sаню з еспером, чоловік рушив до сходів, діловито розмахуючи полами довгого дощовика.

«Як він не спечеться у тому плащі?» – подумав Ярковський, проводжаючи голомозого поглядом. Коли він знов обернувся до коридорної перспективи, Sані там вже не було.

«Зайшла до приміщення», – вирішив Ярковський.

Він підійшов до дерматинової двері і прочитав на ній табличку:

Обласне відділення

Національної Спілки письменників України

Ярковський відчинив двері. У вузькій кімнаті, заставленій книжковими шафами та канцелярськими столами, він побачив лише двох старших жінок в чорних платтях та хустках, також чорних.

Одна з них помітила Ярковського і повідомила:

– Поминальне застілля буде у Банкетній залі на другому поверсі.

– Я в курсі, дякую. Дівчина до вас не заходила?

– Яка дівчина?

– Молода, чорненька.

– Ні, – дві захустчені голови майже синхронно сотворили жест заперечення.

– Вибачте, – Ярковський зачинив двері й розгублено роззирнувся.

Темрява й далі вкривала стінні ніши та кесони високої стелі. Шум з боку сходів став виразнішим, натомість кавовий аромат майже зник. Дубовий паркет масно блищав, відбиваючи світло з далекого вітражу у кінці коридору.

«Куди ж вона поділась?» – Ярковський підійшов до протилежних дверей – на вигляд броньованих й без таблички, – взявся за нікельовану ручку.

Зачинені.

«Якась містика», – еспер крутнув головою, наче відганяючи мару, навіяну місцевими духами-щезниками.

Natura mutatur. Veritas exstinguit – згадав він напис на фасаді Дому. Суще, звісно, мінливе, але ж не настільки, щоби повнолітні дівчата безслідно зникали в офісному коридорі та ще й серед білого дня. Може, вона пожартувала? Сховалась? Але де?

Він рішуче рушив до наступних дверей.

Зачинені.

До наступних.

Також зачинені.

Горіло червоним вічко сигналізації.

Ярковському раптом стало лячно. Піт вкрив чоло і спину. Він повернувся туди, де три хвилини тому відчув свіжий запах кави. До дверей благодійного фонду.

Ярковський відкрив їх і опинився у просторому офісі з підлогою, вкритою сірим ковролином. Дві цибаті білявки пили каву, курили, сидячі просто на підлозі. Такі собі дві еталонні офісні бікси: гламурні зачіски з пасмами платинового кольору, яскравий макіяж, спідниці-міні, взуття на шпильках.

– Добридень, – привітався еспер.

– И вам здравствуйте, – ближча з білявок, кривлячи кармінові губи, запитально подивилась на Ярковського. – Вы по какому вопросу?

– Я шукаю свою дівчину.

– В каком смысле «свою»? – поцікавилась друга білявка, підсуваючи до себе попільничку. – Она ваша собственность?

– Ми прийшли сюди разом.

– Убежала?

– Щезла.

– Девушки так просто не исчезают, – примружилась ближча з білявок і випустила в бік Ярковського хмарку диму. – Она вас бросила. Я бы тоже бросила такого ботана.

– До побачення, – еспер вирішив не продовжувати безглуздої розмови.

Коли він вже зачиняв двері, в офісі сказали:

– А вся суть в том, что он поменял бутылки.

Ярковський вирішив, що йому почулось. Він кілька секунд стояв, тупо вдивляючись у коридорну темряву. Відтак рішучим ривком знов розчинив двері й отетерів.

Йому відкрилась зовсім інша кімната.

Ніякого сірого ковролину.

Жодної дівчини.

Офісний стіл з комп’ютером, бородатий чоловік в старомодних окулярах і ностальгійній футболці з Бобом Марлі, високі стелажі з картонними коробками. Запахи пластику і металу.

– Вибачте, – промимрив Ярковський й відчув, як хтось торкнувся його плеча.

Він акуратно закрив двері, глибоко вдихнув, озирнувся й побачив невдоволену мармизу Sані.

– Ти де пропав?

– Я пропав?

– Я тебе вже півгодини шукаю. Тобі Осинський не дзвонив? Там вже поминки почались.

– Це я тебе шукав.

– Тут шукав? – Sаня ткнула пальцем у табличку на дверях.

Погляд Ярковського побіг за цим імперативним пальцем і спіткнувся об напис: «I-TА. Комплектуючі для офісних мереж. Щоденно, крім суботи і неділі, з 9.00 до 17.00».

– Ти ж кудись щезла, – він ще й ще раз перечитував напис. Він міг поклястись, що кілька хвилин тому на цих дверях висіла табличка благодійного фонду.

– Я?

– Після того, як зі Спілки вийшов козак у плащі, ти…

– Козак у плащі? З якої ще спілки? – Sаня подивилась Ярковському в очі, приклала руку до його чола. – Чуваче, з тобою все нормально? Ок?

– А куди ти взагалі пішла? Ти тоді щось відчула, а потім…

– Ми зараз запізнимось.

– Ти ходила на другий поверх?

– І на перший і на четвертий. І в парк виходила. Я вже тут все оббігала. Дякую за екскурсію.

Ярковський вирішив відкласти питання на потім. В його голові все ще звучали слова: вся суть в том, что он поменял бутылки.

Вони таки запізнились. Як тільки Ярковський і Sаня зайшли до Банкетної зали, погляди присутніх, немов за нечутною командою, спрямувались до них. Чутлива сенсорика еспера сприйняла цей фронтальний спалах уваги як своєрідний енергетичний удар. Пекуча хвиля збігла з його вилиць до підборіддя, чоло вкрилось рясним потом, різкий біль спалахнув у назальних пазухах. Ярковському дуже хотілось втікти, або ж, принаймні, заплющити очі, але він пересилив капітулянські бажання й зустрів потоки цікавості та ворожості з відкритим сенсорним заборолом.

«Сані, напевно, ще гірше, вона ж медіум», – подумав еспер. Але зараз йому було не до неї.

Людей за столом зібралося зо півсотні, погляд Ярковського безпорадно ковзав скупченням незнайомих облич. Відтак він побачив спочатку руку, що заклично рухалась над головами, а потім її власницю – Маріанну Костик. Та скосила очима на порожні стільці поряд з чоловіком. Данило якраз розливав горілку по сусідським стопарикам.

Ярковський і Sаня вже рушили до Костиків, коли з-за столу вистрибнула невисока жінка, замотана в чорну тканину. Вона стала на їхній дорозі й без жодного вступу заверещала:

– Це вже за межами! Це бридко, бридко!

Ярковському здалось, що перед ним відьма з видіння. Постаріла, змиршавіла, але виклична й сповнена темної сили.

Не називай прокляту на ім’я.

Наступної миті він впізнав у жінці Юлію Пшеладовську. В порівнянні з вишуканою дамою, яку він бачив уві сні, реальна примадонна значно програвала. Ореол її салонної величі або змеркнув під траурним гіпюром, або ж залишився на совісті оператора сновидіння. Тут, в опорній реальності, харизма Пшеладовської не дотягувала до Чорної королеви. Обличчя примадонни здалось есперові рясно присипаним пудрою, в її розширених зіницях він зустрів щиру і напружену ненависть. Він навіть зрадів такому рафінованому, без жодних домішків та напівтонів, почуттю. Так ювелір радіє кристалу рідкісної чистоти і прозорості.

– Я перепрошую… – почав він.

– Перепрошую?! – примадонну пересмикнуло. – Він перепрошує, ви лише подивіться на нього! Дешевий найманець, виродок! Тебе прислали сюди в наших мозках порпатись! Ти на похорон святої людини приперся! І ти не повстидався припертися? Ні? І цю сучку свою привів. Гроші на нас заробляєш? На наших життях? Геть звідси! – вона повернула обличчя до Sані. – І ти теж… Геть! Йдіть геть!

Ніби незвідки по обидва боки від Пшеладовської виникли Ципорин і начальник охорони Осинського.

– Юля, заспокойся, – сказав Ципорин.

– Юлія Стефанівно, я вас прошу, – сказав джентльмен.

– Нехай вони забираються геть. Негайно!

– Добре, добре, – запевнив Ципорин; Ярковський бачив, що тому вкрай незручно.

– Вони так само офіційно запрошені, як і ви, – нагадав джентльмен.

– А ким вони запрошені? – вектор ненависті знову змінив напрям й встромився в начальника охорони. – Сюди запрошувала родина покійного, а не твій хазяїн, зрозумів? Нехай ідуть геть! – голос примадонни зірвався на хрипкий крик:

– Ге-е-еть!

– Ви не родина, Юлія Стефанівно, – зауважив джентльмен з підкресленою незворушністю. – І не ви заплатили за це застілля.

– А, так ви ще й гроші рахуєте?! Володя, ти чув? – примадонна раптом схопила професора за лікоть. – Боже, мені вже погано… Цей виродок лізе в мозок… Йди до біса! – Пшеладовська різко викинула вперед руку; Ярковському ледь вдалось уникнути її нігтів. – Володя, ця тварюка… Ця проклята тварюка лізе мені в голову, чуєш… Я не можу, мені погано… Виродок! – вона спробувала ще раз дістатись до есперового обличчя:

– До біса! Щоб ти був проклятий! Йдемо звідси, Володя, прошу тебе, йдемо…

– Идём, идём, только успокойся, – Ципорин обняв примадонну й повів до виходу; плечі Пшеладовської дрібно здригались.

– Прошу до столу, – звернувся до Ярковського джентльмен. – Вибачте за прикрий інцидент. Тут всі на нервах, ви повинні це розуміти.

– Може, ми також підемо?

– Не бачу в цьому жодної необхідності.

– Але ж…

– Ви у списку гостей. Прошу до столу, – джентльмен непомітно підштовхнув Ярковського.

Sаня, рушивши за еспером, прошепотіла:

– Я холодна!

Все ще відчуваючи спиною кинджальний погляд джентльмена, Ярковський провів свою супутницю до столу. Вони сіли поряд з Костиками. Більшість присутніх вже повернулась до наїдків і напоїв і лише старі жінки на протилежному кінці стола – чи то родички покійного фантаста чи то його колеги з письменницького цеху – недружньо дивились в бік Ярковського і Sані. Еспер пошукав поглядом Антея Марковича, проте дарма. Автор збірки «Рассветный путь» не ризикнув з’явитись на поминках свого давнього недруга.

– Не переймайтесь, – привітно посміхнулась до Ярковського Маріанна. – Примадонна у своєму репертуарі. Ми вже звикли.

– Ви б бачили, якого жару вона давала на цвинтарі, – докинув Данило, підчипаючи виделкою добрячий шмат шинки. – Такого, певно, навіть професійні плакальщиці не виробляли. Фонтани сліз, зомління – найвищий рівень акторської майстерності. Вона так всіх завела, що навіть ми з Маріанною заплакали.

– Вона – профі, – кивнула журналістка.

– Але звідки вона взнала, що ми – це ми? Жах який! – Sаню пересмикнуло.

– Їй Ципорин сказав, – буркнув набитим ртом Данило.

– Так-так, – підтвердила його дружина. – Ви лише з’явились у дверях, а Ципорин почав на вас показувати і казати: он вони, ці екстрасенси, яких найняв Осинський.

– А ви й справді екстрасенси? – поцікавилась жінка в окулярах, гаптованій сукні і коралових бусах, що сиділа напроти. Ярковський зрозумів, що бачить номера двадцять першого.

Він не встиг відповісти. Маріанна кивнула на жінку:

– Ви знайомі?

– Не мав задоволення.

– Це наша відома поетеса, Маргарита Гжесь, – представила журналістка власницю гаптованої сукні. – А це, – вона поклала руку есперові на плече, – Олександр Ярковський, найсправжнісінький маг.

– Моя асистентка, Оксана, – у свою чергу представив той Sаню.

– Церква не схвалює магії, – зауважила поетеса.

Вона, як здалось Ярковському, хотіла ще чогось додати, але в кінці столу підвівся сановитий дядько з лауреатськими медалями на піджаку й запропонував випити за упокій небуденного літератора і доброго товариша Федора Андрійовича Бусурманка.

Присутні також підвелись, випили, сіли. Потягнулись за наїдками і мінералкою. Банкетну залу знов наповнили звуки багатолюдного застілля. Маріанна, яка помітила порожню тарілку Ярковського, завдала собі клопоту спорудити на ній цілий «стоунгендж» з книдлів, смажених кабачків, ковбасних кружечків та порізаних кубиками шматків сиру і копченого м’яса. Еспер дивився на кулінарну розкіш, не в силах їсти. Від щойно випитої горілки до горла піднімалась нудота; щось напружене наче вібрувало над переніссям. Він згадав, що Солтис визначав цей стан як «сенсорне оскаженіння».

Тим часом за столом відновилась розмова.

– Ви, напевно, віруюча? – з вдаваною чемністю спитала поетесу Sаня.

– Безумовно, – гордо підтвердила Гжесь, щедро насипаючи до своєї тарілки м’ясного салату. – Я сповідаюсь в отця Пахомія. Він благодатний монах і бісоборець. Ви б мали про нього чути.

– Чули, – кивнула Sаня. – Він багатьох бісів вигнав. Тепер ті біси бомжують містом, шукають, в кого б вселитись.

– Це не тема для жартів, – строго подивилась на дівчину поетеса. – Можете мені повірити: якби ви хоч раз побували на екзорцизмі, вам би не до сміху було.

– Я була в Пахомія, – повідомила Маріанна. – Бачила тих його біснуватих. То дійсно жах, коли вони верещать і карлючаться на підлозі. Я тоді, після екзорцизму, його питала, чи знає він, хто нас отруїв. Він сказав, що це справа сатанітів. Я думаю, що він мав на увазі арійських жерців.

– Якби він мав на увазі жерців, – зауважила поетеса, – то сказав би вам про жерців. А якщо він сказав про сатанітів, значить за отруєнням стоять саме сатаніти. Наша спільнота слухає те, що каже отець, а не домислює всяке вульгарне фентезі.

– Не будьте такою догматичкою, – пирхнула журналістка.

– А що то за «ваша спільнота»? – поцікавився Ярковський.

– Християнська.

– А навіщо сатаністам труїти салонних завсідників?

– Не «сатаністам», а сатанітам. Отець Пахомій казав про сатанітів.

– Нехай сатанітам. Я питаю: який сенс?

– А навіщо вони взагалі роблять зло? Вони роблять те, що втішає їхнього володаря.

– А на вечірки у Пелагеї сатаніти колись приходили? – Sаня заповзялась крутити кулон.

Ярковський розумів, чому його подрузі закортіло випробувати свої гіпнотичні здібності саме на поетесі. Кількість гіпнабельних серед членів сект і релігійних спільнот за статистикою наближалась до дев’яноста п’яти відсотків. Sаня побачила (а може й відчула?) ідеальну здобич.

«Нічого в тебе, мала, не вийде, – вирішив еспер. – Кулон має бути просто перед її очима, а зараз Маргарита сидить напроти мене. Може, помінятись з малою місцями?»

