Олексій Волков

Виконавець

Грань між життям та смертю вузька й непевна. Ставши на неї, так важко втримати рівновагу.

Той, кого заганяють туди безжалісно та жорстоко, наче звіра, йдучи по ній, відчуває жах та безвихідь. Почуття його загострені, дїі непередбачувані.

Грань між життям та смертю…

Той, хто стає на неї сам, іноді навіть не здогадується, що рухається краєм цієї прірви. Але незбагненне близьке дихання безодні бентежить його, примушуючи стискатися серце у важкому передчутті.

Ці двоє йдуть краєм прірви назустріч одне одному. Жоден із них не знає про другого. Грань між життям та смертю надто тонка: вони не можуть не зустрітися, а зустрівшись — розминутися.

Курки зведені. Палець торкається спускового гачка. А життя таке крихке, таке тендітне. Так мало треба, щоб воно обірвалося. Холодний морок безодні притягає. Звідти нема вороття. Хто зробить останній крок?

I

Того дня ще до початку зими погода була такою по-зимовому чудовою. Півгодини тому перестав іти лапатий сніг, і небо проясніло. Сонце ось-ось збиралося заховатися за горизонт, проте наостанок щиро сіяло свої промені на ці розкішні сніги, які під вечірньою зорею мінилися усіма барвами. Це було фантастично. Григорій стояв біля вікна і дивився у бінокль, оглядаючи все навкруги. Дивився довго і зацікавлено. Нарешті відірвався і поклав його у футляр.

— Добра штука, — сказав він, ставлячи футляр на стіл. — Скільки дав, шефе, за такий апарат?

— Сто п’ятдесят, — відповів Борис, кинувши папери до столу і засуваючи шухляду.

Я склав папір, який щойно переглядав, і також віддав Борисові. Це була копія рішення обласної ради товариства мисливців про відкриття зимового сезону полювання.

— Можна було би й трохи раніше відкрити, — сказав Борис, ховаючи і цей папір. Унизу загуркотів мотор, до будинку під’їхала машина.

— Ну, ось, — підвівся Григорій, беручи шапку, — ви й у зборі. Бажаю приємно провести час.

— А ти що ж, відколюєшся? — Борис здивовано подивився на нього.

— Так, шефе, — напускаючи на себе серйозний вигляд, відповів Григорій. — Ви тут усі до відкриття сезону з обновками позбиралися. В кого бінокль, в кого рушниця, а в кого, — він покосився на вікно, — навіть машина. Один я серед вас бідний-нещасний затесався. Отож не буду псувати вам компанії.

— Ну, як знаєш, — відповів Борис.

Григорій потиснув нам руки і, хитро усміхнувшись, вийшов з кабінету. Звісно, обновки тут були ні до чого. Просто він мав якісь невідкладні справи — можливо, зустріч із черговою коханкою. Бо був на це мастак.

Так уже склалося, що наша невеличка компанія традиційно на початку сезону їхала відпочити і розважитись на хутір поблизу лісу. Ми не були дуже великими друзями — лише товаришами, людьми, яких єднало спільне захоплення — полювання. І хоча полювали ми, як правило, в різних компаніях, сьогодні, як і завжди, їхали на хутір разом. А традицію цю породив один випадок. Саме в такому складі шість років тому ми полювали в лісі, коли Антоновичу, а так звали господаря хутора, до якого зараз і збиралися, довелося двічі стріляти у вигнаного з сосняку кабана. Цього разу фортуна відвернулася від старого мисливця, який за життя поклав не одного дика.

Обидві кулі влучили в живіт, і переляканий звір дременув лісом, не звертаючи уваги на собак, які мало не сиділи на ньому. Мисливський престиж старого був під загрозою, і, недовго думаючи, попри радикуліт, він погнав по сліду за псами, яким вдалося невдовзі зупинити знесиленого звіра. І, зовсім захекавшись, старий стріляв удруге. Тепер постріли виявилися влучнішими, проте дик являв собою доволі потужний механізм і потребував принаймні ще однієї кулі. Але старий фраєр носив із собою лише два набої в кишені і два в стволах — мовляв, патронташ потрібний тому, хто не вміє стріляти. І тому, коли сікач ще борсався під деревом, смикаючи ногами, йому залишалося тільки дивитися на нього. Та старий вирішив цю проблему інакше, забувши, видно, на старості літ, що лісовий вепр — це не свійська свиня, — і схотів його дорізати. Що з цього вийшло, я добре пам’ятаю — замість кабана нам довелося вісім кілометрів до хутора нести Антоновича, який нерухомо лежав на саморобних ношах і голосно причитав:

— А най би його біда забрала! А най би його нагла кров залляла! А най би його грім забив! — і ще багато прокльонів на адресу злощасного вепра, його матері та своєї сивої, але дурної голови.

А потім цією ж дорогою ми мусили нести ще й кабана, який виявився вдвічі важчий. Після цього старий охрестив нас своїми «спасителями» і щороку справляв з нами день свого спасіння.

Семен увійшов до кабінету так само голосно, як і над’їхав.

— Борисе, ти що, зовсім дійшов до ручки? — загорлав він ще з порога. — Навіть рушниці в кабінеті не маєш! То на дідька нам такий шеф?

Борис спокійно витяг з кишені ключа і відчинив сейф, у якому стояло дві рушниці.

— Як, — заверещав Семен, — аж дві?! І ти не застрелив дезертира? Ой, я не витримаю! Куди ж ми йдемо? — і Семен схопився за голову.

— А ти чого ж навздогін не кинувся? — відпарирував Борис, зиркнувши у вікно.

— Та яка там погоня? — репетував Семен. — Та він як до молодиці несеться, його і «Мерседесом» не візьмеш, не те, що «Волгою», яка до того ж наполовину заправлена соляркою.

— Нічого, — відповів Борис, — до хутора вона і на самогонці мусить доїхати. Вперед! — і увімкнув сигналізацію.

Навіть якщо Семенова «Волга» й справді була наполовину заправлена соляркою, їхала вона, їй-Богу, непогано. Тихо гудів мотор, шелестіли по снігу шини, в м’яких сидіннях можна було втопитися.

— Ну, як тачка? — спитав Семен, повертаючись назад, де сиділи ми з Борисом. Я підняв догори великий палець, Борис — обидва.

Взагалі Семен своєрідна людина. По-перше, ніякий він не Семен. Всі кажуть до нього — Василь Федорович, і працює він директором молокозаводу. Його прибутки цілком дозволяли йому купити «Волгу», враховуючи ще й наявність багатих родичів за океаном. Проте для колег-мисливців він був Семеном: завдяки пишним чорним вусам, вічній широкій усмішці та гострому язикові, який щедро направо-наліво відпускав незатягані жарти. Він виглядав типовим одеситом. До того ж його прізвище було Семененко.