– Чи приходили сатаніти до Пелагеї? – перепитала Гжесь. – Авжеж приходили. Кожного салону приходили. Ви сьогодні бачили цю біснувату примадонну. Чим не сатанітка? Найсправжнісінька.

– Ви не перебільшуєте? – посміхнувся Ярковський.

– Не смійтеся, – блиснула окулярами поетеса. – Я не перебільшую, аж ніяк. З неї іде пряма демонічна енергія. Вона навіжена відьма, усіх ненавидить чорною ненавистю.

– Всіх? – уточнила Sаня.

– Усіх без винятку. І себе саму ненавидить.

– А за що вона ненавиділа Пелагею?

– Хіба ви не знаєте? Пелагея їй стала поперек дороги ще в дитинстві. Вона ж хотіла заміж за адмірала, а той через доньку не наважився кинути родину. А потім вже чоловік Пелагеї постійно намагався відібрати у Сахневича бізнес.

– Осинський?

– Так, – кивнула поетеса. – Осинський і Трегуб удвох очолюють банду рейдерів. Нехай Маріанна вам скаже, якщо мені не вірите.

– Є така інформація, – випередив дружину Данило.

– А Трегуб…

– …Роман Романович, начальник служби безпеки Осинського, – підказала Гжесь. – Ви щойно з ним спілкувались. Вони з Осинським при Кучмі разом служили в УБОЗі [29]. До полковників дослужились. За ними двома там такі верби росли, що люди й досі пам’ятають.

Ярковський і Sаня перезирнулись. Джентльмен у синьому костюмі виявився не підлеглим, а партнером замовника. Можливо, навіть старшим партнером. Це багато що змінювало.

– Ви просто невичерпне джерело інформації, Маргарита Петрівно, – еспер церемонно вклонився поетесі, ледь не збивши при цьому келих з боржомі.

Тим часом головуючий поминального зібрання знов закликав присутніх вшанувати пам’ять покійного Бусурманка. Коли всі випили, Ярковський повернувся до розмови.

– А за що Пшеладовська ненавиділа Варвару Радзивіл?

– А за що біснуватій було її любити? Варвара справжня княжна, а не пані-сраня комсомольського розливу. А ще вона з двох салонних партій вибрала партію Пелагеї, а не примадонни. А ще відмовилась вийти заміж за її придуркуватого Матвія. Може й ще щось було, чого я не знаю.

– Здається й цього достатньо, – зауважила Маріанна.

– Більш аніж… – погодився Ярковський. – А Ілона Полоскай?

– Полоскай? – не зрозуміла, або ж зробила вигляд, що не зрозуміла, Маргарита Петрівна.

– Це про ту брюнеточку, що хвостиком ходила за Варварою, її також отруїли, – нагадала Маріанна.

– А Бог її знає, за що вона постраждала, – окуляри Гжесь знов зимно блиснули. – Достатньо й того, що брюнеточка була подругою Варвари. Раз біснувата замовила отруєння, то для цього було досить Пелагеї та Варвари. Всіх інших – за компанію.

– Ви змалювали жахливий образ, – підсумував Ярковський. – Але якщо примадонна – відьма, то чому її обожнюють такі люди як Ципорин і Федір Андрійович?

– А саме тому, що відьма, – не роздумуючи відповіла поетеса, – є такі люди, які підзаряджаються енергією відьом. Вони біля відьом почуваються дуже щасливими. Покійний Федя, скільки його пам’ятаю, був закоханим у Пшеладовську. Та не просто закоханим, а найсправжнісіньким зомбі. Тридцять років сходив з розуму. Тридцять років! Поеми їй присвячував. Діаманти дарував, прости Господи. Не можна про покійника поганого казати, але куди від правди дітись… Прости мені, Боже, – поетеса перехрестилась. – А Ципорин – я його все Цапориним кличу, бо він на козла подібний, спочатку крутився навколо Пелагеї та її Миколки. Але потім між ними щось там пробігло і козел перекинувся до відьми. Ніхто навіть не здивувався. Два чоботи – пара. І тим більше, що вона має вплив на ректорат того університету, де козел завідує кафедрою або чимось там іншим завідує, вже й не пам’ятаю.

– А ви не в курсі, примадонна знається на отрутах? – поцікавилась Sаня.

– А їй, дівчинко, і не треба самій знатися на отрутах. В неї стільки знайомих чаклунів і чорнокнижників, що дістати будь-яку отруту – як тобі, перепрошую, шморкнутись.

– Жах! – зробила великі очі Sаня.

– А ти думала, – губи Гжесь витончились настільки, що майже щезли з обличчя.

У Ярковського було, принаймні, ще два запитання до номера двадцять першого, але цієї миті дзеленькнув смартфон. Осинський дзвонив до нього через Wiber. Ярковський залишив стіл, відійшов до вікна, прийняв виклик.

– Ти ще на тих поминках? – почув він голос власника «Адміралу».

– Так.

– Негайно забирайтеся звідти. Негайно, чуєш?

– А що сталось?

– Примадонні стало погано. Викликали «швидку». По дорозі до лікарні вона дуба врізала. Уявляєш? Ще один жмур. Така от печаль, немає більше нашої примадонни. Ципорин вже дає свідчення. Каже, що ти за допомогою гіпнозу викликав в неї інсульт.

– Це не інсульт, це наслідки отруєння. Я казав Ципорину, що…

– Ти, друже бобер, не тринди, а бери свою дівку і біжи до мого шефа безпеки. Його Романом Романовичем називають. Він вже в курсі. Сховаєтесь в мене на дачі. І це не обговорюється. Крапка.

Ярковський подивився на вхід до Банкетної зали. Джентльмен перехопив його погляд, кивнув на знак підтвердження слів Осинського. Поряд з ним стояли два охоронці.

Жодної можливості втекти, зрозумів Ярковський.

18

Заміська резиденція Осинського розмірами та архітектурою не дотягувала до заміських палаців олігархів. Одначе й слово «дача» мало підходило тому комплексу споруд, який побудували для адміральського зятя. Солідний маєток, за який не було б стидно баронам і графам минулих часів, займав схил лісового пагорбу, що збігав до зарослого очеретами озера. Ліс щільним масивом оточував водойму з усіх боків, ховаючи маєтності Осинського від цікавих, заздрісних та ворожих поглядів. Внутрішня територія маєтку, що у плані являла собою прямокутний двір, своєю ширшою стороною виходила до озерного берега, а з інших трьох її охороняв фундаментальний мур з кутовими вежами, в котрих будівничі лісової фортеці сховали поворотні модулі з відеокамерами та дистанційно керованою зброєю. Ліс відокремили від приміської зони і сільських угідь високою дротяною загорожею, що окреслювала зовнішню територію. Захищений від грибників і браконьєрів, ліс мирно лопотів під серпневим небом. Щебетало птаство, козулі і веприки підходили до стін помістя, дивились крізь ґрати воріт на обсаджений туями двір та отримували хліб від охоронців та залишки з кухні.

На внутрішній території звели чотири будівлі: триповерхову житлову споруду, гостьовий будиночок з фінською сауною, гараж на чотири авто та господарську будівлю з елінгом для моторних човнів. Елінг і сауну розташували майже на березі, а головний будинок – в центрі двору. Вікна його верхніх поверхів прикривали спеціальні протиснайперські заборола, а на нижніх встановили металеві ролети. Маєток, як люб’язно пояснили есперові, цілодобово охороняли два озброєні загони, один з яких контролював внутрішню територію і периметр, а другий – лісову зону навколо маєтку та протилежний берег озера. Якби снайпер перехитрив бійців другого загону, про його присутність мали повідомити численні сенсори і детектори, сховані серед дерев і кущів.

Ярковський відразу зрозумів, що залишити лісову фортецю без дозволу господаря практично неможливо. Йому і Sані не заборонялось гуляти внутрішньою територією, навіть купатись в озері. Але кожної миті – і в приміщеннях і під відкритим небом і у воді – треноване сприйняття Ярковського фіксувало незриме стеження. Воно не було нав’язливим, але Sаня категорично відмовилась від сексу під наглядом відеокамер. Спостережний центр, як і всі приміщення охорони, знаходився у підвалі під елінгом. Звідти час від часу виходили люди у камуфляжі, пили пиво, грали в альтанці у преферанс, засмагали на березі, але за всі дні жодним словом не озвались до еспера і його асистентки. Вони робили вигляд, що мимовільних гостей не існує, дивились повз них, і ніяк не реагували на вітання-звертання. Час від часу Ярковський ловив на собі (й набагато частіше – на Sані) нишком кинуті зацікавлені погляди. Але далі того не заходило.

З гостями спілкувалась лише економка, а за сумісництвом покоївка і кухарка Валентина – охайна і привітна дівчина, котра називала своїм нареченим найстаршого за віком – а можливо, й за посадою – охоронця. Кожного вечора вона узгоджувала з Ярковським меню наступного дня і запитувала про побажання «пана екстрасенса» та його подруги. Ярковський незмінно замовляв овочеві салати, креветки, суп-пюре зі шпинатом і фреші. Особливо Валентині вдавались супи з морепродуктами. Кулінарні примхи Sані також виконувались ретельно й з неабияким вмінням. Вже в перший день перебування у маєтку дівчина замовила омарів під андаманським соусом й отримала їх на вечерю, елегантно декорованими салатом, рукколою і трояндами з фарбованого пармезану.

При заселенні до резиденції в них обох відібрали засоби зв’язку. Додзвонитись до рідних та до Осинського можна було лише через сотовий Валентини. Те, що він прослуховувався (якщо не фільтрувався), сумнівів не було. Тутешній інтернет також виглядав специфічно – працював лише на прийом. В жодному з доступних їм комп’ютерів ані еспер, ані його подруга не знайшли портів USB або інших комунікаційних гнізд. Можливо, більш олюднене обладнання перебувало в зачинених кімнатах третього поверху, але доступу до тих приміщень вони не мали.

Це була тюрма. Комфортабельна, проте тюрма. Вже від першого дня перебування в резиденції Ярковський зрозумів, що охоронці, у випадку чого, швидко і професійно вкоротять віку і йому і Sані, а трупи заховають так надійно, що навіть через триста років їх ніхто не знайде. Або ж – навпаки – знайдуть відразу в обгорілому авто десь за триста-чотириста кілометрів від земельних володінь Миколи Григоровича і Романа Романовича.

Ці похмурі міркування із завидною постійністю, немов комета до Сонця, повертались до його поточних думок. Він припускав, що подібні міркування спадають на думку й Sані, але вирішив не обговорювати з нею межових сценаріїв. Практичних наслідків це мати не могло, а вислуховувати потік свідомості у напрямі «навіщо ж ти, бівєнь, мене в це втягнув» Ярковський не мав бажання. Він вирішив за краще зробити трендом їхнього вимушеного відпочинку мовчазний «позитивчик» з максимальним використанням тутешніх зручностей і бонусів.

Осинський вже третій день обіцяв приїхати і вислухати допрацьовану ними версію схеми отруєння. Але минала чергова доба, а його не було. Замість господаря кожного ранку приїжджав мінівен з харчами для людей та десятка псів, яких вдень тримали у металевих клітках за гаражем, а вночі випускали побігати внутрішньою територією помістя.

Під кінець другої доби «дачного життя» мінівен привіз гостям переданий родичами одяг, замовлені Sанею предмети ґіґієни та кришталеву кулю, покладену до елеґантного футляру, вирізьбленого з важкої чорної деревини і спорядженого замаскованим врізним замком. Побачивши цей шедевр, Sаня віддала належне смакам Осинського, буркнувши: «Чорт розуміється на цацках».

Увечері, коли випускали псів, вмикали зовнішні прожектори і зачиняли двері, в резиденції ставало сумно. Можна було дивитись те, що транслювали телеканали (чого учні Солтиса не робили принципово), або мандрувати сайтами (що Ярковському швидко набридло). Спочатку нічний гавкіт псів заважав спати, але на третю ніч вони звикли. Кришталева куля ночувала під подушкою в Ярковського, проте корисних сновидінь не посилала. А він, у свою чергу, змагався зі спокусою розкласти чорний стіл.

У вітальні на другому поверсі Ярковський знайшов бібліотеку, що складалась переважно з багатотомних видань у дорогих палітурках. В окремій шафі стояли альбоми з репродукціями картин та художніми фото, підібраними з ухилами до еротики і мисливства. Передивившись їх, еспер взявся перечитувати класику – від Флобера і Мопассана до нобелівських лауреатів початку двадцять першого століття. Sаня спробувала його наслідувати, але виявилось, що паперові книжки її дратують.

Вона заявила, що від них смердить пліснявою (що було відвертою брехнею) і що літери у паперових книжках нагадують їй блощиць (а це могло бути правдою). Відмовившись від корисних радощів книгозбірні, Sаня годинами засмагала на озері, або знов й знов перебирала треки на плеєрі. А Ярковський, нишком спостерігаючи за нею, довго розмірковував щодо несумісності паперових книжок з побутом нових поколінь та про віддалені наслідки цієї несумісності. Зрештою, він прийшов висновку, що до повної розумової деградації вона не призведе, але викличе незворотні процеси у способі створення ментальних образів. Люди, що не спроможні у власній голові, без допомоги дисплеїв та аніматорів, перетворювати літери-блощиці на візуальні картинки, викликали в Ярковського співчуття. Він раптом відчув себе тиранозавром, що у сутінках крейдяного періоду чалапає берегом річки й тоскно дивиться на позбавлену величі теплокровну дрібноту, яка метушиться поміж земляними норами, марнотно ворушить вусами й бридко пищить.

Лише на п’яту ніч куля порушила мовчання.

Ярковський пірнув у сновидіння відразу після того, як з його рук випав томик Гессе, а голову охопилі м’які обійми подушки. Не встиг він роздивитись тієї провінції Морфеєвого царства, до якої його запроторили стомлені нейрони, як до його голови залізло розумне (одночасно нахабне) згущення.

«Знову разом, паразите!» – привітав він гостя сплячого мозку, а той відповів хвилею скуботливих відчуттів.

«Щось нове», – Ярковський від несподіванки ледь не зблював просто на перехідний міст, що завис над захмареною прірвою.

Здолавши шлунковий спазм, він рушив до кордону провінції, окресленого брудним туманним пасмом.

«Зараз з’явиться клятий червоний смерч», – передбачив він, але Страж цього разу набув нової форми. З темно-сірого марева на міст виїхала велетенська слоняча голова, у якої замість вух крутились відповідних розмірів велосипедні колеса. Хобот хижо вигинався й відблискував, наче алюмінієвий, оковані жовтим металом бивні націлились просто на еспера.

«Це все Sаня, – вирішив Ярковський. – Називала мене «бівнєм», а паразит вибрав з пам’яті образ і ось вам: начаклував педального слоника».

Слоняча колісниця націлилась просто на Ярковського. Колеса закрутились, хобот піднісся догори, наче роззлючена кобра. Страж рушив мостом. Рушив швидше, аніж еспер зміг би бігти.