Антонович зустрів нас як годиться, тримаючись, певно, за звичкою, за свій радикуліт.

— Нарешті згадали про старого, пройдисвіти-спасителі! Я вже думав, що сам зараз вип’ю оту всю горілку, тоді вже точно на полювання не піду. Ну що, Борисе, будемо відкривати чи зайців годувати?

— Будемо, Антоновичу, будемо, — заспокоїв його Борис.

— Ну та й я так собі міркую, що будемо. То сидіть. Зараз я піду торішнього зайця витягну, та й горілка ще десь була… — і старий почовгав до комори. А ми перекинулися кількома словами і замовкли. В шлунках смоктало, і говорити не хотілося. Коли господар запросив до столу, і ми перехилили по кілька чарок за початок полювання, розмова пожвавішала.

— Знаєте, — сказав Семен, — пригадую я один випадок.

Як не дивно, вираз його обличчя залишався цілком серйозним, але ми його добре знали і чекали хохми.

— Були ми ще пацанами і грали у футбола на вигоні, просто біля лісу. Вже вечоріло, десь так година восьма-дев’ята, літо. І раптом ми побачили людську постать у чорному, яка повільно йшла через галявину. Хоча відбувалося все це досить близько, ніхто не бачив її обличчя, не чув її кроків. Вона рухалася повільно, наче пливла. А ми були вкрай перелякані і дивились мов зачаровані. Проте її бачили не всі. Дехто не бачив і не розумів, на що всі дивляться і чому збентежені. Та було не до них. Але щойно темна постать зникла, почалось бурхливе обговорення того, що нам довелося побачити. І ті, що бачили, розповідали іншим. Хто ж не бачив, не вірили, думали, що з них глузують, але жоден не наважувався підійти до галявини. Та був серед нас один такий, хто зовсім скептично поставився до цього всього. Мало того, він поводився зверхньо — щось викрикував, обзивав нас. Потім сказав, що нічого не боїться, а ми всі дурні та боягузи, — і пішов на галявину, матюкаючись і кидаючи патиками по кущах.

Семен замовк, наче розповів усе.

— То чим скінчилося? — не витримав Борис.

— І досі лежить паралізований, — відповів Семен, обводячи нас поглядом, — відняло ноги. І не живе, і не помирає.

Запанувала тиша. Тема виявилася настільки неочікуваною, а розв’язка історії такою несподіваною, що жоден із нас не спромігся щось зауважити. Я не міг второпати, чого це Семен надумав розповісти нам таку дивну історію, не схожу на звичні мисливські байки.

— І ти бачив? — спитав я.

— І я бачив, — спокійно відповів Семен.

На якийсь час запала ніякова мовчанка. Семен спробував розвеселити нас своїми дотепами, але чарівна атмосфера таких посиденьок розвіялася остаточно. Здавалося, кожному хотілося здиміти звідси, і стримувала лише звичайна чемність. Ми без задоволення, задля годиться, переповіли ще зо дві мисливські історії й розповзлися по домівках.

Наскільки гарною була погода незадовго до початку сезону, настільки зіпсувалася вона напередодні відкриття. Несподівано різко потепліло. Перший сніг миттю розтанув, і майже літній рясний дощ змив його залишки. Навколо знову чорніли поля, пожухла трава мляво сіріла балками, і кругом — бридка осіння багнюка. Всюди, але тільки не в лісі. Він перетворився на своєрідний оазис тепла та затишку серед цього царства вітру, дощу та болота. І в день відкриття полювання я знову насолоджувався його неповторним ароматом. Це був запах теплої сирості, пряний лісовий аромат опалого листя, грибів, глиці. Важко описати цей запах. Щоразу заходячи до лісу в таку пору, знову відчуваєш, наскільки чарівним може бути життя, якщо воно не позбавлене таких моментів. І, напевно, тому, дуріючи від насолоди, яку вкотре дарував мені ліс, я проспав першого зайця. Коли я вийшов на схил, порослий дрібними ялинами, вухань, зляканий звуками мого наближення, підхопився з-під крайньої ялинки, і оскільки я витав десь у небесах, виявився для мене несподіваним і встиг уже разів зо два блимнути по-зимовому білим задом поміж ялинками, заким я опам’ятався. У той момент, коли він промайнув втретє, моє око ловило мушку рушниці, і на четвертому проміжку я міг розраховувати на влучний постріл, але вийшло інакше. Місцевість там переходила в низину, і мені довелося побачити лише кінчики його вух. Проте з гарячки я не втримався від пострілу, який на смерть перелякав косоокого, і він ще кілька разів майнув між деревами, але був уже далеко. Я розгублено постояв на місці, подумки ще раз малюючи собі щойно побачене, зітхнув, і, пройшовши до кінця ялинок, заглибився в ліс. Тут росли старі буки, між якими де-не-де зустрічалися купки ліщини. Над землею стелився туман. Дерева росли досить густо, створюючи навіть узимку приємний затінок. І тут я побачив рух. Так буває завжди. Від довгого перебування в лісі в очах починає мерехтіти, і побачити відразу звіра або людину стає майже неможливо. Якщо хтось нерухомо стоятиме біля дерева, ви можете йти просто на нього і не бачити. Мисливець звикає помічати в лісі не звіра, а його рух, чути звук. Але ніяких звуків чути я не міг, оскільки сам рухався, не дуже дбаючи про тишу. Зате якимось боковим зором вловив рух чогось темного. Рушниця сама смикнулася до плеча, та наступної миті я вже опускав її. Менш як за сто кроків стояв великий чорний пес і дивився на мене. Це був звичайнісінький лісовий бродяга. Здалеку впадала у вічі брудна шерсть, яка місцями звалялася і стирчала в різні боки. Скільки таких псів вештається лісами, полями, зграями та поодинці! Деякі з них колись мали свій прихисток та господаря. Деякі народилися вже тут, у лісі, не знаючи людини та свого місця при ній. Але всі вони були по суті дикими звірами, хижаками, хитрими та боягузливими, які нищили навколо все живе, щоб прогодуватися. Найгірше доводилося молоднякові зайців та косуль, який перед ними був практично беззахисним. В особливо голодні роки ці зграї могли нападати і на свійську птицю та худобу. Відомі навіть поодинокі випадки нападів на людей. Шкода від цього дикого племені псів була неабияка. Тому товариство неодноразово проводило облави на них, а від мисливця, який випадково зустрічався в угіддях з цією звіриною, вимагалося лише одне — влучний постріл. Але, хай Борис мені пробачить, я не міг такого зробити. Я не можу застрелити собаку. Не можу — і край. Як і в мого батька, в мене завжди були собаки. І в спогадах мого дитинства, а потім і юності завжди фігурував якийсь мисливський пес, і завжди, скільки я себе пам’ятаю, на мене дивилися віддані собачі очі. Останнього з них, чудову лайку на кличку Буран, чотири місяці тому збило авто. Він помер у мене на руках. Ні, я не міг застрелити собаку. А пес, наче розуміючи це, стояв нерухомо, повернувшись у мій бік. Я закинув рушницю на плече і пішов далі. Та невдовзі, озирнувшись, я знову побачив його — він нікуди не подівся, а був на тій же відстані. Ішов за мною. Від несподіванки я зупинився, зупинився й він. Я крикнув до нього і махнув рукою, сподіваючись відігнати, та пес не зрушив з місця. Напевно, не так давно він був чиїмось і ще пам'ятав про той зв’язок, який повинен бути між ним та людиною, тому і йшов за мною, хоч і не наближався. Мабуть, уже усвідомлював своє нове місце і ту небезпеку, яка могла походити від людини. Покликати його я не наважувався — він міг пристати до мене. Я ступив кілька кроків до нього, підняв із землі сухий патик і, крикнувши, кинув у його бік. Пес трохи відійшов і зупинився. Я повторив свій маневр — результат той самий. Він не хотів від мене відставати. Я плюнув і пішов геть. Полювання було зіпсоване: чорний пес плентався за мною, аж поки я не вийшов із лісу.

Коли зупинявся я — зупинявся й він. Щойно я робив перший крок — і він починав рухатись. І тільки на полі нарешті відстав від мене, залишившись чорною плямою на тлі темної смуги лісу. А полем іти було нестерпно — кілограми болота липли до чобіт, і навіть трава по краях байраків ставала брудною, слизькою, неприємною. Мокрий вітер залазив під одяг. Такий довгожданний перший день звівся нанівець. Залишалося тільки повернутись додому.

II

Минав час. Календар на стіні показував, що зима вже почалася, проте надворі її не відчувалося. Стояла тепла осінь. Час від часу йшов дощ, який не давав просохнути багнюці. Бувало, надовго здіймався холодний вітер. Цю погоду аж ніяк не можна назвати мисливською. Та хіба міг я висидіти неділю вдома, усвідомлюючи, що марную один-єдиний день тижня, відведений для полювання. Хіба ж міг я спокійно лежати на канапі перед телевізором, знаючи, що в шафі дарма стоїть нова рушниця, в яку я був просто-таки закоханий? Ні, звичайно, не міг. І тому, тільки-но починало сіріти, я вже хлюпав болотом, прямуючи від хутора до лісу, й гадав, поталанить мені сьогодні чи ні. А мисливське щастя не квапилося усміхатися, і коли я, завмираючи, підходив до місць, які вважав улюбленими зайчачими, то несподівано знову побачив його. Той самий чорний пес ішов за мною, трохи осторонь. Я не бачив, коли він з’явився, а помітив, випадково озирнувшись, — так, він ішов за мною. Вилаявшись уголос, я зупинився. Від минулого полювання про пса не лишилося навіть згадки, і ось він сам прийшов нагадати про себе. Як і тоді, він сидів кроків за вісімдесят і дивився в мій бік. Та варто було мені повернутися й піти — пес теж рушав. Це вже дратувало. Я закричав і кинув патиком, та пес навіть не повернув голови. Розуміючи, що сам винний у своїх проблемах, я розвернувся і швидко пішов схилом, потім побіг і за якийсь час озирнувся — він не відставав. Якби хто побачив — з мене би просто поглузували. Будь-який інший мисливець не пошкодував би набою для цього бродяги, що було б цілком законно. А я не міг насмілитися. Неможливо було пояснити, чому він причепився до мене. Навіть з такої далекої відстані мені здавалося, що я бачу, як крізь його зваляну шерсть проступають ребра. Я знав, що роблю дурницю, проте витяг з кишені, розгорнув і поклав на землю шматок хліба з м`ясом, а тоді пішов геть, спостерігаючи за псом, який і далі, не міняючи відстані, рухався за мною. Ось він біля самої їжі. Я зупинився. Зупинився і пес. Так і сидів біля того дерева, де я поклав хліб, не звертаючи на нього ніякої уваги. Це було більш ніж дивно. Я ступив кілька кроків. Пес підвівся і пішов за мною, потім знову сів. Це був якийсь незвичайний пес, напевно, хворий. А може, сліпий? Але тоді він почув би хліб. І чому він уже вдруге цілий день вештається за мною? Мені урвався терпець. Я переклав у стволи набої з картеччю і націлився в нього. Пес був худий, а втім, його широкі груди закривали не тільки мушку рушниці, а й усю прицільну планку. Він сидів нерухомо і був чудовою мішенню. Я навів зброю на його голову, тоді — на груди. Пес не рухався і не хотів використати того шансу, який я йому давав. Палець торкнувся спускового гачка, я затамував подих. І все ж таки відстань була великою. Я міг схибити, поранити його, і тоді ліс потонув би в собачому вереску, а мені б довелося бігти ближче і добивати його другим пострілом і, можливо, перед цим зустрітися з ним поглядом. А може, він устиг би втекти і потім, заховавшись десь у хащі, довго помирав би від цієї рани. Словом, я опустив рушницю і пішов додому, проклинаючи своє чуйне серце. І знову пес залишився на узліссі. А я йшов і думав, чи варто мені з моїми дивацтвами йти сюди знову…

Наступної неділі мій настрій мало відрізнявся від погоди. На душі було прикро. Вперше не хотілося йти на полювання. Зникало найменше бажання, коли я думав про той ліс та чорного пса. Лазити полями в таку погоду було безглуздо, а йти в інше місце я не хотів. Це — мій ліс, мій улюблений ліс. Я полював у ньому завжди. Мені не подобалися ніякі інші місця, і ось тепер якась напівжива істота, не даючи спокою, вперто виживала мене звідти. Я — людина настрою, а він у мене виявився геть зіпсованим такою дурницею. Тому довелося просидіти вдома ще одну паскудну неділю. А за два дні настала зима і завалила все навколо білим пухнастим снігом. Кудись зник вітер, щоранку притискав мороз, а вдень відпускав. Тепер уже поля були чудовими угіддями для зимового полювання. Майже щовечора падав сніг, а зранку на ньому, наче на чистому аркуші паперу, з’являлися різноманітні сліди-записи! А увечері знову наповзали хмари, і сліди припорошувало, залишаючи ледь помітні нерівності, по яких ніхто нічого не зміг би прочитати.

Якось увечері задзвонив телефон. Це був Григорій.

— Здоров, старий! Як поживаєш?

— Нічого, нормально, — відповів я.

— Скільки зайців убив? — відразу запитав він.

— Нуль цілих нуль десятих.

— То зливай воду, вже й не застрелиш. Кидай усе. Шукай-но добру пляшку горілки та зо три кулі, про всяк випадок, і йдемо на велике полювання.