«Стрибай з мосту», – порадило розумне згущення.

Ярковський уявив безмежну прірву, сповнену впійманого часу.

«Стрибай!»

Просто перед ним опинились налиті пурпуровою люттю слонячі буркала. Він стрибнув, ледь не зачепивши велетенське колесо. Й відразу відчув дещо дивне. Його голова летіла до прірви швидше, аніж ноги. Тіло сновидця не лише падало, але й розтягувалось, немов грудка гарячого сиру. Оператору сну стало гумору показати цю трансформацію з віддаленої точки. Ярковський на мить побачив себе – дивовижну істоту, немов розділену на три потовщення – голову з плечами та руками, стегна і п’яти, поміж якими невпинно розтягувалось у тонкі мотузки тіло. Десь далеко у сірому небі виднілась вугільно-чорна лінія мосту з нерухомою – проте все ще грізною – слонячою головою.

Він відчув своє перетворення на мотузку як крижане заніміння хребта і ніг. Серце відчайдушно калатало, змушене гнати кров несамовито видовженими судинами, підшлункову і нирки охопив наростаючий біль. Падіння, тим часом, сповільнювалось. В якийсь момент передня частина його тіла занурилась до щільного, наче кисіль, сіро-блакитного туману і припинила падати. Ярковський зрозумів, що його стегна і п’яти підтягуються до голови. Й одразу відчув швидку теплу хвилю, що котилась хребтом, зносячи заніміння. Біль в нирках зник, лише серце не сповільнило свого калатання, розповсюджуючи всім тілом чудернацьку жорстку вібрацію. У мить, коли тепла хвиля досягла потилиці, в очах Ярковського спалахнуло червоне сяйво переходу.

Він стоїть перед входом до Паркового Дому. Але не теперішнього, а щойно збудованого, вкритого свіжою фарбою, пишною позолотою і полірованим мармуровим обличкуванням. Латинський напис над аркою вхідних дверей сяє сухозліткою у чорному картуші, якого підтримують гіпсові чи то німфи, чи то каріатиди, яким не судилось зберегтись до початку двадцять першого століття. Ярковський уперше бачить мармурових левів, що вартують обабіч сходів.

Він відчиняє двері і входить до лобіо, знайомого і незнайомого одночасно. Обережно ступає на мармур широких сходів, прикрашених малахітовими і яшмовими інкрустаціями, й без перешкод дістається другого поверху. Широко розчинені двері Банкетної зали запрошують його до простору, щедро залитого промінням неземного, золотисто-шафранового сонця. Від цього проміння все в залі забарвлено в жовте, золоте, помаранчеве і темне-бронзове – від стронціанових серветок до вкритих янтарним лаком барочних меблів. Куверти на столі чекають на гостей. Канделябри і кришталеві бокали з вензелями Кашларів святково сяють у золотому промінні. Але замість застільного товариства обабіч столу шикуються підставки з кришталевими кулями, кожна з яких здається чорною дірою, зануреною до теплого світла. Підставки зробили у вигляді переплетених бронзових змій. Зміїні тіла з трьох боків підтримують кулі, а їхні гребінчасті, наче у драконів, голови нависають над ними, немов над здобиччю.

Ярковський проходить уздовж шереги куль. Від них віє могильним холодом, що на нього тіло сновидця кожного разу відзивається дрижаками. Розумне згущення також вібрує, коли він наближається до куль, але його вібрація відчувається інакше – пульсуванням запротореного до голови теплого міхура. Стіл сягає кінця зали й наче входить до дзеркальної стіни, лінійно єднаючись зі своїм відображенням. За тим столом-відображенням сидить сивуватий чоловік у світлому костюмі і чорній сорочці, тканина якої грає мерехтливим муаром. Це мерехтіння, здається есперові, сповнює фігуру чоловіка неспокоєм і справжністю. Він – так само, як і крижані кулі – виламується з янтарно-золотого довкілля.

З декоративних кольорів тутешнього впійманого часу.

З фальшивої теплості цієї петлі.

Мешканець задзеркалля немов відчуває наближення сновидця, повертає голову – Ярковський впізнає в ньому покійного Бусурманка. Федір Андрійович щось каже – сновидець бачить, як рухаються його губи, – але звук не проходить крізь дзеркальний кордон.

«Поклич його», – підказує розумне згущення.

Ярковський привітно махає задзеркальному поетові рукою, відтак робить знак: мовляв, перебирайся сюди.

Привид Бусурманка розводить руками.

Кожна з петель має свої непорушні правила.

«Тоді йди до нього», – пропонує згущення.

Ярковський на мить вагається, потім рушає до дзеркала, рішуче ступає в нього, як у вертикально піднесену озерну гладінь. Він не відчуває жодного спротиву, або зміни фізичного середовища. Та ж сама Банкетна зала, те ж саме повсюдне жовто-золоте сяйво, сухе й тепле, наче нагріте сонцем вересневе листя.

– І як ти тут опинився? – питає привид. – Хто вас прислав до мене так вчасно, ласкавий пане? [30]

– Вас шукав.

– Мене шукав? Навіщо? Які борги я не віддав живим?

– Є запитання.

– Лише запитання… – обличчя привида помітно потемнішало, певне від розчарування. – Живим тільки б розпитувати.

– Так.

– І заради цього ти лазиш цими… – він шукає слово.

– Петлями.

– Авжеж, петлями, – погоджується він. – Запетльованим світом.

– Радше запетльованим часом. Уроборусом [31].

– Ти про гностичного Змія? – посміхається мешканець задзеркалля. – Сказав апостол у Посланні до Солунян: «А про часи та пори не маєте, брати, потреби, щоб до вас писати. Самі бо знаєте, що день Господній прийде, як злодій, уночі». Так і я, все питав-розпитував у ворожок та знавців Таро – скільки лишилося рабу Божому Феодорові ряст топтати. А воно бачиш як… Прийшов Судний день уночі, прийшов і викреслив мене з переліку сущих. Викреслив як непотріб, як віджилий шматок минущого… Пам’ятай про це, Олександре. Адже ти не з тих, хто заплющує очі і живе собі незрячим у напрямі до смерті. Ти ж хочеш володіти таємницею часу, хочеш жити в напрямі до істини, правда ж. Хочеш, я знаю… Так от тобі істина, чоловіче: виповнення часів прийде не вселенським парадом, а падлючим нічним вбивцею – чик-чик ножичком і готовченко.

– Дякую за попередження, Федоре Андрійовичу, але я про інше прийшов запитати.

– Про вбивства ти прийшов запитати, знаю.

– Навіщо ви переставили пляшки на чорній і білій тацях?

– Чорна таця, біла таця, чорна киця, біла киця, – підборіддя мешканця задзеркалля дрібно сіпається, наче від нападів безгучного сміху. – Ти бачив чаклунські кулі? Вони оточені хижими гаспидами. Змії постійно поряд. Хитрі-прехитрі рептилії. З тих часів, коли князі зміїного народу зазнали поразки від небесних армій, вони ховаються в людських тілах. Їхні очі і голоси полонять нас. Нам несила опиратись їхнім поглядам і голосам. Якби ти вмів слухати, ти б мене почув. Я ж казав тобі і тій дівчині, що прийшла з тобою: нею володів демон. Слизький і могутній змій…

– Ви про примадонну?

– …вона народилась в рік Змії під зорями Змієносця. Malum obscure serpens.

– Це вона замовила повільну отруту?

– Ти знов не слухаєш мене, Олександре, – скрушно хитає головою привид. – Тебе ж вчив небуденний провидець, а ти граєшся в детектива, як останній шмаркач. Це ж примітивно. Дешево. Нехай нишпорки нишпорять, а ми повинні думати не про дні суму та покори, а про день виповнення, день наповнення. Сказано було: у день виповнення, в день Судний, небесні сили напнуть знамена людські і не буде на них накреслено ані імен тих, хто схибив, ані імен тих, хто творив з примусу. Лише імена зрадників. А я її не зрадив. І не зраджу.

– Вас ніхто не звинувачує…

– Сталось таке і мені, коли вчора у запалі сварки, Ікла свої оголивши, ти зразу зробилась чужою, В думці не ти вже, а біль. І сльози мішаються з кров’ю [32]. Хто може мене звинуватити, чоловіче? Про що ти? Вона була богинею, а я – жерцем. Хто може звинуватити жреця, який не залишив вівтарів і виконав служіння?

– Але ж нею володів демон.

– Демон… – привид замислюється, на його обличчя наповзає бронзова тінь. – Так, звісно, демон, – киває він. – Один з князів переможеного народу. Один з горизонту Ахет. Що вона, нещасна, могла зробити супроти нього? Супроти його потуги? І чим я зміг би їй допомогти? Чим?

– Не потурати її божевіллю.

– Її божевіллю? – перепитує привид, немов смакуючи приголосні у словах Ярковського. – Це не було божевіллям. Зовсім ні. Це було найвищою свободою. Змій вчив її справжній свободі, вчив священному свавіллю обраних, вчив діяти безоглядно й брати від життя сік насолоди. Змій вчив її бути богинею і вона стала його найкращою ученицею. Сік насолоди вона пила із золотої чаші.

– За рахунок інших.

– За рахунок нижчих. За рахунок нікчемних. За рахунок ніяких. За рахунок тих, з ким не варто рахуватись. Вона була у своєму праві. Я визнавав за нею її право, визнавав її свободу, а інші бачили лише істеричну жінку, що з жиру біситься. Сліпі раби необхідності, безпросвітні раби.

– Ви ж випадково переставили пляшки, правда?

– Всі отрути шкодять, Олександре. Всі, без винятку. Й кожна ненависть обертається проти себе. Колись давно Чорна королева отруїла Білу й тим нанесла сущому тяжку рану. Біла королева мала жити, народжувати дітей, зупиняти війни, єднати під своїм скипетром народи і простори, а вона померла. Хаос здолав порядок. Таким було попущення найвищого володаря світів, бо ж несповідні шляхи його і не знаємо кінцевого призначення того, чому він дає життя. Течія історії ухибилась, все пішло шкереберть. Відлуння того отруєння і відлуння од його відлунь й досі мандрують світами. Блукають від змієвого хвоста до змієвої пащі, відриваючи наслідки від причин, змінюючи долі людей і демонів. Ти питаєш, чи випадково я переставив пляшки. А де ти бачив ту випадковість? Де? Чи випадково в одному місці й одного часу зійшлись кров Білої і Чорної королев? Чи випадково Варвару назвали на честь Барбари? Чи випадково поряд з нею опинилась обрана змієм, посвячена з древнього клану? Чи випадково все це відбулось восьмого травня? І ким був я між цими жорнами невипадковостей та вікових проклять? Ким, чоловіче?

– Я вас не звинувачую.

– Ще би ти мене звинувачував… Прокляття вдарило в Тоню. Я заплатив за своє, а вона? Чому в іграх богів гинуть невинні люди?

– Це не ігри богів і невинних практично немає.

– Тобі добре балакати, так… – голос привида виблякає, немов золоте світло всотує його звуки. – Але й ти, Ярковський, заліз куди не треба. Думаєш, тут можна ходити безкарно? Аж ніяк, чоловіче, аж ніяк… Невдовзі зрозумієш.

– Що саме?

– Все. Йди звідси.

– Але я…

– Йди звідси, – привид відсуває стільця, підводиться й рушає до вікна, просто у промені шафранового сонця. Вони охоплюють привида, наче руки сонячного бога, а відтак розчиняють його, як тепла вода розчиняє кинутого до склянки крижаного гномика. Одночасно зі зникненням привида тепле сяйво меркне, біле золото і шафран заступають відтінки з домішком міді.

«Шукай далі», – радить розумне згущення.

Ярковський без перешкод долає дзеркальний кордон, виходить з Банкетної зали і звертає на сходи. Він впевнено піднімається на третій поверх, де темряву розсіює зеленкувате світло, що проходить крізь засклені верхів’я бічних дверей. Він зупиняється перед четвертими дверима зліва. У тій реальності, де мешкало його тіло, за ними знаходиться письменницька спілка. Ярковський натискає на ручку-дракона, двері прочиняються, він виходить в садок, оточений кам’яним муром. Еспер ніколи не бачив оливкових дерев, але розумне згущення їх, певне, бачило. Тому вже за мить він знає, що знаходиться серед ажурних, наче вигризених часом, стовбурів тисячолітніх олив. Ближче до муру, на низькому ослінчику, сидять дві старі жінки у старосвітських капелюшках з вуалями. Вони не звертають уваги на прибульця. Вони грають в шахи.

Так здається Ярковському на перший погляд. Проте, придивившись, він розуміє, що назвати шахами цю гру важко. На шаховій дошці стоять лише дві фігури – чорна і біла королеви (й хто б сумнівався! – подумки звертається він до розумного згущення). Решту фігур замінили монетами. Він відразу впізнає австрійські талери вісімнадцятого століття – Йосифа ІІ та Марії Терезії – великі срібляки з довгоносими профілями Габсбургів.

Він намагається запам’ятати розташування монет, але повітря навколо шахової дошки вібрує, монети постійно переміщуються і лише дві королеви зберігають чіткість і просторову непорушність. Раптом він зауважує, що за шахами вже не старі жінки, а дві вкриті блискучим слизом змії, що їхні могутні тіла, згорнуті в щільні кільця, заледве вміщуються на ослінчику. Ярковський починає повільно відступати від змій. Він відчуває за спиною рух, але боїться озирнутись. Боїться побачити ще одного слизького гаспида. В його голові виникають острівці холоду. Розумне згущення зрадливо зникає, залишаючи відчуття болючої порожнечі, до якої миттєво залазять крижані мацачки. На дворик з оливами присідає фіолетова плоть невечірнього мороку.

Ярковський знаходить себе у «кисільному» вихорі, що намагається… виблювати його з себе. Він усім єством відчуває судомні потуги в’язкого безбарвного середовища звільнитись від нього, відчуває паніку, що охоплює «кисіль» від самої наявності такого просторово визначеного об’єкту як Олександр Ярковський. Він би з радістю допоміг цій субстанції, але не знає як. Раптом під ним відкривається безодня. Він падає, падає, падає до її такої безмежної, такої безповітряної відкритості. Падає, відчуваючи, як його голова перетворюється на суцільний крижаний кристал…

– Александр Александрович, слышите меня? – почув він голос Валентини. – Вставайте.

– Що? Яка година? – Ярковський примружився на яскраве електричне світло. Голова-кристал здавалась нестерпно твердою і знудливою.

– Ночь ещё, – повідомила Валентина. – Вы меня, конечно, извините, я бы сама вас не будила. Но тут Николай Григорьевич приехал, хочет вас видеть.

– Осинський приїхав? – він обмацав голову, не знаходячи тієї кристалічної геометрії, про котру повідомляли його відчуття.

– Приехал, ждёт вас.

– Да, иду, – він погодився з цією ледь усвідомленою головою-кристалом неминучістю, сповз з ліжка, майже навпомацки відшукав джинси й сорочку. – Где он?