Безумовно, йшлося про те, щоби забити дика, чия смажена печінка не могла залишити байдужим жодного мисливця.

— А хто йде? — запитав я.

— Значить так: я, ти, Борис, Семен, Ігор Давидюк з небожем і старий, звичайно, якщо з печі злізе.

Компанія збиралася досить приємна, і треба було готуватися.

— І куди ж, на хутір?

— Авжеж, — відповів Григорій, — ми з Борисом уже їздили туди, дивилися. Козячих слідів повно, і кабани є. Якесь стадо крутиться — голів вісім. Льоха та поросята кілограмів по шістдесят, те, що треба. А один кнуряка вештається — сліди, ну як тарілки! Кілограмів під триста, не менше. Отож будеш ставати на номер — шукай одразу дерево, на яке втікатимеш.

— Добре, — відповів я, — матиму на увазі. А пса часом ви там не бачили?

— Якого пса? — не зрозумів Григорій.

— Ну, здоровезний такий, чорний, обірваний, — пояснив я, чомусь хвилюючись в очікуванні відповіді.

— Ні, не бачили, — відповів Григорій, — а що таке?

— Та я вже два тижні бачу, як він там тиняється.

— То чого ж дивишся? — не зрозумів він.

— Та не підходить ближче, — збрехав я, — крутиться недалеко, а на постріл не наближується.

— Ні, — сказав Григорій, — не бачили. Цілий день лазили, і навіть слідів собачих не було.

— Ну, гаразд. То о пів на сьому, як завжди, у нашій резиденції?

— Так, — відповів він, — готуйся. Як не вепра, то отого пса обов’язково викуримо.

«Напевно, так і буде», — подумав я.

III

Ранок був такий, наче Борис замовив його в області разом із ліцензією. Кращої погоди годі й сподіватися. Панувала тиша. Далеко на схилі виднівся хутір. Сонце тільки збиралося з’явитися, а сніг уже іскрився, мінився мільйонами діамантів, аж очі боліли. І лише коли ми увійшли до лісу, відразу стало легше. Підігріта розповідями невгамовного Григорія, наша компанія була настроєна рішуче. Ще раз перевіряли всю амуніцію, в стволи закладали набої, споряджені кулями, собаки скавучали і рвалися з повідків у передчутті забави, тільки старий рипів валянками по снігу, тримаючись за поперек, та щось буркотів собі під ніс. Але все це мене не дуже хвилювало. Той злощасний пес чомусь не йшов із голови. Сьогодні, безперечно, він мав прекрасні шанси направитися в кращий світ, адже життя на цьому, думав я, навряд чи могло приносити йому якесь задоволення. І все ж, стоячи на номері, я впіймав себе на тому, що мені дуже шкода бідолахи. Я чекав, що ось-ось почую з якогось боку постріл і короткий собачий зойк, після чого зможу вже спокійно ходити сюди по зайців й узагалі забуду про нього. А якщо його виженуть просто на мене? Як тоді я поясню, чому не вистрілив? І я вирішив будь-що убити цього бродягу — хай йому грець, щоби тільки про нього думати. Цієї миті в загінці подали голос обидві наші лайки. Їхнє надсадне гавкання свідчило, що там, безумовно, здійнялося стадо кабанів. Хай там як, я відразу забув про пса і стиснув рушницю, автоматично перевіряючи запобіжник. А гавкіт наближався і водночас чувся десь збоку. Отже, кабани мали вийти на іншого стрільця. Спливали секунди, хвилини, а пострілу так і не було. Звуки гону уже віддалялися. В кущах навпроти хруснуло сухе гілля, і звідти вискочив захеканий Борис. Це був кінець загінки, і я вийшов з-за свого дерева.

— Що за чортівня? — лаявся Борис. — Куди ж вони пішли? Чому ніхто не стріляв?

Ми побігли краєм гущавини. Вздовж цієї лінії мали стояти стрільці. Моїм сусідом був Семен — ось і він. Далі Григорій, а далі… Далі під деревом сидів той самий Василько — Давидюків небіж, який уперше потрапив на таке полювання. Вигляд у нього був украй збентежений. Він озирався на всі боки і боявся подивитися комусь у вічі.

Над ним стояв Давидюк, який щойно вийшов із загінки, і розмахував руками. А за двадцять кроків від них по неторканому снігу тягнувся ланцюжок слідів. Та що слідів! Це були ті самі «тарілки», котрі вдесяте вже, напевно, розписував Григорій. Борис тільки почухав потилицю. Все можна було легко уявити — як та центнерів зо три (а в цьому ніхто не сумнівався) звірюка, тікаючи від псів, сунула просто на пацана, який, безперечно, бачив, і бачив уперше, ту настовбурчену на загривку чорну щетину, ікла, чув його дихання і якого, напевно, від цього видовища просто правець ухопив. Він і зараз сидів і очманіло лупав очима, поступово усвідомлюючи, що втнув таке, за що не похвалять.

— Турок! — кричав Давидюк. — Я ж казав, що ти турок! Я тебе навіщо вчив? Я тобі казав чи не казав, що в свиню треба стріляти? А ти думав, що вона сама задере ратиці догори? Ти ж татарин! То це я мушу язик на плечі — ганяти по лісі свиней, щоби ти дивився, як вони бігають? — і Давидюк спересердя додав ще декілька міцних слівець.

Попри своє офіційне повноліття, Василько мало не плакав. У нього аж губи затремтіли.

— Замовкни, Ігоре, — сказав Борис, — нічого дивного. Вперше побачити такого дика за кілька кроків — будь-кому мову відбере. Нема чого кричати. Іди звідси, трохи погуляй, заспокойся сам, по-перше.

Але Давидюк і далі кружляв, жестикулюючи та щось вигукуючи.

— Нічого, — сказав Григорій, — не соромся. Рано чи пізно таке трапляється з кожним мисливцем.

— І зі мною було, — додав Семен, — я, правда, до того ж ще й у штани наклав, але стидався виказати. Так до вечора і носив.

Пролунав регіт.

— Я тобі так скажу, хлопче, — Антонович підійшов і подав Василькові рушницю, — добре, що ти його не застрелив. Ти б його й так не їв. То старий кнур! Його будеш чотири години варити, а перед тим добу в оцті мочити й однак їсти не зможеш. Я тобі кажу так, як воно є. О!

І на цьому дипломатичному «о!» все було закінчено. Давидюк нарешті заспокоївся. Василь категорично відмовився стояти на номері й ходив тільки в загінку. Ми встигли вже трохи перекусити і робили обклад у невеликому сосняку, коли знову запрацювали собаки. Цього разу я також стояв на номері. Гавкіт наближався. І ось викотились два кабани і, не дуже кваплячись, попрямували просто на мене. Собаки були ще досить далеко. Кабани рухалися косо до лінії стрільців, і, щоб дістатися до мене, мали б минути Григорія, який стояв кроків за сімдесят від мого місця. «Зараз він стрілятиме», — подумав я. І пролунав постріл. Передній кабан запоров рилом у сніг, але, борсанувшись кілька разів, підхопився і, підкидаючи задом, незграбними стрибками дременув далі. Вдарив другий постріл, проте дик ніяк на нього не зреагував і за якусь мить, здіймаючи буруни снігу, був переді мною. Все відбувалося дуже швидко. Прикинувши, що до нього кроків сорок і в голову можна не влучити, я вицілив передню лопатку і одну за одною випустив дві кулі. Дик послизнувся, проте не впав і завернув знову до сосняку, але рухи його сповільнилися, і я встиг, замінивши один патрон, ще раз вистрілити. А наступної миті звідти, де вперше з’явилися кабани, вирвалися лайки і за кілька секунд, подолавши відстань, знову вскочили в гущавину. Гавкоту чути не було. Від азарту та щойно пережитого навіть руки тремтіли. Хіба ж може мисливець відбути таке спокійно? Бігти за пораненим диком було проти всіх правил. Залишалося тільки чекати. І, щойно почувши свист, ми наввипередки погналися, з задоволенням розминаючи ноги. Вепр лежав кроків за сто від краю сосняку. Собаки крутилися навколо. Поруч стояв Борис, і чути було, як крізь хащі продираються інші. Кабан лежав на боці. Всі постріли, за винятком мого останнього, виявилися влучними. Три кулі поцілили в грудну клітку і одна — в шию. Ми з Григорієм потиснули одне одному руки. А Семен уже сипав дотепами, щось про кабанячу печінку.

— Ну, що, — сказав Борис, — автори за роботу, а ми ще встигнемо взяти другий сосняк.

Це означало, що ми з Григорієм повинні були поратися біля дика, а інші тим часом полюватимуть на косулю, адже була ще одна ліцензія. Я зітхнув і витяг з піхов ножа.

Працювалося швидко, оскільки настрій був чудовий. За якусь годину ми зняли шкіру і вже розбирали тушу, вишукуючи свої кулі та сперечаючись, чий постріл був вирішальним. Але суперечка була суто символічна: ми були сьогодні вдалими стрільцями і однаково заслужили трофей.

Несподівано Григорій схопив мене за рукав і приклав палець до вуст, а потім дотягся до своєї рушниці. Моя стояла трохи далі, і я вирішив за краще не рухатись. Почулися обережні кроки по снігу, між деревами промайнули дві косулі. Вони йшли повз нас, але відстань була великою, і про постріл годі було й думати. Ми сиділи нерухомо, а кози вийшли з рідкого лісу та, постоявши якусь мить, зайшли між сосни. Григорій зірвався з місця. Схопив рушницю і я. Нарада тривала недовго. Ми повинні були пройти вздовж сосняку, кожний зі свого боку. Косулі могли вийти на мене, а якби почули щось — втекти назад і вискочити на Григорія. Отже, в нас з’являвся шанс завоювати титул героїв дня. Я тихо, дуже повільно ступав пухким снігом і прислухався, але нічого не чув. І вирішив зупинитися. Якщо кози ще не почули мене, то мали б показатися десь тут. А може, вони вийдуть ближче, там, де я вже пройшов? Я озирнувся — і здригнувся від несподіванки. Пес сидів на снігу, навіть ближче, ніж тоді, й дивився на мене. Його чорна, брудна, обсмикана шерсть ще контрастніше виділялася на яскраво-білому тлі. Тепер я міг краще його роздивитися. Безперечно, він хворий. Навіть бездомний, голодний, але здоровий пес повинен виглядати краще. Очей його я не бачив — падала тінь, і вся морда зливалася в одну чорну пляму. Я розгублено стояв і думав, як вчинити, коли позаду в сосняку почувся хрускіт, потім ближче, і за хвилю з хащів виліз Григорій. Він подивився на мене — і тільки, як я зрозумів, на мене, хоча за мною сидів той пес і Григорій, безперечно, його побачив. Я інстинктивно оглянувся й остовпів від несподіванки — пес уже зник. Щойно сидів тут, та варто було мені на якусь мить відвернутись — він пропав. Я роззирався навколо, шукаючи його десь далі, між деревами, але пса не було. Він наче розчинився.

— Що, втекли? — тихо запитав Григорій, підійшовши ближче.

— Хто?

— Та хто ж, кози!

— А, кози… — тільки тепер я збагнув, про що він запитує. — Ні, не було.

— Так чого ж ти оглядаєшся, ніби щось побачив?

— А ти не помітив того пса, що я казав?

— Якого ще пса? — Григорій вже й забув, що я запитував його за якогось там собаку. Я пояснив.

— Та на біса тобі той пес? — зірвався він.

Але тут позаду нас з гущавини вийшли косулі й граціозними стрибками зникли серед дерев.

Григорій тільки провів за ними рушницею — було надто далеко. Цього разу нам не пощастило.

— Чорт з ними, — сказав Григорій, — ходімо тим боком, що я йшов. Там якісь цікаві сліди є, я таких ніколи ще не бачив.

Ми увійшли в густий сосняк… і тут я згадав про м’ясо. Там лежав наш кабан! Все було розкладено на землі, просто на знятій шкірі, і той клятий пес, напевно, давно там побував. Від однієї лише думки про це нам стало погано, і ми, наче ті дики, підминаючи кущі, помчали через хащі.

На щастя, з м’ясом усе було гаразд. Усі шматки на місці, лише сліди навколо свідчили, що якась хитра сорока злітала з дерева, щоб поласувати потрухами. Я полегшено зітхнув. Ми швидко впоралися з тушею, і вчасно: невдовзі прибула вся наша команда. М’ясо розіпхали по рюкзаках — і вирушили до хутора.

IV

Кажуть, що понеділок — важкий день. Не буду стверджувати, що це абсолютна істина, але цей понеділок для мене виявився справді важким. Давалася взнаки вчорашня печінка, яку ми смажили після полювання, а точніше — горілка, випита до печінки. Сталося так, що я перебрав і цілий день на роботі тільки й думав, хоч би він швидше закінчився. В голові добряче гуло, думки розбігалися. Хотілося лише одного — лягти і спати. А коли я все ж таки втрапив додому, мій стан і настрій були вже іншими. Мабуть, тільки тепер остаточно закінчилася дія вчорашнього алкоголю. Увімкнувши телевізора, я заходився чистити рушницю. Ця процедура приносила мені справжнє задоволення, адже до своєї зброї я мав неабиякі почуття.