– В своём кабинете, на третьем этаже.

– Один?

– Сами увидите.

«Значить, Осинський не сам, – здогадався Ярковський. – Кого ж він притарабанив? Своїх вовкодавів? Трегуба? А може, Ципорина?»

За кілька хвилин він зайшов до кабінету. Центр просторого приміщення займав низький стіл з трьох боків оточений шкіряними диванами. На ньому купчились екзотичного вигляду пляшки та підсвічники з кольорового скла. Осинський з незнайомим чоловіком зручно розташувались на диванах, курили сигари. Вентиляція не встигала розріджувати хмарні пасма, що розповзлись кабінетом. Стіни приміщення вкривали яскраві плями і смуги абстрактного розпису, а стелю – фрескові зображення африканських масок. Ані письмового столу, ані книжкових шаф Ярковський не помітив; натомість в дугуватому алькові стояв ще один диван. Його фундаментальні розміри та червоно-фіолетовий колір додавали всьому приміщенню певної сценічності. Ярковський подумав, що в цьому кабінеті зручніше проводити інтимні кастинги, аніж планувати бізнес або радитись з партнерами.

З дивану його погляд перестрибнув на гостя Осинського.

Той був іншої породи, аніж Гаїн з Трегубом, – дрібний тілом, проте головатий. В око впадав його правильний, немов баня візантійського собору, та майже позбавлений волосся, черепний купол. Натомість обличчя головатого здалось Ярковському невиразним і пласким. Близько посаджені очі той спустив в склянку; там, на денці, мерехтів напій солом’яного кольору.

– Сідай, Санич, з нами, – Осинський вказав на порожній диван. – Сигару? Текіли? Віскі?

– А пиво є?

– Не чуди, – махнув рукою власник «Адміралу». – Пиво вранці питимеш. Он є добрий мескаль з хробачками, рекомендую.

– Краще текіли.

– Очищене полюбляєш, – кивнув Осинський, налив есперові з граненої пляшки, кивнув в бік головатого. – От, знайомся, це наш психоаналітик, пан Бондаренко.

– Можна без пана, – той привітно всміхнувся, високим чолом пробігли хвилі зморшок. – Буде зручніше називати мене Леонідом Євгеновичем.

– Отже, дотанцювались до психоаналітиків? – Ярковський відпив текіли. – Все погано, значить.

– Ти нє кіпішуй, Санич, – Осинський поклав до попільнички циліндрик сріблястого попелу. – Сам поміркуй: маємо нову партію жмурів, і ти кажеш, що їх також отруїли того клятого восьмого травня. Що були дві окремі дуже хитрі отрути і два незалежних один від одного дуже хитрих отруювачи. Що вони одночасно вирішили пустити отрути в дію, але в останній момент Бусурманко – земля йому пухом! – невідомо з якого бодуна поміняв місцями пляшки. Складно це все, Санич. Експерти твою версію відкидають з порогу, але й самі нічого мудрого не кажуть. Можливість отруєння визнають, але саму отруту виявити не можуть. Все місто шумить, пліткує, журналюги як мухи позлітались. На похороні примадонни до мене з питаннями серйозні люди підходили. Якщо такі люди задають питання… Є над чим замислитись.

– Я готовий деталізувати обставини отруєння, – повідомив Ярковський.

– Розумієте, Олександре Олександровичу, – втрутився головатий, – ми не ставимо під сумнів ваших специфічних вмінь, але ж ви людина і, як кожна людина, перебуваєте у своїй системі координат, також, скажімо так, специфічній.

– Та скажіть вже прямо, що я перебуваю у своїх дурнуватих фантазіях. Що граюсь вигадками, що видурюю гроші.

– Я лише окреслюю можливості, – зауважив психоаналітик. – Ви ж не будете сперечатись, що кожний з нас має свої скелети у шафі. Я маю свої, ви – свої. Ви не професійний слідчий, правда ж? Ви не юрист, не приватний детектив. Ви – ентузіаст, аматор. Ваше прагнення розслідувати злочини закорінене у сімейній трагедії. Вашого батька вбили, винуватців не знайшли й ця ваша теперішня діяльність, так чи інакше, обумовлена підсвідомим прагненням помсти, прагненням знайти і покарати вбивць вашого батька.

– Невже?

– Ти не сперечайся, – зупинив есперів контрнаступ Осинський. – Послухай, що він каже.

– А ще, – продовжив Бондаренко, – ви маєте видіння, які самі ж інтерпретуєте. Тобто, ваш мозок аналізує те, що сам транслює, й він же робить з цього власні висновки. Така собі замкнута автаркічна система, побудована – вибачте, але ж так воно є – виключно на вашій довірі до самого себе. Якби ж від ваших висновків, Олександре Олександровичу, залежала лише ваша доля, ніхто б не мав до вас жодних претензій. Але ви пропонуєте ваші висновки, скажімо, присутньому тут Миколі Григоровичу, який не просто бере ваші висновки до уваги, але будує на них певну стратегію, певний модус поведінки. Врешті-решт, він ризикує грошима. Й не лише грошима, але й репутацією, яка в бізнесі коштує дуже-дуже дорого. Мати такого клієнта як Микола Григорович – велика відповідальність, Олександре Олександровичу, ви ж не будете з цим сперечатись.

– Не буду.

– Тоді ви повинні розуміти, що ваш клієнт має абсолютне моральне право звернутись до незалежних експертів для оцінки, скажімо так, адекватності ваших умовиводів.

– Умовиводів?

– Мені також не подобається це слово, – радісно кивнув головатий. – Воно претензійне. Давайте ми з вами не будемо надалі його використовувати. Домовились. Але тоді ви самі маєте повідомити мені те правильне слово, яким ви самі означаєте свій кінцевий продукт.

– Сліди на стежці.

– Перепрошую? – Бондаренко схилив свою візантійську голову на праве плече і глипнув очима.

– Я знаходжу сліди минулого.

– То ви – слідопит?

– Чінґачгук! – пхикнув Осинський.

– Ви ж самі хотіли правильного слова, – знизав плечима Ярковський. – А я більш правильного не знаю. Люди хочуть знайти правду і я шукаю її сліди.

– Тобто, люди хочуть, а ви – ні? – очі психоаналітика глипнули ще раз. – Особисто вам до правди байдуже? Я вас правильно зрозумів?

– Я не розглядаю правду, як свій кінцевий продукт.

– Чому?

– Тому що правда в кожного своя. Я кажу, куди ведуть сліди, а клієнт вже сам знаходить там свою правду. Або ж не знаходить, якщо та правда йому неприємна.

– А ось ти на що натякаєш! – реготнув Осинський. – Думаєш, знайшов щось мені невигідне?

– Вам видніше.

– Отут ти правий, мені видніше, – Осинський сильно ткнув сигарою у попільничку, від чого та розвалилась. – І я, до твого відома, не якійсь там «кінцевий продукт» у тебе купував і не «деталізацію обставин», а дав тобі конкретне завдання. Забув?

– Чого ж, пам’ятаю.

– І яке?

– Знайти того, хто робить трунки.

– Ти знайшов?

– Поки що ні. І якщо буду тут сидіти, то ніколи не знайду.

– Я досі тобі термінів і дат не визначав, – нагадав власник «Адміралу». – Але тепер хочу, аби ти вийшов на виробника за два тижні. Не пізніше ніж за два тижні. Я сказав – ти почув. Крапка.

– Значить, ми можемо повернутись до міста?

– Можете, – кивнув Осинський. – Але за вами наглядатимуть.

Sаня не спала. Коли Ярковський повернувся до гостьової спальні, вона висунула носик з-під ковдри:

– І що?

– Вертаємось до міста.

– Коли?

– Завтра.

– Ще чогось казав?

– Приїхав з психоаналітиком.

– …?

– Людське, занадто людське, – еспер стрибнув на ліжко, доторкнувся губами до холодного вушка подруги. – Жирні коти завжди очікують на кидалово. А раптом шаман мальований.

– І тебе це все ще не задрало?

– Це входить в професію, мала. Нічого не вдієш.

– Входить в професію… – повторила, наче смакуючи звуки, Sаня. – Сумно.

– Це не твої проблеми, – його губи перемістились з її вушка до шиї і нижче; потім ще нижче. – Лише мої.

– Не грайся в лицаря. Ми – одна команда, відповідати разом будемо.

– Це не правильно.

– А як правильно?

– Як робив Солтис. Він не підставляв учнів. Брав все на себе.

– Він був Наставником.

– Так.

– Він був великим магом.

– Так.

– Ти береш на себе таке, чого тобі не підняти.

– А я спробую.

Деякий час вони лежали мовчки. Його рука пестила стегна дівчини, а губи – те, що між стегнами.

– Чому ти легко заходиш на петлі, а інших вивертає? – Sаня відсторонилась. Делікатно, проте рішуче.

– Я не заходжу, – відкинувся на подушку Ярковський. – Це ж лише ілюзія, що можна зайти у потоки часу. Насправді все складніше. Колись я сприймав час як послідовність подій, потім як коловорот подій. Але якщо звільнити час від подій, звільнити його від всього, що йде одне за другим, то він стає іншим.

– Яким?

– Розплетеним. Він наче складається з багатьох паралельних потоків, з різних реальностей, шарів, мембран. І всі вони мають різну швидкість. І час направду зациклений. Велетенська така петля, а в ній ще петлі – більші, менші, зовсім маленькі. Я не заходжу на петлі, я розподіляю себе – звучить дивно, правда ж? – по бокових потоках, розкладаю свою стрижневу сутність на бокових петлях. На деяких з них ми з тобою ще не зустрілись і, навіть, не народились. А на інших ми вже давно померли. Але моя свідомість… навіть не моя, а свідомість стрижневої сутності, сприймає це як входження, мандри, різні там проникнення. Свідомість сприймає мембрани як Стражів, як тумани, хмари. Солтис казав, що наші уявлення – останній бастіон людського. І таки мав рацію. Уявлення завжди все спотворюють, фільтрують, перетворюють на звичне, на людське. Спотворюють для того, щоби ми не збожеволіли. Щоби втримались на петлях. Нам для психічної рівноваги потрібна хоч якась уявна основа. Хоча б щось звичне, нехай перекручене, але складене з понять буденної реальності, зі знайомих нам елементів. Сьогодні я бачив новий образ Стража: слонячу голову на велосипедних колесах, прикинь. Такого не буває, але ж слони і велосипеди бувають. Свідомість ліпить образи з візуальних блоків.

– Які ж ми примітивні.

– Радше – обмежені. Люди не можуть без впевненості. Нам конче потрібна впевненість. Хоча б мінімальна впевненість, що десь є «альфа», а десь – «омега». Але вся хитрість в тому, що їх немає, мала. Розумієш, немає. Зовсім. Ані початку, ані кінця. І лінійної середини між ними також немає. Є лише петлі, суперпетлі і мегапетлі. Деякі зі спокійними потоками, деякі закручені, а інші зовсім божевільні. Ну, про божевільні петлі ти знаєш… А десь на найбільшій мегапетлі заховане найбожевільніше божевілля. Те, яке ми називаємо творінням світу.

– Вона така самотня.

– Хто? – не зрозумів Ярковський.

– Твоя стрижнева сутність. А ще все те, що розкладене по петлях і сховане під купою твоїх фантазій, – Sаня зітхнула. – Ти кончений хімарь. Жах.

– А ти мені поспівчувай.

– Легше стане?

– Не впевнений.

– Але ж ти рано чи пізно все одно злетиш з колес.

– І таке може бути.

– Входить в професію?

– Типу того.

Деякий час вони лежали мовчки. Відтак Sаня спитала:

– А де ж серед усього того Бог?

– Невідомо.

– На отій найбільшій мегапетлі?

– Якщо він там, то він мертвий. Як у Ніцше.

– Але ти думаєш, що не там?

– Мертвий Бог – це неправильно, – Ярковський раптом відчув, як тілом котиться тепла хвиля втоми. – Нумо ще поспимо, мала.

Відповіді він не дочекався.

19

Наступного дня Ярковський знов стояв перед Парковим Домом.

«Де живуть змії, там знайдеш отруту», – сказав він собі.

Відтак увійшов і піднявся сходами на четвертий поверх. Балтер сидів у своєму кабінеті. Він ледь помітним порухом голови відповів на привітання, підвівся, зачинив на засувку двері.

– Если бы я знал, что ты… – почав Антей Маркович.

Ярковський перебив старого:

– Отруту до салону принесла ваша племінниця. До речі, забув перевірити, вона часом не в році Змії народилась?

– Как… Как ты смеешь… – Балтер захлинувся власним обуренням, закашлявся, вкрився червоними плямами.

– Антей Маркович, співчуваю. До речі, це Бусурманко випадково переставив отруєну нею пляшку на іншу тацю. Amor fati. Той, хто рив яму, сам до неї втрапив. Але Бусурманко також не уникнув посмішки долі. Так буває. Розбуджена смерть полюбляє ходити колами. І ще маю підозру, що Ілона була з кимось у змові, що хтось її найняв. Можливо, це був Матвій Пшеладовський, якому кортіло отримати спадок, а може, й хтось інший. Але цього вже не довести. Якщо ви добре подумаєте, Антей Маркович, то визнаєте, що я правий. Але тепер, зрозуміло, в нас з вами розмови не вийде. До побачення.

Ярковський оминув зацепенілого і ненавидячого Антея Марковича, відчинив двері і зійшов на третій поверх. Темний коридор, скрипливий паркет. Перед четвертими дверима зліва він на мить зупинився, відтак відкрив їх і зайшов до приміщення обласної Спілки письменників. Там старша жінка перекладала з шафи на стіл старі газетні підшивки. Вона поклала черговий зшиток і спрямувала в бік еспера очі, озброєні окулярами.

Вона дуже короткозора, подумав Ярковський, короткозоріша за Маргариту Гжесь, он які товсті лінзи. Тепер він діяв майже навмання, віддавши ініціативу тій силі, котра на петлях ховалась під маскою розумного згущення. Якась частина його свідомості була впевнена, що сила не зникла і не забрала своїх мацачків з есперової голови, що вона лише зачаїлась.

«Ти тут, я знаю», – подумки посміхнувся він хитрій силі, а вголос звернувся до старшої жінки:

– Я перепрошую, але мені казали, що ви знаєте чоловіка, що робить лікувальні настоянки.

– То не до мене, – похитала головою жінка. – То вам треба до Люби Іванівни. Ту рекламу до газети її племінник давав.

– Телефон не підкажете?

– Я його телефону не маю.

– А Люби Іванівни маєте телефон?

– Так, звісно, одну хвилинку, – жінка знайшла на столі сотовий, почала шукати в контактах.

За спиною Ярковського рипнули двері.

– Люба Іванівно, це до вас прийшли, – короткозора показала на еспера сотовим, немов учительською указкою.

– До мене? – голос за спиною Ярковського видався йому ображеним. – З якої справи?

Еспер обернувся. Люба Іванівна виявилась мініатюрною брюнеткою з виразними очима і чітко окресленими бровами. Погляд Ярковського чомусь приклеївся до цих доглянутих брів. Він відчував, що в їхньому вигині живуть знаки підозри і недовіри. Щось холодне ворухнулось у його голові. На мить він побачив себе очима Люби Іванівни, здригнувся від хвилі чужих емоцій, у яких переважала ворожість.

«Який неприємний, подібний до пацюка», – сказали в есперовій голові. Він здивувався, відтак зрозумів, що чує вербально оформлені думки брюнетки.

– Маю хворий поперек, ревматизм, – зігнорувавши ворожість Люби Іванівни, він продовжив імпровізувати. – Чув, що ваш племінник робить добрезні настоянки для розтирання.

– А я вас бачила, – повідомила Люба Іванівна. – Ви були на поминках Федора Андрійовича.

У голові еспера пискнуло: «Це ж той відьмак!»

– Був, – погодився з ідентифікацією Ярковський.

– Це ж на вас тоді кричала Пшеладовська.

– Їй щось здалось…

– Ви, це ви наклали на неї прокляття, – очі Люби Іванівни здавалось ось-ось пропалять дірку в есперовому переніссі. – Ви з якоїсь чорної секти.

– Так це він? – смикнулась короткозора.

– Авжеж він, – Люба Іванівна відкрила двері і показала Ярковському на коридор. – Йдіть звідси.

– Я ж прийшов по допомогу.

– Йдіть геть, кажу вам.

А подумки вона молилась, щоби подібний до пацюка чаклун не наслав на неї якої-небудь зарази: сверблячки або ж герпесу.

– Добре, я піду, – Ярковський протиснувся поміж Любою Іванівною і книжковою шафою, сковзнув до дверей. – Це якесь прикре непорозуміння.

Він вийшов до коридору, вдихнув його прохололу темряву й попрямував до дверей з написом «Комплектуючі для офісних мереж». Відкриваючи їх, він загадав: якщо за дверима сірий ковролін з гламурними білявками, він вперто йтиме петлями до Майстра отрут, а якщо там виявляться лише фанат Боба Марлі з комплектуючими для мереж, то виходить з гри. І нехай Осинський робить що хоче.

За дверима не знайшлось ні першого, ні другого. Блідо-блакитна стіна крижаного туману, що зачаїлась за ними, не подарувала есперові жодної секунди на роздуми, стрибнула йому назустріч і поглинула разом зі всіма сумнівами, здогадками і відкриттями.

«Попався!» – муркнуло розумне згущення.

«І навіщо ж було мене ловити?» – Ярковський плив у тумані, відчуваючи, що десь попереду вже роззявила жадібну пащу божевільна і хижа петля.

Розумне згущення не зійшло до відповіді. Воно відверто радісно пульсувало у передчутті чогось такого, про що еспер навіть не наважувався думати. Він згадав погрозу привида Бусурманка й відчув негайну потребу звернутись до Наставника. Ніколи він не віддавав зверненню стільки енергії й ніколи не відчував свої зусилля настільки марними. Крижаний туман зводив на нуль всі його намагання, розчиняв і гасив світлові стріли, що їх будувала уява еспера, візуалізуючи відчайдушні заклики по допомогу.

«Як холодно, Господи!» – подумав Ярковський і злякався.

Наставник колись попереджав, що не варто звертатись до могутніх егрегорів, перебуваючи на петлях. Що таким звертанням можна зруйнувати стабільність впійманого часу, розбудити незнані Сили та роззлостити Стражів.

Туман відпустив його так само раптово, як і взяв у полон.

Біле літнє світло лине з високих вікон Ампірної зали. Ярковський-старший щойно розклав свій столик і виймає з картатої торби обмінну частину своєї колекції. За кілька метрів від нього на широкому оббитому червоним дерматином ослоні сидить Балтер. Перед ним також стоїть розкладний столик з альбомами та окремо розкладеними монетами. Навколо гуде й двигтить стурбований обмінами та продажами рій нумізматів. Балтер – його матка. До нього підходять за порадами, показують нові придбання, підводять покупців і просто цікавих. Антей Маркович радить, оцінює і благословляє.

Ярковський-молодший непомітно підкрадається до його столика. Він у дитячому тілі, на нього не звертають уваги. Він бачить зблизька скарби балтерівської колекції. Ось рідкісний данг восьмого золотоординського хана Бердибека, карбований в Гюлістані у сімсот п’ятдесят дев’ятому році Хіджри. Поряд – срібний дирхем еміра Шейбані з родовим знаком Тимуридів – трьома колами – та цитатою з Корана, а в центрі столу, в медальній коробці – почорнілий тибетський шоканг кінця вісімнадцятого століття.

Ярковський-молодший шукає проявів петельного божевілля, але поки що невідома петля відтворює згаслу реальність з відмінною точністю. Тілесна станція тут відзивається на побажання еспера. «Чому?» – питає він себе. Можливо, тому, що в цій мандрівці тілесною станцією є його власна плоть, лише молодша на двадцять років. А може, тому, що петля сама обрала його, брутально вихопивши з опорної реальності?

Захоплений спогляданням монет, він помічає її не відразу. Маленька дівчинка, років десяти, щось шепоче Балтерові на вухо.

«Це Ілона», – розуміє він.

Розумне згущення тихо рохкає. І чим це, цікаво, воно так задоволене?

Він приглядається до майбутньої отруювачки. Звичайна учениця початкової школи. Симпатична, ледь косоока, з короткою зачіскою, у платтячку кольору магрибських барханів та новеньких яскраво-жовтих сандалях. Ярковський наказує тілесній станції наблизитись до Ілони. Тіло вже починає виконувати наказ, зрушує з місця, коли щось його зупиняє. Руки Ярковського-старшого лягають на плечі сина, він щось каже, але слова нерозбірливі.

Обличчя Ярковського-дитини обертається на ці слова. Тілесна станція задирає голову і дивиться на неголене підборіддя батька. «Він хоче, щоби я посидів біля колекції, – здогадується еспер. – Вірніше не я, а це клишаве дитяче тіло».

Тілесна станція слухняно чалапає до алюмінієвої конструкції, на якій гордо спочиває колекція Ярковських.

«Не Ярковських, а Ярковського», – несподівано виправляє розумне згущення. Його слова вібрують у тому просторі, який еспер звик вважати своїм місцем мешкання.

«Це ти, тато?»

Згущення знову перетворюється на впертого партизана і не відповідає. Тим часом тілесна станція вмощується на розкладному стільці поряд з колекцією. Старший Ярковський розчиняється у навколишніх рушеннях. Народу в Ампірній залі більшає. Перекупники та міські божевільні обступають столик Балтера щільним кільцем.

Раптом він бачить поряд із батьковою колекцією Ілону. Вона бере з обтягнутого чорним оксамитом планшету срібний флорин, дивиться просто в очі Ярковському й щось каже. Як і у випадку з батьком, слова зливаються у суцільний потік голосних.

А-ао-у-оео-е-ау.

Він не відповідає. Зрештою, не розуміє, чого саме хоче від нього ця малолітня аватара Брунгільди і леді Макбет. Ілона, не дочекавшись відповіді, засовує до розмальованої кошенятами дитячої торбинки флорин і йде собі.

Що робити?

Бігти за викрадачкою не випадає, бо навколо немало людей, здатних за мить вполовинити залишену без догляду колекцію. Але й попускати такого нахабства не можна.

«Біжи за нею!» – просинається розумне згущення. Він наказує тілесній станції бігти. Та опирається наказові, робить безладні рухи, відтак все ж таки підводиться, залишає свій пост і йде в тому напрямі, куди зникла Ілона. Колеги Ярковського-старшого проводжають молодшого тривожно здивованими поглядами. Один з колекціонерів, здається есперові, щось каже малому. Не відволікатись. В нього є мета, важливіша за проблеми темпоральних привидів. Він переслідує дух злодійки з древнього відмацького клану. «Обрану змієм», – як визначив інший (навдивовиж знаючий і балакучий) привид. І не важливо, що злодійка виглядає як дівчинка у жовтих сандалях. На петлях демони ховаються і в ангельських подобах.

Межова концентрація.

Жовті сандалі.

«Треба зачепитись за ці кляті сандалі», – вирішує еспер. Мандри петлями навчили його шукати й знаходити «якорі» – яскраві деталі і форми, якими впійманий час маркує свої заплутані стежки. Він рушає до виходу з Ампірної зали й одразу наштовхується поглядом на рухливі жовті плями – привид Ілони вже в коридорі і швидко йде до сходів.

Ноги тілесної станції наче ватні, вони фатально не встигають за спритними ніжками у жовтих сандалях. Відчуття безсилля змушує вібрувати навіть розумне згущення.

Він у коридорі. Оглядається. Ілони ніде немає.

Тілесна станція повільно – так повільно, що хочеться прискорити її копняками – чалапає сходами до другого поверху.

«Треба на третій», – підказує розумне згущення.

«І що там?»

Розумне згущення мовчить. Сходинка, друга, третя, одинадцята. Він змушує малого Ярковського подивитись вгору. І завмирає.

Зі сходового майданчика звисає й дивиться просто йому в очі велетенська змія. Змія з жовтими фасетковими очима і членистими вусиками, неможлива в опорній реальності напіврептилія-напівкомаха.

«Почалось!» – він навіть радіє цьому прояву тутешнього божевілля. Петля лише прикидувалась правильною, а тепер показала свою звихнену сутність. Колір вказує на стежку перетворень: жовті сандалі передають естафету жовтим очам. За мить стежка може привести до жовтої стелі, або до жовтого мавпячого хвоста – впійманий час щедрий на форми; проте кольоровий маркер поведе еспера слідами вплетених у цю реальність вчинків і вражень – далі й далі, до нових божевільних видінь.

Він змушує тілесну станцію зробити ще кілька кроків і раптом відчуває, як щось тече під її штанами.

«Перелякався», – йому стає шкода станції; все ж таки це не хтось, а він сам, Олександр Ярковський-молодший, його частково самобутнє (але все ж таки самобутнє, живе, мисляче) відображення на одній з бічних ліній часу. Він дивиться в жовті очі змії й раптом починає розуміти, що зараз тіло малого помре вкушене, розірване або ж задушене гадом. І він не знає, що буде далі з його власною свідомістю.

Існування.

Неіснування.

Щось третє.

«Думаєш, тут можна ходити безкарно? Невдовзі зрозумієш…» – це не пам’ять підказує, це злорадне розумне згущення цитує привида Бусурманка.

Його лише починає охоплювати жах, коли живий вихор з пір’їв і ненависті навалюється на змієподібне чудисько. Хижий птах запускає кігті й дзьоб у гаспидову плоть, жовта кров бризкає навсібіч. Змія підтягує довге тіло, напружує, розгортає його, немов батіг; лише тепер еспер бачить, яка вона величезна і сильна. Тіло-батіг намагається влучити в нападника, зламати його крила, збити на сходи, розтрощити кістки об мармур. Але птах блискавичним маневром ухиляється від удару. Батіг ляскає об стіну, сиплеться штукатурка, відламується і падає шматок ліпнини. Змія судомно скручується. А орлині кігті вибирають залишки комашиних очиськ, деформують і нищать тілесну станцію Жовтого духу.

Ярковський не дивується появі птаха.

«Все як у Ніцше, – його думка блимає, наче сигнальна лампочка. – Де змія, там і орел».

Він вже здогадується, хто прийшов на допомогу. Здогадується, завдяки цитаті. Солтис полюбляв перечитувати той уривок із поеми Ніцше, де Заратустра у супроводі змії і орла виходить назустріч Сонцю.

Аве, Наставнику!

Дитяче тіло, у якому він мешкає, нічим не здатне допомогти могутньому духові, що незнамо як промкнувся до цієї звихнутої петлі, до Логова, де змії влаштували есперові пастку. Ярковський наказує тілесній станції відступити, щоби не потрапити під удари зміїного тіла. Але не встигає.

Хвіст потвори підсікає ноги малого, як серп – стеблини достиглих злаків. Навколишній світ перевертається, спалахує червоним, відтак занурюється у темряву. Але оператор впійманого часу не дає есперові ані секунди на переляк. Темрява навколо Ярковського відчутно змінюється. Тепер це вже не темрява безодні, а нічний простір нової петлі. Ліхтарі ледь освітлюють цю частину парку, а за великою каруселлю згустились окантовані місячним сяйвом тіні. Там причаїлись двоє – чоловік і жінка.

Обличчя чоловіка роздивитись не вдається. На ньому куртка з просторим каптуром. Жінка обмотала голову хусткою. Але еспер знає, хто вона, тому що навіть темрява не здатна приховати ядучо-стронціанового кольору її кросівок.

«Вона», – підтверджує розумне згущення.

Ярковський намагається визначити, що саме править йому за тілесну станцію. Марно. Він не бачить й не відчуває жодного тіла. Він також не відчуває властивостей ока – бічного зору, змигування, бінарного бачення. Його точка споглядання висить між двома старими липами на висоті людського зросту. Судячи зі всього, вирішує він, нова петля наділила його цінними властивостями. Солтис сказав би: властивостями сингулярного мікропорталу.

«Цікаво, чи здатна ця підвішена сингулярність сприймати звуки?» – міркує еспер й відразу отримує відповідь. Жінка у жовтих кросівках каже голосом Балтерової небоги:

– Я хочу, чтобы она умерла.

– Тут вам ніхто не поможе, – голос чоловіка здається Ярковському знайомим. – Якщо вам так приперло…

– Мне нужен яд, – перебиває співрозмовника привид Ілони. – Надёжный яд.

– Це не до мене, – чоловік оглядається; певно боїться, що хтось може підслухати. – А ви ще подумайте, чи варто взагалі брати гріх на душу, вбивати людину за такі дурниці.

– Дурниці? – жінка презирливо пхикає. – Это для плебеев мелочи жизни, а я не плебейка. Она меня по всем статьям унизила, понимаете? В присутствии Варвары Владиславовны, в присутствии Пелагеи Дмитриевны и всех-всех эта тварь втоптала меня в грязь. А ещё этот Цыпорин, эта мразь… При всех, публично перетряхивать моих предков. Издеваться над их памятью, над родовой честью. Учёная скотина… Да что я тебе рассказываю, ты же всё сам слышал. Всю эту… гадость. И что, по-твоему, я, после такого оскорбления моей родовой чести, должна утереться и пойти лесом, да?

– Ілона Ігорівно, ви зовсім від землі відірвались. Яка родова честь? Ви що, у замку народились?

– Тебе не понять. Лучше скажи, где найти яд.

– Я знаю, що у Люби Косаченко, секретаря обласної Спілки письменників, племінник має за хоббі екстремальну фармацевтику. Він офіс орендує у Парковому Домі. Кабінет триста другий. Там на дверях табличка «I-TА». Продає запчастини для комп’ютерів.

– Торговец батарейками разбирается в ядах?

– Сам не розуміється, то може когось підказати. Але я вам нічого не казав.