Дісталася вона мені випадково. Я приїхав до обласного центру в службових справах і, тиняючись перед від’їздом додому по магазинах, несподівано почув над вухом: «Не рухатися, не оглядатися, ви заарештовані!» Цілком природно, я озирнувся і побачив височезного та широчезного молодика з трьома підборіддями і гігантським животом, у міліцейській формі з погонами капітана. Першої миті я остовпів від несподіванки, а наступної — впізнав свого шкільного друзяку Сергія, якого не бачив уже багато років. Чув тільки, що вступив в іншому місті до якогось міліцейського навчального закладу. І ось, виявилося, він його вже закінчив і навіть встиг дослужитися до капітана. Ми сіли в кафе й розговорилися. Сергій розказав, що в управлінні обіймає посаду начальника дозвільної системи. Це означало, що він контролював мисливську зброю. В мене загорілися очі, і Сергій це помітив. Довелося розповісти, який я затятий мисливець і… Словом, я мав добротну, навіть сучасну і модну модель МЦ з вертикальними стволами, але… жадібність притаманна всім. Дізнавшись, що в мене є такий друг, я захотів ще кращої рушниці. Сергій відразу ж повів мене до магазину й показав кілька рушниць, які були, звичайно, не на вітрині, а сховані десь у загашнику. Та серед них лише одна впала мені у вічі. Я з першого погляду в неї закохався. Як у жінку. І відразу ж захотів її. Хоча Сергій вперто тлумачив, що показав її просто так, що це не якесь дуже велике добро, а за місяць-два він мені зробить солідну рушницю, я стояв на своєму. Мені більше не потрібні були ніякі солідні рушниці — я хотів її. Зрозуміти мене може тільки справжній мисливець. Це була рушниця, фірми «Зімсон» 1907 року випуску. Зброя не серійна — зробили її руки старого майстра, і полював з нею свого часу, можливо, якийсь граф або графський лісничий. Відразу впадала у вічі старовинна форма ложі, тонкостінні стволи з клеймом на кожному. На замках рушниці з обох боків була потемніла від часу гравюра тонкої роботи — гончий пес, що йде по сліду, на тлі осіннього лісу. І створили її не для бабахкання по пляшках, а для тривалих подорожей серед вкритих снігом зелених ялин та тиші, яку можна порушити тільки чесно заробленим пострілом по вистеженій дичині після довгого читання стрічок заплутаних слідів. Вона була справжньою, істинною, як моє захоплення, як мій ліс. Зібравши за тиждень необхідні гроші та оформивши документи, я став щасливішим, ніж був досі.

Я сидів і перетирав ганчіркою металеві частини розібраної рушниці, не кваплячись, оскільки вечір був вільний. А думки знову повертали мене до лісу. Надто вже дивним виглядало все, пов’язане з тим бродягою. Варто було мені лише з’явитися в лісі, як він одразу ж знаходив мене і плентався слідом, не відстаючи ні на крок, аж поки я не йшов геть. Ліс був не такий уже й великий. А втім, Борис з Григорієм, пролазивши там позаминулої неділі, так і не зустрілися з ним. А минулої? Ми поступово охопили загінками весь ліс, і ніхто не натрапив на пса. Напевно, це був збіг: пес з’явився саме тоді, коли я залишився на самоті, а Григорій був на іншому боці сосняку і бачити його не міг. Я згадав, як спокійно сидів він на снігу, повернувши голову до мене. Та тільки почулися кроки мого товариша, як пса не стало. І ще одне було досить загадковим. Мені жодного разу не вдалося побачити його першим. Завжди, коли я помічав його, він уже йшов за мною або спостерігав. А як, звідки з’являвся, мені бачити не доводилося. Це виглядало дивним навіть з точки зору мисливця, який не раз стикався з чимось незвичайним у поведінці тварин. Але те, про що йшлося, виходило за рамки зрозумілого. Я змастив рушницю і поклав до сейфа, перебуваючи думками ще там, у тихому засніженому лісі.

Кожен мисливський сезон завжди приносить щось таке, чим він особливо запам’ятовується: якусь провідну подію, як правило приємну, іноді — навпаки. Цей шкарадний пес з лісу вперто претендував на те, щоб стати для мене емблемою цьогорічного мисливського сезону. Тому, напевно, я не дуже й здивувався, коли він виліз до мене в поле. Погода була гарною, на полях лежав сніг, і йти до лісу не було потреби. Вже опівдні, добряче набивши ноги, я задоволено повертав додому, аж помітив, як від узлісся відокремилася темна пляма і рушила до мене. Це був пес. Він знову побачив мене першим. Так і йшов за мною. А коли я повернув до хутора, він, як і раніше, залишився біля крайніх дерев, спостерігати, і скоро став непомітним, розчинившись на ’їхньому темному тлі. Безперечно, мала бути якась досить проста розгадка його дивної поведінки.

Я вирішив провести експеримент. За моїми спостереженнями, пес не хотів мати справи ні з ким, тільки зі мною. Ніхто більше його не бачив. І мені забаглося вивести його «на люди». Але як це зробити? Адже я був певен, що варто мені піти до лісу з кимось, та хитра тварюка просто не з’явиться. А я чомусь хотів, щоб його побачив ще хтось, окрім мене. Навіщо? Важко було сказати, проте я підсвідомо відчував, що це потрібно зробити.

Проблему вдалося вирішити досить цікаво. Дізнавшись, що Давидюків небіж хоче їхати поїздом до міста, я попросив його сісти з правого боку вагона і на певній ділянці залізниці, яка пролягала неподалік від лісу, поспостерігати за мною. Я ж сподівався на той час вийти сюди і вивести за собою пса. Відстань до поїзда досить значна, але залізницю прокладено по схилу сусідньої гори, і якби ми вийшли на протилежний схил, то з вікон потяга нас, напевно, було б прекрасно видно на відкритій місцевості, заметеній яскраво-білим снігом. Василькові ж я пояснив, що собака, якого хочу йому показати, дуже хитрий, і мисливцю-початківцю цікаво буде познайомитися з його повадками.

Наступної неділі пес не примусив себе чекати. Мені навіть не довелося заходити в ліс. Ми зустрілися на узліссі, і під його конвоєм я пішов далі, намагаючись точно розрахувати час. Він плівся за мною, кволо пересуваючи лапи, опустивши низько свою лобату голову із зім’ятими обшарпаними вухами. Коли зупинявся я — зупинявся й пес і сидів нерухомо, дивлячись на мене. Нарешті ми дісталися до місця. На чистому схилі я зупинився і повернувся до нього. Час був розрахований добре. Залишалося якихось 4–5 хвилин. А він сидів на снігу й не рухався. І от на схилі сусідньої гори, нижче нас, з-за повороту виїхав поїзд. Здалеку долітав перестук його коліс, відлунюючи в морозному повітрі. Пес ніяк не реагував. Я дивився на нього. Ось потяг порівнявся з нами. Я помахав йому рукою. Василь повинен був чітко нас бачити на тлі білого схилу. Пес сидів, як і раніше. Я рушив — і він пішов за мною. Ну, що ж, Василько (та й не тільки Василько) нас бачив. Пес не боявся поїзда і того, щоб його вдзрів ще хтось, окрім мене.