– «Нічого не казав», – передражнює Ілона співрозмовника. – Какие вы все трусливые, а ещё мужчины. Как всё измельчало. Вот поэтому Марианна тебе изменяет. Правильно делает… Всё, разбежались.

– Не ображайтесь…

Привид Ілони навіть не дивиться на співрозмовника, перестрибує через лавку й зникає за каруселлю. Ярковський вже здогадався, чиє обличчя ховається під каптуром, тому спрямовує свій маленький портал за жовтими кросівками.

«Значить, Данило знав про отруту, – міркує еспер, синхронізуючи рух порталу з кроками привида. – Чи ця обставина якось пов’язана з тим, що Маріанна відбулась найлегше за всіх? Сумнівно. Данило знав, або ж міг передбачити, що Ілона спробує отруїти Пшеладовську, котра радше за все й познущалась над її походженням. Те, що Бусурманко поміняє пляшки на тацях і отруту отримають сама отруювачка та її салонна партія, Данило знати не міг. Відповідно, не зміг би попередити дружину».

«А може, він щось передчував?» – несподівано озвалось розумне згущення.

«Тобі щось відомо?»

Але згущення й цього разу не зраджує своїм звичкам, загадково мовчить й ледь відчутно вібрує. Хто ж тепер дізнається, чи передчував щось автор оповідання про дівчину, що годувала собою комарів, чи нічого не передчував, думає Ярковський. Ніхто. Еспер згадує свій візит до триста другої кімнати Паркового Дому. Невже тоді він бачив автора отрут? Невже той бородань у футболці і є тим «шакалом», якого так прагне знайти Осинський. І для чого він потрібний чоловікові Пелагеї – лише для отримання протиотрути? Чи для чогось іншого?

А попереду, тим часом, поміж парковими деревами і кущами миготять жовті кросівки. Ось закінчується парк, починаються вулички, забудовані двоповерховими «сталінками», а за ними тягнеться й тягнеться неозора руїна, яка двадцять років тому була скупченням складів, промбаз та заводів – від цукрового до цементного. Власниця кросівок потрапляє на індустріальне румовище крізь дірку в бетонному паркані. Есперові простіше – його сингулярність проходить крізь бетон, як куля крізь пасмо туману.

«Куди це вона йде?» – запитує він себе та розумне згущення. Останнє продовжує гратись в партизанів.

В опорній реальності все місто знає, що нічні прогулянки закинутою промзоною погано закінчуються. Але привид Ілони впевнено перестрибує через рівчаки, протискується між їржавими баками та піднирює під залізничні платформи. Привид, розуміє Ярковський, прямує знайомим маршрутом. Прямує до найбільш віддаленої від міста, густо вкритої дикоростом ділянки, де височіють закіптюжені стіни обідраних збирачами металолому заводських корпусів. Ось привид завертає до споруд, де колись знаходились фарбувальні камери ремонтно-механічного заводу, ось він відчиняє непримітні двері і зникає у лабіринті переходів.

Сингулярність влітає до будівлі й на мить втрачає просторову орієнтацію. Клапті темряви та пасма попелястого світла закручуються перед Ярковським.

«Вихори застійних енергій», – коментує розумне згущення. Еспер навіть не намагається спитати, що воно має на увазі. Від згущення пояснень фіґ дочекаєшся.

Тим часом летючий портальчик стабілізується. Ярковський повільно закручує сингулярність, щоби оглянути незнайоме місце. Він помічає рух за бетонними колонами, що підтримують високу стелю, і спрямовує сингулярність до них. Він проходить крізь одну із колон і опиняється над бетонною платформою того, що колись було фарбувальним майданчиком. Стелю над ним частково розібрано і нереально яскравий повний місяць щедро заливає платформу світлом. Привид Ілони стоїть посередині шестиметрового бетонного диску, на якому жовтою фарбою намальована велетенська пентаграма. На чотирьох її променях біліють людські черепи, а на п’ятому Ярковський помічає ще одного привида.

Еспер не стримує здивованого вигуку. Це та сама відьма, яку він бачив у примарному місті шістнадцятого століття. На ній з одягу лише дротяна пектораль, а тіло розмальоване чи то чорними зміями, чи то драконами.

– Кого ти сюди привела? – запитує вона Ілону.

– Ты о чём? – сполохано озирається та.

– За тобою хтось ув’язався.

– Я была осторожной, я по маршруту много раз проверялась, – Ілона зістрибує з платформи, заглядає за колони. – Нет-нет, этого быть не может. Здесь нет никого.

– Я відчуваю хумена, – наполягає відьма. – До тебе причепився хумен. Він тут.

– И что теперь делать?

– Ми почнемо ритуал й заженемо його до Ґохи [33]. Клади кулю на гексу.

«Ти чув?» – запитало в Ярковського розумне згущення.

Він чув. «Клади кулю на гексу». Те саме казав привид відьми з тієї петлі, що впіймала тіні епохи Сигізмунда Августа.

Тим часом Ілона поставила в центр зірки кришталеву кулю. Відьма почала обводити пентаграму крейдяним колом, примовляючи:

– Я та, що починає, я Шин, я промінь духу, я майна для Руаш Елоїм. Я закликаю до служіння духів води, землі, повітря та вогню. Я закликаю Айму, я закликаю Теллу, я закликаю Невму, я закликаю Огну.

І через паузу у дванадцять ударів серця знову:

– Я закликаю Айму, я закликаю Теллу, я закликаю Невму, я закликаю Огну.

Поки відьма повторює свої заклики, Ілона розставляє і запалює навколо кулі п’ять чорних свічок. Куля, яка до того світилась лише відблисками місячного світла, тепер вбирає в себе золоте сяйво їхніх пломінчиків. Вона сяє яскравіше за свічки і, здається, насичує густим світлом жовтий контур пентаграми. Есперові здається, що повітря над платформою вібрує. Що від місячного сяйва лине крижаний холод. Той самий холод. Він намагається підняти сингулярність вище, до балок перекриття, але виявляється, що летючий портальчик відмовляється виконувати його накази.

«Тікай», – радить розумне згущення.

Ярковський й сам відчуває, що треба тікати, але не знає як. Крижаний вітер міцнішає.

Відьма домальовує коло навколо пентаграми, ламає шматок крейди й кладе його на промінь землі. Вона піднімає з проміню духа ритуальний ніж, робить надріз на своєму зап’ястку й знов обходить коло, примовляючи та крапаючи кров’ю на всі проміні.

Відтак наказує Ілоні стати на промінь духу.

Та роздягається під примовляння відьми:

– Оро івба озопі, оро івба озопі вітом.

Гола Ілона, мармурово-біла під повним місяцем, займає вказане їй місце, хтиво хитає стегнами, підносить руки над головою, заплітає пальці у закличну мудру і каже:

– Я заступница в Силе Шин. И я в своём праве.

– Я розпорядниця Сили Енейгу. І я у своїй владі, – відгукується відьма й також підносить руки над головою. – Нехай Сили візьмуть в свої руки хумена споглядання, що прийшов до нас без запрошення.

Крижаний вітер стишується. Ярковський відчуває, як навколо нього виникає повільна пульсація. Вона не здається загрозливою, але еспер знає, що всі пастки впійманого часу на початках виглядають миролюбно.

«Не хочу до Ґохи», – каже він невідомо кому; розумне згущення зачаїлось. Еспер згадує про Наставника, тепер надія лише на нього.

Тим часом пульсація заповзає до внутрішнього простору Ярковського. Там, де щойно він відчував розумне згущення, тепер знаходиться щось рідке, що пульсує разом зі всім навколишнім світом.

– Елоша шола, – чує він примовляння відьми, – владою Заору і Цоаму, владою Завуло і Касамо, розпорядниця Сили Енейгу наказує вам: візьміть хумена в іцора Ґоху, відведіть його до суддів іцора Ґоху і виконайте їхній присуд. Гор ора!

– Гор ора! – звучить відлунням голос Ілони.

Пульсація пришвидшується, навколо еспера (а йому здається, що і всередині його монади, його суверенного «Я») швидко виростають вібруючі червоні стіни. Він здогадується, що відьма викликала Стражів. Він відчуває свою розділеність на стежках часу, відчуває себе у багатьох подобах, що одночасно живуть багатьма життями у багатьох реальностях. Від цього неможливого відчуття його розум розпачливо завмирає, намагається відключитись, опертись на віковічні, успадковані від предків, запобіжники, а відтак починає згасати. Порожнеча нападає на свідомість Ярковського не з боку вібруючих стін, а зсередини. Цій непорожній Порожнечі якимось чином вдається висадити диверсійну групу Стражів у самому центрі його фортеці. У тих потаємних чертогах, де мешкає його стрижнева сутність, його суверенна монада. І щось у тих чертогах іде всупереч сущому. Таємне полум’я, що живило сутність прагненнями, припадає всіма своїми пломінчиками. Згасає світло, що осявало храмину його монади і скріплювало її стіни.

Частини багатовимірної мозаїки меркнуть одна за одною. Натомість відкриваються тунелі, червоточини та кротячі нори до бічних вимірів.

«Хто я? Де я? Навіщо я?» – шепочуть уламки розділеного.

Один з них відчайдушно намагається утриматись в межах самоусвідомлення, закликає:

«Де ти, Наставнику?»

Без відповіді.

Навколо нього неозора завихрена байдужість, яка може бути і Ґохою і чим завгодно. Уламок того, що відчувало себе Ярковським, бачить, як з міжвимірних тунелів виїжджає дивізія слонячих голів. Обідки велосипедних коліс нестерпно блищать. Від того помноженого на тисячу хромового блиску Частковий Ярковський не відразу зауважує, що на хоботі передового Стража вмостився привид Бусурманка. Частковому Ярковському здається, що привид декламує:

Янгол Баршиель

Наближає твоє смеркання,

Він приходить, як подув-казкар,

Він приходить, як поклик вмирання.

Віяло стежок тебе розриває,

На гаспидів у срібному житі.

Міг би жити, а міг би й не жити,

Все даремно в даремному світі.

Прощавай!

За мить, яка могла б бути й тисячоліттям і вічністю, уламок впійманого часом еспера припиняє спротив.

«О Предвічна Матір, богиня зніяковілих, помстись за мене!» – лине до завихреного безмежжя тінь згасаючого прохання.

20

[№ 14 – Костик Маріанна Іванівна, журналістка, 33 роки, № 2 – Осинський Микола Григорович, бізнесмен, 56 років]

– Привіт! – одягнена у яскраво-червоне плаття Маріанна з пташиною грацією присідає на стільчик у парковому кафе. – Я трошки спізнилась, вибач. В мерії затягнули пресуху.

– Не впирається, – киває Sаня. – Щось вдалось вияснити?

– Небагато, – журналістка розкладає на столику смартфон, окуляри, запальничку, пачку з сигаретами. – Саша у Другому психоневрологічному диспансері, у відділенні для тяжкохворих, в окремій палаті. Його цілодобово охороняють люди Осинського, доступу до нього немає. Я спробувала натиснути на головного лікаря через обласний відділ охорони здоров’я, але головний там страшенно заляканий, навіть говорити не хоче. Кричить: «Не дозволяю! Він не контактний!» Трубку кидає. Телефони Осинського і Трегуба взагалі не відповідають. А що в тебе?

– Я пройшла його останнім маршрутом, – повідомила Sаня. – «Швидка» забрала його з Паркового Дому, просто з третього поверху. В Спілці письменників кажуть, що це вони викликали бригаду. Він перед тим заходив до них і розпитував про племінника однієї тамтешньої видри. А цей племінник має конуру на тому ж поверсі. Я так зрозуміла, що Ярковський після Спілки рушив до офісу племінника й там з ним щось сталось. Що саме, не дуже зрозуміло. Видри кажуть, що він несподівано впав на підлогу й почав сіпатись, як при епілепсії. Кажуть, що в нього з рота йшла піна. Племінник нібито злякався й відразу побіг до тітки. До тієї письменницької видри. Але я їм не вірю. В Ярковського ніколи не було припадків. Я точно знаю. Ані епілептичних, ані якихось інших. Це все фейки.

– Може, йому там чогось підсипали? – припустила Маріанна. – Пригостили чаєм або кавою і отруїли?

– В тих офісах він не став би їсти-пити, – Sаня була категоричною. – Він ще той крєндєль.

– А як знайти офіс племінника?

– Триста другий номер. Але там тепер зачинено. Видра каже, що вже другу добу не може з племінником зв’язатись. Впадає у нерви, плаче, кляне Ярковського і мене разом з ним.

– Осинський міг зацікавитись тим племінником.

– А може, він сам втік. До речі, дуже підозрілий тіпок. Дарував друзям настоянки і мазюкала для розтирання суглобів. Такий собі фармацевт-аматор.

– А з бригадою спілкувалась?

– Спробувала… – Sаня поправляє намотану на шию хустку. – Я стрільну в тебе сигаретку, не проти?

– Лиши ті перепрошення, – журналістка підсуває до неї пачку і запальничку. – Пали хоч всі.

– Я знайшла лікарку з тієї бригади, але вона повелась агресивно, – каже Sаня, прикурюючи. – Накричала на мене, коза, відмовилась розповідати. Так на мене дивилась, наче я чудо-юдо, з пекла вискочила. Хтось добряче накрутив їй хвоста. Я думаю, не обійшлось без Миколи Григоровича та його компашки.

– Не факт, Оксано, не факт… У вас з Сашею, аби ти знала, по місту хріновий імідж. Дуже хріновий. Покійна примадонна мала багато шанувальників, та й Балтер тепер усюди розповідає, що ви з Ярковським кончені шарлатани, сатаністи й бандитські наймити. Він по всім знайомим ходить, плаче, ниє, каже, що його невинну Ілоночку безбожно оббрехали. Йому, зрозуміло, співчувають.

– Ідіоти.

– Не ідіоти, Оксано, зовсім ні. Просто люди.

– І що ж тепер робити?

– Тобі було б непогано поїхати на тиждень-другий до Києва. Аж поки все не заспокоїться.

– Я не кину Ярковського.

– Ти зараз нічим не зможеш йому допомогти, – Маріанна начепила окуляри і уважно дивилась на Sаню. – А сама натрапиш на неприємності. Подумай.

– Має бути якийсь вихід, – на обличчі медіума накреслилась впертість. – Завжди є якийсь вихід.

Кілька хвилин жінки мовчали. Маріанна й собі закурила, непомітно для співрозмовниці розглядаючи зморшки напруги, що помережили Sанине чоло.

«Цікаво, – міркувала вона, – відколи у них спільне ліжко? З Ярковського, зрозуміло, коханець так собі, але ж у цієї навіженої дівки «Камасутра» на двадцятому плані; їй не акробатика потрібна, їй потрібний духовний лідер. А чим Ярковський не духовний лідер? Якщо зумів вибити гроші з Осинського, значить, має таку-сяку харизму. Має, безперечно має. Але це все не те, вона його не кохає. Вона просто вперта, як сто китайців. Фанатичка».

– Ти можеш розповісти мені, до чого все ж таки докопався Саша? – порушила мовчанку журналістка. – Хто отруїв Пелагею та її гостей? Невже ота миршава Ілонка? Навіщо їй було труїти Варвару? Вона ж була у неї закохана. По самі вуха.

– Не маю права розповідати, вибач. Це приватне розслідування, і я в ньому не центрова.

– Ходять чутки, що було дві різні отрути. Хто підсипав другу? Найдобріша наша Юля Стефанівна?

– Арійські жерці, – Sаня розтягнула рот у механічній посмішці.

– А ти невдячна.

– А при чому тут вдячність?

– Я вам помагала.

– Дякую.

– І я також постраждала від отрути. Я все ж таки маю право знати, хто тоді мене травонув.

– Арійські жерці.

– Добре, – кивнула журналістка. – Я не дура, я розумію: приватне розслідування і все таке. Але ж ти можеш хоча б натякнути, чи це правду кажуть про одну з отрут, що це вона подіяла аж через півтора року?

– Натякаю, правда.

– Отже, всіх нас отруїли ще тоді – восьмого травня. І Бусурманка, і Вілігжаніних, і примадонну?

– І Сахневича також, – Sаня розчавила сигаретний фільтр об денце попільнички. – Вісім трупів, двоє в комі. Легше стало?

– Цікавіше.

– Невже?

– Двійко отруювачів на великосвітському soiree [34] плюс вбивча речовина з унікальними властивостями. Нормальна тема. Навіть для CNN.

– Слави хочеш? Всесвітнього визнання? Мордочку на обкладинку?

– Така в мене професія, – посміхнулась Маріанна. – Принаймні, я сподіваюсь на ексклюзив, коли все це закінчиться.

– Що закінчиться?

– Я маю на увазі: коли Саша одужає.

– Поможи нам і буде тобі ексклюзив.

– І де в мене гарантії?

– Треба підписатись кров’ю?

– А твій підпис кров’ю чогось вартує? Ти щойно сказала: я в цій справі не центрова. Твої слова?

– Ти ж знаєш Ярковського, обіцянки для нього – не пусте бла-бла-бла.

– Його обіцянки, а не твої.

– Але ж рятувати ми будемо не мене, а його. Ти ж не за мене, а за нього вписуєшся.

– Ти знаєш, що ми з ним… – Маріанна спробувала впіймати погляд співрозмовниці.

– Знаю, – та дивилась на гойдалку, де вовтузилась дітлашня.

– Він сам тобі сказав?

– Здогадалась.

– Але ти не подумай, що я допомагаю Саші лише тому, що він був моїм коханцем.

– Я й не думаю. Ти допомагаєш для того, щоби отримати всесвітнє визнання як журналістка.

– Це не смішно.

– Слухай-но, Маріанно, – тепер вони дивились одна одній в очі. – Мені глибоко начхати, що там між вами було. Мені потрібно, щоби Ярковський був живим, здоровим і на свободі.

«Все правильно, – подумки підсумувала дружина Данила Костика. – Він є для неї учителем, ґуру. Це не кохання, а підсвідома залежність молодої окультистки від старшого мага. Й він це розуміє. Ще б не розумів! Духовному лідерові для виконання його суспільної місії потрібна не дівчинка-зомбі, а самостійна, реалізована і розумна жінка».

– Добре, Оксано, я задію свій київський ресурс, – погодилась Маріанна. – Ми його витягнемо.

У ті самі хвилини, коли дві молоді жінки укладали визвольний пакт, Осинський пив каву з власником фірми «I-TA», бородатим фанатом Боба Марлі, а за паспортом громадянином України Авдієнком Дмитром Дмитровичем. На вилицюватому обличчі пана Авдієнка були помітні свіжі сліди його спілкування з начальником служби безпеки приватного підприємства «Адмірал». Час від часу бородань прикладав руку до змазаного йодом садна.

Пиття чаю відбувалось у лісовій фортеці Осинського, у тому самому кабінеті, де Ярковського вивчав психоаналітик. Цього разу Леоніда Євгеновича не запросили, зате біля дверей і за спиною адміральського зятя стояли охоронці, старший з котрих тримав на повідку одного з тих псів, що не давали спати есперові та його подрузі.

Розмова вже увійшла до спокійного, навіть філософського русла. Дмитро Дмитрович розповів усе, що знав про отруєння, визнав, що саме він у квітні минулого року продав саморобний трунок Ілоні Полоскай та виклав усно й письмово всі дані про задіяні інгредієнти та спосіб, яким цю отруту було синтезовано. Викликані Осинським фармакологи знаходились в дорозі, й це гарантувало бороданеві ще кілька годин земного існування.

– Ти ж розумієш, – казав йому власник маєтку, смакуючи «срібні стріли» заварені у глиняному китайському чайнику, – що виготовлення отрут споріднено з високою метафізикою. А ти просто дурний шакал, який взявся за таку особливу справу без поважної санкції.

– Якої санкції? – не розумів той.

– От якби ти був сповідником таємного культу, чорним магом або ж жерцем богині смерті, ти б розумівся на ліках і трунках по-справжньому. Ти б прагнув до створення симфонії отрут, чаклував би над ідеальною отрутою, здатною принести разом із погибеллю найвищу насолоду. Ти б майстрував отрути, здатні вбивати на відстані й такі, що вкорочують вік людський повільно, викликаючи жахливі хвороби, рік за роком відбираючи в жертви всі радощі земного життя. Ти б працював з отрутами так, як покійний Федь вірші писав. Ти б знав, що не можна випускати у світ отруту, якщо ти не зробив ліків від неї. І ти ніколи, за жодних обставин, не продавав би своїх творів таким ідіоткам, як та Балтерова небога, а мав би справу зі справжніми правителями сього світу.

– Такими, як ви?

– І ще крутішими. З тими дядьками, які тримають всю цю планетку отак от, – Осинський підніс під ніс бороданеві стиснутий кулак. – Зрозумів?

– Я до ваших послуг.

– Іди ти… разом зі своїми послугами. Твоїми послугами лише щурів труїти.

– А ви так добре розумієтесь на трунках.

– Завдяки тобі, шакалюго, розуміюсь. Ти мене змусив. Твоєю гидотою отруїли мою дружину, мати моїх дітей. Конкретно в тобі я розчарувався.

– Тому що я не зробив протиотрути?

– Тому що ти не майстер, а партач, самодєлкін, гандон штопаний… – Осинський відсьорбнув чаю. – Ненавиджу. Я думав, що зустріну великого посвяченого, а зустрів повне фуфло. І в тебе є лише один спосіб змінити мою думку про тебе.

– Який? – смикнувся бородань.

– Знайти того майстра, що створив другу отруту. Ту, яку замовив Лепрекон.

– Хто? – не зрозумів Дмитро Дмитрович.

– Сахневич. Знав такого?

– Чув. Він бізнесмен… був бізнесменом.

– Гівнюком він був, прости Господи. І помер як гівнюк – наступив на власні граблі.

– А це точно він замовив?

– Точно, – зітхнув Осинський. – Точніше не буває… Це він був замовником, однозначно. Мої люди знайшли одну дуже цікаву проплату з його секретного рахунку – сто тисяч євро. Датована вона шістнадцятим квітня минулого року. Гроші пішли дуже хитрим шляхом і, врешті-решт, впали на банківську картку якогось кіпрського бомжари, що спився й нині тихо-мирно лежить на цвинтарі під простим цементним надгробком. Я навіть маю фото того надгробку. І я так думаю, що той бомжара не від цирозу помер, а ще від одного шедевру великого майстра. Від отрути, яка уражує печінку точно з тими ж симптомами, що й в цирозу. Точність – ознака майстерності.

– Сто тисяч євро? – недовірливо гмикнув бородань. – За дозу трунку? За піпетку розчину?

– Дивуєшся, самодєлкін? А ти не дивуйся, тут все врівноважено. Істинним майстрам так і платять, тому що шедеври дорого коштують. А знаєш, чому вони так дорого коштують? Тому що вони найкращі в світі, а все найкраще має найвищу ціну. Якби мені сказали: ось найкращі в світі сигари, їх курять Ротшильди з Рокфелерами, але коштують вони сто косих за коробку, я б дав сто тисяч. Я б і двісті тисяч дав. Тому що куріння таких сигар зробило би мене членом найкрутішого на планеті сигарного клубу. Воно б дало мені найвищий рівень спілкування. Рівень вирішення питань. Так само нові «ферарі» продаються не в салонах, а лише за клубними рекомендаціями.

– Значить, Сахневич був членом елітного клубу отруювачів?

– О! Просто в десятку, Дімоне. Ти ж не проти, щоби я називав тебе Дімоном? От і добре. Нарешті ти почав щось торопати, – Осинський поплескав бороданя по плечу, той ледь скривився; під одягом також не бракувало синців. – Навіть якщо такого клубу в реальності й не існує, позиція замовника суперотрути підняла Сахневича до висот небесних. Він став клієнтом істинного майстра. Він прилучився до однієї з центрових таємниць. Сподобився. Оце мене й бісить. Якийсь там Толік Сахневич, гадюшний підкаблучник і дрібний шахрай, вийшов на такий рівень. За які такі заслуги? Чому істинний майстер зійшов зі свого трону назустріч цьому виродкові, га? Не знаєш. І я не знаю. А дуже хочу знати.

– Може, тому, що він був чоловіком Пшеладовської?

– Як версія годиться. Вісім балів з дванадцяти. Навіть дев’ять. Майстер може бути шанувальником оперного мистецтва. Він міг проявити слабкість. А є, Дімоне, ще крутіша версія: Сахневич лише платив, а замовляла особисто примадонна. Ця версія мені страшенно подобається, але ніхто, окрім самого майстра, ані підтвердити, ані спростувати її не зможе. І Лепрекон і його благовірна вже у пеклі. Але мої люди цю версію перевіряють, відпрацьовують усі підозрілі контакти Пшеладовської в останні місяці перед тим восьмим травня. Трудомістка операція, направду.

– Я буду вам помагати.

– А куди ж ти дінешся, чортику? – розсміявся Осинський. – Ще й як будеш… Одне тобі в мінус: ти, Дімоне, дєшовка. А ну ще раз скажи нам, за скільки ти продав Ілоні свою смердючу калатанку? За скільки, ну?

– За триста п’ятдесят баксів.

– І хто ти після цього?

– Мені гроші були потрібні. В мене валютний кредит.

– Чуєте? В нього кредит!

– Ви не розумієте.

– Який смачний чай, – Осинський зняв кришку, понюхав вміст чайника. – Шедевр. Це твоя Валентина його заварювала? – звернувся він до старшого охоронця.

– Як завжди.

– Я їй за цю заварку даю премію, – власник «Адміралу» вийняв з кишені купюри, відрахував кілька з них і кинув охоронцеві. – Триста п’ятдесят баксів. Щоби от цьому жлобу, – він плеснув чаєм в обличчя бороданеві, – стидно стало.

Тієї миті, коли чай, заварений Валентиною, обшпарив Дмитра Авдієнка, тіло Ярковського уперше після катастрофи розплющило очі. Вони побачили (радше віддзеркалили) брудну стелю окремої палати Другого обласного психоневрологічного диспансера, крапельницю з розчином глюкози і Северина Солтиса, що сидів на краєчку ліжка у своєму незмінному пом’ятому плащі. Якби Ярковський у цю мить міг дивуватись, він би здивувався.

– Погано тобі, знаю, – сказав Солтис. – Навіть снів не можеш бачити. Будемо щось робити з тобою. От послухай, для початку.

У руці Наставника з’явились навушники. Він одягнув їх на Ярковського, приєднав до смартфону, що лежав поряд, на тумбочці. Щось перемкнув в апараті.

– Ось так, слухай… Це правильні звуки, лікувальні. Спочатку там будуть такі мажорні дзвіночки, а потім ревтимуть слони. Багато хто не розуміє справжньої цінності ревіння слонів. А між тим, воно дуже позитивно впливає на психіку. Дивовижна річ, і ніхто не знає, чому воно так. Певно, це в нас закладено від часів дуже давніх. Відтоді, коли наші далекі-далекі предки блукали африканськими саваннами й зустрічали там слонів. Здоровенних таких слонів, удвічі більших за теперішніх. І от уяви собі: слоняче ревіння вмикає замкнені у підсвідомості родові спогади, а з ними й механізми відновлення психіки. А потім ти почуєш взагалі чудову штуку. Індійські містики називають таку музику «нада» – первісний звук. Індійці, аби ти знав, страшенно досвідчені у музичній справі. Вони ще у давні часи дослідили, що найбільш могутні ноти можна витягнути з тих продовжених життєвих звуків, котрі виникають не в горлі, й навіть не в легенях, а десь там у нашому череві, поряд з нижніми чакрами. Там зароджується звукова сила. Ці могутні ноти, як повідано було пророкам Калінги, приналежні до божественних ритмів Творіння. У певному сенсі вони безмежні і невичерпні. Пророк Ватшаяна, той, що впорядкував «Камасутру», радив під музику «нада» зачинати дітей. Чуючи її, твоя поранена психіка буде постійно перебувати у ритмах відновлення. Погодься, що це важливо. Тим більше, що плани твоєї стрижневої сутності – я не кажу «плани особистості», це поки що не на часі – розкидані нині по різних вимірах. Навіть на свіжі петлі дещо потрапило. Треба зібрати їх до того, як стежки можливих подій остаточно розійдуться з подіями в опорній реальності. Тобі пощастило, що я тепер мертвий і можу мандрувати впійманим часом. Але, з іншого боку, деякі з вимірів мертвим заборонені.

Наставник поправив навушники, поклав долоню на холодне чоло попаданця. Якби у палаті знаходився сторонній спостережник, він би побачив, що долоня Солтиса занурилась у голову учня. Після тривалого мовчання Наставник продовжив:

– Казав я вам, що самовневненість до доброго не веде. Лана, до речі, тоді загинула саме від самовпевненості. Вона ж була спадковою відьмою. Справжньою, з тих, в котрих на хребті росте чорне волосся і закінчується волохатим хвостиком. Її мати ще в дитинстві відрізала хвостик й засушила його. Він став твердим і зберігався у сірниковій коробці. Я ту коробку в руках тримав. Потім Лана зробила з хвостика атрибут і навчилась оперувати ним у Мінорному ритуалі. Вона досягла дорослого рівня у вузькій практиці й не вчилась іншому [35]. Зовсім не вчилась, не практикувала, не цікавилась. Була впертою. Казала: навіщо ускладнювати, коли хвостик дає рівний потік енергії та ще й відлякує приблудних хуменів. Самовпевненість. Все, чого ми досягаємо, добре лише до пори до часу. Коли ж прийшлось протистояти Зміям, вона не знайшла, як їх блокувати. Цей клан корінний, він споріднений з нашими землями чи не від часів палеоліту, тут вже нічого не вдієш. Першими вони ніколи не нападають. Коли одужаєш, ми з тобою про них поговоримо.