А двома днями пізніше я бігав заклопотаний — на роботі почалася запарка. Довелося навіть затримуватися понад належний час. Лише третього дня, йдучи додому, зустрівся з Давидюковим небожем.

— Ну як? — запитав я, привітавшись.

— Що, як? — не зрозумів Василько.

— Ну, їздив?

— А, їздив… — протягнув він. — Бачив там на горі вас, махали рукою…

— Отож зрозумів, яка хитра тварюка? Вештається кругом і акурат на такій відстані, щоб не дістати пострілом!

— Еге ж, — погодився Василько. — А де він був, отой пес?

— Як, де? — не зрозумів я. — Ти що, його не бачив?

— Та ні, не бачив.

— Як, ти мене бачив, а від мене, ближче до лісу, кроків за вісімдесят, ну? Він же там сидів!

— Та ні, я не пригадую… — Василько невпевнено знизав плечима.

— Та як ти міг не побачити? — насів я на нього, — таж він здоровезний, чорний такий, сидів на відкритому! Ну?

Василько м’явся і думав. Йому було незручно, що він не зміг побачити такого великого чорного пса.

— Ну, гаразд, — сказав я, — грім з ним, з тим псом.

Як Василь міг його не помітити, зрозуміти було важко. Пес сидів нерухомо на зовсім чистому та видному місці. Поблизу не було ні дерев, ні кущів. Може, він опинився за якоюсь нерівністю — сніговим заметом абощо. Все ж таки він нижчий, ніж я, і, можливо, більша його частина заховалася за заметом. А якщо зверху й стирчала голова, Василь здалеку просто міг не звернути уваги. Адже він не знав, де, з якого боку від мене повинен бути той пес. Проте я не бачив там ніяких кучугур, принаймні так мені здавалося.

Словом, усе це вже вкрай набридло, і я вирішив до кінця сезону змінити угіддя.

І мисливське щастя не забарилася. Наступної неділі ще зранку я натрапив на свіжий заячий слід. Безперечно, заєць ішов на відлежку. Його слід мальовничо блукав серед кущиків заметеної снігом трави, і, видершись на пагорб, я вже зрозумів, де він ліг. Хоча вухань все-таки зірвався несподівано і не дуже близько, я встиг прицілитися і покласти його класичним пострілом. Ось вона, довгоочікувана мисливська радість! Ось вона, нарешті. Заєць був старий, важив добряче. Я вчепив ременя, закинув здобич за плече і продовжив полювання, точніше, тепер уже прогулянку. Це — лише перший заєць за сезон, що цього року виявився для мене геть невдалим. Паскудний собака звів його нанівець.

Находившись доволі, я вже повертав додому, коли помітив ще один плутаний слід: переївши за ніч, куцохвостий наче засинав на ходу. Стрибки його ставали щораз частішими — він буквально ліпив слід на слід, просуваючись до своєї, нарешті обраної для денного сну, точки. Звичайно, це було проти усіх правил. Я полював сам-один і не мав права стріляти другого зайця, але не втримався. Я мов зголоднів. Плутаючись у його сонних, але хитрих слідах, усе-таки боявся, що він мене перехитрить, на черговому повороті вискочить десь за спиною і миттю зникне в заростях. Слід знову повернув. Тут уже почався високий бур’ян, який стирчав з-під снігу, і навіть ріденькі кущі. Нарешті я вловив його рух. Все ж таки він стартував майже позад мене. Рушниця ніби сама злетіла до плеча, тоді як я миттєво розвертався. Сама ж вона і опустилася — позаду йшов мій знайомий бродяга. Так само, як і завжди, низько схиливши свою лобасту голову із зім’ятими вухами, він сунув за мною і зупинився, коли я його побачив.

Я остовпів. Цього разу пес був значно ближче, ніж востаннє. Напевно, він потроху звикав до мене. Тепер його можна було краще роздивитися. Шерсть на псові була просто жахлива — брудна, місцями звалялася і повипадала, а на грудях висіла якимись віхтями. Розкрита паща… І ще — я не бачив його очей, їх ніби не було. Вони не блищали. Безперечно, пес був хворий. А може, він скажений? І я сам здивувався цьому абсурдному припущенню. Скажений пес давно би здох. Це якась заразна собача хвороба, яка так понищила його. Але те — ніщо порівняно з чудесами, які він витворяв, з якою впертістю переслідував мене, варто було лише вийти на полювання. Я відмовлявся розуміти те, що відбувалося. Людині, яка змалку проводить час в лісі, стикається з різною звіриною, вивчає її повадки, часто доводиться бачити щось цікаве, дивовижне. Нерідко те, що вона спостерігає, буває важко пояснити. Безліч історій розказано, книжок написано про це. Багато з них мені доводилося чути, читати. Немало пощастило побачити й самому. Але таке… виглядало більш ніж дивним. До того ж це були не мої спостереження. Навпаки — спостерігав за мною він. Не я, а він контролював ситуацію, яка ставала дедалі дивовижнішою і все більше мені не подобалася. А можливо, я сам був у всьому винний. Без сумніву, з точки зору будь-якого іншого мисливця, все це виглядало смішно. Точніше, смішно виглядав я сам зі своїми ваганнями та припущеннями. Мені конче потрібно було з кимось порадитися. І, мабуть, допомогти могла єдина людина — Антонович. Тому, тільки-но видався вільний час, я зібрався і поїхав на хутір.

Старий зустрів мене радо. Він порався на подвір’ї з колесом до підводи, і, напевно, в нього щось не клеїлося, бо, побачивши мене ще здалеку, дуже зрадів і відразу ж кинув колесо та інструменти. Ми увійшли до хати, Антонович завалився на лавку спиною до грубки — очевидно, це було його звичне місце.

— Дай лише трохи відсапаюся, — прогорлав він, наче я був глухий, — а тоді щось будемо робити.

— Робити нічого не будемо, — відповів я, — будемо говорити. Хочу порадитися з вами. Ви багато в лісі буваєте, бачили всяких дивовиж…

— Бачив, бачив, — підтвердив Антонович, — усього бачив… А що таке? Розказуй, хлопче!

— Так ось, те, що спостерігаю вже місяць, є надзвичайно дивним, і я не знаю, що мені робити. Якби розповісти комусь — точно засміяли б. Ну а вам уже мушу.