Солтис зняв долоню з голови еспера, відтак заговорив знов:

– Тим Ярковським, якого знали в опорній реальності, ти вже не будеш ніколи, це факт, але думаю, що дана обставина – до кращого. Ґоху, аби ти знав, сотворили не для того, щоби мучити демонів, а для… – він зморщив ніс, підбираючи точні слова. – Скажімо так: для благої концентрації надто розгалужених і запутаних карм. До речі, та частина твого «я», що нині перебуває у Ґосі, найбільш захищена й практично не потребуватиме ритуального відновлення. А це ж не просто частина, а те, що ти у своєму невігластві називаєш монадою. Зрештою, – він винувато гмикнув, – це не важливо. Нехай буде монада. Я мав би тобі розповісти більше, але вже як вийшло… – Він підвівся з ліжка, щільніше загорнувся у плащ. – Так що подякуй зміїним відьмам, які, прийнявши тебе за хумена, відправили до ремонтного цеху. Як писав Ніцше, все, що нас не вбиває, робить нас сильнішими. А якби він зміг редагувати свої твори тепер, то додав би: те, котре – холод, те, яке – смерть, не завжди здатне відібрати зібрану за життя силу.

* * *

Востаннє Майстер трунків відвідував Парковий Дім дванадцять років тому. Ця споруда завжди викликала в нього відразу. Особливо восени й навесні, коли рослинність не захищала стіни від споглядання. Майстер не розуміє архітекторів, що вмонтовували у будівельні проекти власні психози. Дійшовши до четвертого поверху, він бачить прочинені двері Нумізматичного клубу і Балтера, що сидить, схилений над прямокутниками пожовтілих банкнот з портретами Сун Ятсена.

Відчувши присутність Майстра, той відривається від грошей старого Китаю і радісно вигукує:

– Какие люди! А я уже, грешным делом, решил, что никогда тебя не увижу.

– Ты, Антей, всегда был пессимистом.

– И как ты там в столице? – Балтерові очі сканують дорогий костюм Майстра, його шовкову краватку і лаковані «саламандри». – Вижу, что не бедствуешь.

– Нет, не бедствую. И я к тебе по делу.

– Да? Я слушаю.

– Я ищу одну редкую монету. На подарок коллеге.

– Какую именно?

– Двадцать гульденов золотом.

– Это… – нумізмат на мить завмирає, підозріло дивиться на Майстра, відтак чітко артикулює:

– Это очень дорогой подарок. Эти монеты весьма редко встречаются. Особенно в хорошем качестве. Ты же не подаришь человеку стёртый экземпляр.

– Говорят, одну такую тебе приносили.

– Это было давно, очень давно… – Балтер відвертається до вікна. – Я наведу справки, поищем… И ты специально приехал, чтобы… приехал ради монеты?

– Меня пригласили прочитать лекцию. Сегодня вечером в Банкетном зале.

– О чём лекция?

– О классических охотничьих настойках девятнадцатого века. Здешние производители алкоголя продвигают новые бренды, вот и я пригодился.

– Да, времена изменились… – Антей Маркович знімає окуляри; без них його обличчя здається зовсім зів’ялим і беззахисним. – Спиртзаводы заказывают лекции таким зубрам… Ты не думай, я ведь помню твои лекции времён общества «Знание». Я всё помню. Как ты нам о змеях рассказывал, о тропических пауках. Это были рассказы выдающегося натуралиста.

– Всё меняется. Как там наш общий друг?

– Кто?

– Коля Осинский. Говорят, вышел на Лондонскую биржу, скоро миллиардером станет. А что тут, в городе, о нём говорят?

– Мы с ним давно не виделись, – Балтер знову одягає окуляри.

– А что так?

– Ты не знаешь? – погляд Антея Марковича повертається до банкноти з портретом китайського реформатора.

– Я был за границей. Местные новости туда доходят только через Фейсбук.

– Он обвинил нашу Илону в отравлении жены и её гостей.

– Пелагею отравили? – Майстер відчуває потребу присісти, й тільки страх розбудити біль у спині його стримує.

– Да. Скоро два года будет. Илона тоже тогда погибла. Тоже от яда. Этот идиот Бусурманко – помнишь его? – что-то там напутал с шампанским. Он всегда всё путал… В общем, это дикая история, неприятная, и я не верю, что Илона…

– Её вину доказали?

– В том-то и дело, что ничего они не доказали. Осинский нанял шарлатана, который якобы увидел в магическом шаре, как Илона травила людей на вечеринке. Потом этот шарлатан нашёл козла отпущения – Диму, племянника Любы Миртовой-Косаченко, нашей местной поэтессы. Такой спокойный, приветливый молодой человек. Компьютеры продавал. Так этого Диму под пытками заставили признаться, что он продал Илоне яд. Представляешь?

– А яд он откуда взял?

– Признался, что сам его сделал.

– Сам сделал… – в очах Майстра виникає холодна тінь. – Его осудили?

– Суд назначили на январь. Люба уже все власти оббегала, всюду писала, а ничего уже не сделать. Ничего. Везде отказы. Осинский всех купил, и здесь, и в Киеве. Вот так… Что прежняя власть, что нынешняя – все у олигархов на побегушках.

– Да, тут у вас дела делаются.

– Это всё белыми нитками шито. Никто в городе этому не верит. Наоборот, все говорят, что это Колина работа.

– Осинского?

– Да, – твердо мовить Антей Маркович. – Говорят, что он отравил и жену, чтобы не мешала с девочками встречаться, и Сахневича, мужа Пшеладовской, и саму Пшеладовскую. Ну, примадонну нашу знаменитую, ты должен её помнить.

– Конечно помню, – гмикає Майстер. – А зачем ему это?

– Он захватил весь бизнес Сахневича. И завод его, и стройки, и магазины. Всё-всё. Поэтому и поднялся так. Да, теперь он самый богатый человек в городе. Никто против него и пискнуть не смеет.

– Интересно… А что ты там про магический шар говорил?

– Не сыпь мне соль на раны… Я же сам ему про этот шар рассказал. Это же семейная реликвия, настоящий колдовской хрусталь.

– Осинскому рассказал?

– Нет, этому шарлатану Сашке, чтоб ему пусто было.

– Он кто?

– Аферист, наркоман, за деньги шаманит, людям головы дурит. Вот Осинский ему и заплатил. Но есть Бог на свете, есть, – Балтер бере зі стола олівець і накреслює ним у повітрі знак, немов Зорро шпагою. – Этот Сашка от магии своей и наркотиков сам поехал мозгами, теперь в психбольнице лежит. Говорят, полный овощ.

– Интересно… А магический шар у тебя?

– Я не знаю, где он. Наверное, у Осинского. Да и Бог с ним, от него одни несчастья.

– Если всё-таки найдётся, я его у тебя куплю.

Балтер робить рукою роздратований жест: мовляв, про що розмова. Потім запитує:

– А монету тебе на когда надо?

– Желательно до конца месяца. Успеешь?

– Не знаю. Попробую. За срочность могут накинуть проценты.

– Ты и свой процент доплюсуй. Сумма значения не имеет.

– Жизнь удалась? – губи Антея Марковича кривить кисла посмішка.

– Приходи на лекцию, – Майстер кладе на Балтерів стіл картонний прямокутник з червоно-золотим логотипом. – Вот приглашение.

– Спасибо.

– Так придёшь?

– Не знаю.

– Там фуршет будет.

– Не знаю.

– Я не прощаюсь, – Майстер залишає кабінет, відчуваючи підозрілу пульсацію у попереку.

«Тільки не це, – каже він собі, – тільки не цей падлючий біль…»

Він спирається на п’єдестал мармурової богині, на хвилину відсторонюється від навколишнього, концентрується, прислухається до потоків і станцій власного тіла. Відтак обережно рушає сходами униз. Пульсація повільно еволюціонує, напружуючи спинні м’язи і відсікаючи енергії нижньої чакри від хребтового русла. Вона змушує Майстра непристойно випинати живіт та намагатись не згинати ніг. На сходовому майданчику поміж третім і другим поверхами він дає м’язам відпочинок. Подумки сварить себе за те, що залишив вдома коштур. Відтак думки Майстра змінюють напрям: він згадує про магічну кулю. Така річ стала би у пригоді.

Він твердо обіцяє собі, що навідуватиметься до рідного міста частіше. Треба з усім цим розібратись, каже він собі. І не договорює. Адже добре пам’ятає, кому продав свій шедевр, призначений для ускладнення шампанського.

«Для танатичного ускладнення», – навіщось уточнює він й знов згадує про чаклунський кришталь, що потрапив до історії знищення салону Вержо. Зрештою, й до його, Майстра, історії.

Він уявляє собі магічну кулю. Ідеально відполіровану, важку і холодну на дотик.

І вже відчуває, наскільки вона йому потрібна.

Липень 2014- червень 2015

Примечания

1

Гунтрам Заможний – засновник Дому Габсбургів (кінець Х століття).

2

Батько Ярковського продав рідкісний таляр, карбований у 1896 році на честь тисячоліття Королівства Угорщини. Монета стилізована під таляр Фердинанда І (1527–1563) й споряджена портретом імператора Франца Йосифа в короні св. Іштвана та з інсигніями угорських каганів доби Арпадів. Каталожна вартість добре збережених екземплярів у 90-х роках минулого століття досягала дванадцяти тисяч американських доларів.

3

Природа зазнає змін. Правда вбиває (лат.).

4

Еспер (проф. сленг) – фахівець з паранормальних явищ широкого профілю.

5

Павільйон у палацовому комплексі Цвінгера – знаменита будівля картинної галереї у Дрездені в стилі бароко.

6

Без різниці (англ.).

7

Ярковський має на увазі свого однофамільця вченого Івана Ярковського (жив у ХІХ ст.), відкривача астрофізичного «ефекту Ярковського» – появи слабкого реактивного імпульсу за рахунок теплового випромінювання нагрітої Сонцем поверхні астероїду, що прискорює його рух.

8

Тест з картами Зенера – перевірка на володіння телепатією (коли реципієнт обирає ту ж карту, що й віддалений транслятор її образу).

9

«Маяком» професійні медіуми називають людину, яка має нереалізований дар спілкування з іншими вимірами буття.

10

Підсаджувати на ритм – непомітно для людини вводити її в стан легкого гіпнозу через синхронізацію ритмів дихання та повторення кодуючих фраз.

11

«Страусами» окультисти і містики презирливо називають самодіяльних екстрасенсів, з яких чи не дев’яносто відсотків виявляються більш або менш вправними аферистами.

12

У даному випадку Ярковський натякає не на перемінний/постійний струм, а на бісексуальну орієнтацію.

13

Пітер Босе з Гданська у 1740–1742 роках створив напівфантастичне й компліментарне генеалогічне древо Радзивілів, яке, за його версією, мало корені у добі Риму часів Юліїв-Клавдіїв. Це древо він зобразив на великій барочній гравюрі.

14

Стефан фон Калькар (1490–1550) – німецький художник тіціанівської школи. Насправді портрет Барбари його руки – справжній шедевр, який доніс до нас не лише риси обличчя майбутньої королеви, але й її пригнічений настрій (якщо не відчай) під час очікування на рішення Петроківського сейму (1548), де польська шляхта молила короля розірвати з литовкою.

15

Перший з кодексів Таро, згідно останніх досліджень давньоєгипетських написів, було створено жерцями Верхнього Єгипту на світанку Середнього Царства, приблизно у 2080–2050 рр. до н. е. за правління фараонів Інтефа ІІ та Інтефа ІІІ.

16

Анх – єгипетський хрест з петлею. Quo vadis? – Камо грядеши? (Лат.)

17

У таротичних ритуалах є кілька варіантів такого імені – Анаб, Мер Бенах тощо.

18

П’ята (Середземноморська) ескадра (1967–1983) – оперативне з’єднання кораблів ВМФ СРСР, створене для протидії 6-му Флоту США після Шестиденної війни на Близькому Сході.

19

Костянтин Черненко займав посаду Генерального секретаря ЦК КПРС від лютого 1984-го до березня 1985 року.

20

Паскевич Іван Федорович (1782–1856) – російський генерал-фельдмаршал (з 1829), граф Варшавський (з 1831). Походив з української шляхти.

21

Майкл, герцог Кентський (нар. 1942 р.) з Віндзорського Дому – двоюрідний брат королеви Єлизавети ІІ.

22

Ар-деко (art deco (фр.) – «декоративне мистецтво») – художній стиль, один з напрямів Високого Модерну. Пін-ап (to pin ap (англ.) – «приколювати») – стиль американської графіки середини ХХ століття, для котрого характерні плакатні зображення сексуальних дівчат. Джордж Петті (1894 – 1975) – американський художник, у 1934 році створив серію ілюстрацій в стилі пін-ап (Petty Girl) для журналу Esquire.

23

«Чорним столом» окультисти називають будь-яке місце, на якому відбувається містичний ритуал (як правило, це місце накривають чорною тканиною).

24

Kifele! Menj ki! (Угорськ.) – Забирайтесь! Йдіть геть!

25

ESP (Extrasensory perception) – екстрасенсорна діяльність. Від цієї абревіатури й веде своє походження термін «еспер».

26

У фільмі «Зоряний десант-2. Герой федерації» Коллін Порш грала дівчину-медіума Лей Сахару.

27

Паршива вівця (англ.).

28

В Ярковського виникла асоціація з портретом російської актриси М. М. Єрмолової роботи В. О. Серова (1905 р.).

29

УБОЗ – Управління по боротьбі з організованою злочинністю. Було створене в кінці 80-х років на базі Дніпропетровської опергрупи МВС СРСР. За незалежної України, підсилений кадрами колишнього КДБ, УБОЗ став добре фінансованою структурою з тисячами співробітників, десятками тисяч агентів, з власною розвідкою та власною інформаційною базою «Скорпіон». У 1990-ті роки відбулось зрощення верхівки УБОЗу з міжнародними мафіозними структурами. Український УБОЗ розформували у 2015 році.

30

Привид Бусурманка цитує варіації на теми Р.-М. Рільке в перекладі Миколи Бажана (1966 рік).

31

Уроборус – (від грецьк. oira – хвіст і bora – їжа) зображення змія, що, згорнувшись в кільце, кусає себе за хвіст. У давніх гностиків символізувало невідворотність часу та вічне повернення змісту у нових формах. В алхімії – символ єднання двох початків (Ртуті і Сірки).

32

Привид цитує вірш Ігоря Качуровського.

33

Ґохою (Ґадхою) в окультній традиції називають особливий світ, що слугує своєрідною «в’язницею» для демонічних сутностей нижчого рівня (хуменів, елементалів і т. п.).

34

Soiree (англ.) – вечірка.

35

Солтис має на увазі Мінорний (Малий) ритуал Пентаграми, який є базовим для всіх споріднених магічних ритуалів. Найбільш відомі варіанти Мінорного ритуалу пов’язані з магічними традиціями Герметичного ордену «Золота заря» та ордену Східного Храму (ООТ).

Content

Володимир Львович Єшкілєв
Ефект Ярковського
Те, котре – холод, те, яке – смерть…

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Примечания