Антоновича тішило, що для поради я обрав саме його, і він уважно слухав. А я виповідав йому цю незвичайну історію про чорного пса, який щоразу тягався за мною: про наш з Васильком експеримент, і про те, як він миттєво зник, почувши Григорія, коли ми з ним вистежували косулю біля сосняку, і як несподівано опинився зовсім в іншому місці — майже за 20 кілометрів від лісу, там, куди я втік від нього, і про його морду, яку я добре роздивився під час нашої останньої зустрічі. Розповів і про ту причину, з якої я досі його не застрелив. Розповів усе.

— Цікава історія, чоловіче, я тобі скажу… — замислено відповів старий після хвилинного мовчання, — і я, бувало, бачив дещо дивне, пов’язане зі здичавілими псами. Собака — тварюка розумна й хитра. І ось що я тобі скажу, хлопче. Така моя думка і щира порада. Якщо ти не впевнений, то я тобі скажу просто — нечистої сили немає. Я це знаю точно. Якби вона була, я б її давно вже побачив. Де тільки я не бував! Он мені вже «сімдесятка». Отож якщо так, то це звичайнісінький дикий пес. Старий та хитрий. А що йому від тебе треба, того я не знаю. Та й яке то має значення? Я тобі так скажу. Ти наступної неділі візьми рушницю та йди собі до лісу. Тілько надто грубого шроту не бери. Йому й чотирьох нулів вистачить, побачиш. Аби влучило. Тільки крохмалю насип до шроту, щоб кучніше було, розумієш? О! Добряче поціль його в груди. І повір мені — тобі не буде гріха.

— Був колись у мене пес, — додав старий після невеликої паузи, — давно вже. Задушив одного разу він кота. Але той встиг дуже подерти йому очі. Так і осліп. І щось таке після того на них понаростало, що й очиць не було видно.

Так, я знав. Знав, що він мені нічого іншого не порадить, однак після розмови зі старим відчув полегшення. І вирішив, що наступної неділі піду до лісу й саме так зроблю. Адже це був єдиний реальний вихід.

V

У суботу знову випав сніг. Мокрий, лапатий, він укрив навколо все. Кожен господар знову шкріб лопатою у дворі, розчищаючи доріжки, а він сипав та сипав. А вночі несподівано вдарив мороз. Зранку в неділю показало мінус вісімнадцять градусів. Небо стало чистим, яскраво-блакитним і — ні вітринки. Дерева в лісі стояли під білими шапками. Та що дерева! Увесь ліс одягнувся в одну величезну снігову шапку і, здавалося, від цього оглух. Глухнув і той, хто заходив до нього. Кущі під деревами також побіліли, а їхні гілки стали грубими, від мільйонів білих голок, що стирчали на всі боки. І, здавалося, варто лишень зачепити, та ні, досить голосно крикнути в зачарованому зимою лісі, як все лавиною опаде додолу. Воно й так потроху обсипалося, роблячи ямки у неторканому сніговому простирадлі.

Та цього разу в мене не було бажання милуватися красою зимового лісу. Я прийшов сюди застрелити пса. Здичавілого, хворого чорного пса, шкідника лісів. Тварину хитру та розумну. Розігрівшись, я йшов швидко й рідко оглядався, знаючи, що зараз він з’явиться. Повинен з’явитися. А якщо ні?! Але не вміє ж він, зрештою, читати моїх думок? Звичайно, ні. Просто він міг перекочувати з лісу на поля та переліски поблизу Крутого яру, де я полював останнього разу, випадково зустрітися зі мною і знову причепитися. Тепер, цілком можливо, він ошивався десь там, не маючи й у думках бажання зустрічатися зі мною.

Я озирнувся. Пес ішов за мною, кроків за шістдесят, як завжди, опустивши низько голову, похитуючись з боку на бік. Я подумки вилаявся. Він знову був поруч. І зараз мені, нарешті, доведеться це зробити. Своєрідний акт милосердя. Все ж таки я відчував у грудях хвилювання. Але людина не може не хвилюватися перед вчинком, на який довго зважувалася. Пес стояв головою до мене і весь наче ховався за нею. Видно було тільки голову та передні лапи під нею. І все. Голову, яка, здавалося, не мала очей. А може, хтось колись уже стріляв у нього? Тільки надто дрібним виявився шрот, який лише осліпив його. Та роздивитися все ж таки не вдавалося. Я знову відчув жалість. Ні, все давно вирішено. Не треба лише повторювати помилок попереднього мисливця. Я пішов далі, а потім, повернувши різко на дев’яносто градусів, ступив ще кроків сорок. Пес так і йшов, чітко моїми слідами, варто було мені тільки рушити. Без сумніву, він таки сліпий і користувався лише нюхом. Ось ще кілька кроків. Пес рухався точно по сліду і тепер опинився до мене боком… Стоп! Я зупинився. Зупинився й він. Я приклав рушницю. Над прицільною планкою вималювалися груди пса на тлі грубого дерева. Запалий живіт, стирчать ребра… Мене охопило неприємне відчуття.

Я натиснув на спуск. Різка віддача разом зі звуком пострілу. Здавалося, серед лісової тиші гахнуло так, ніби я стріляв з гармати. Плече, щоку вдарило кольбою. З дерев упала наче снігова лавина, як і з того куща, під яким стояв пес. Першої миті я навіть не зрозумів, влучив чи ні. Склалося враження, що його відкинуло ніби кудись донизу, під дерево, оскільки в момент пострілу він стояв на горбку. Але тепер я його не бачив. Скоріш за все, я застрелив його на місці і він лежить за тим кущем. Справді, там наче щось чорніло. Все через той сніг, що посипався з дерев від звуку пострілу. Я також був весь у снігу. Якби пес утікав поранений, я бачив би його зараз і стріляв удруге. А якщо він причаївся і лежить, вискаливши свої жовті ікла? Та хоч би там як, а доведеться йти. Я замінив використаний патрон і розстібнув хлястик ножа на поясі. Та чим ближче підходив до того місця, тим більшим ставав мій подив. Ніякий пес не лежав під деревом — ні мертвий, не живий. Його просто там не було! Ось горбок, кущ, все як на долоні. Він не лежить ніде! Куди ж міг подітися? Адже я не бачив, як він тікає! Його не було й за деревом, на якому виднілися сліди шроту. Ось усе дерево побите, ось відлетіла розтрощена кора… Але ж він стояв перед деревом, і я не міг не влучити! Він стояв перед цим самим деревом, закриваючи його, ця картина й досі в мене перед очима. Ось же його сліди! Я втупився в сніг. Там були тільки мої сліди. Мої, і більше ніяких. Цього не могло бути, адже він стояв тут! Я його бачив на власні очі! Я в нього стріляв!!! А може, це не те дерево? Я щось поплутав, точно. Та ні, яке там «поплутав»?

Крізь збиту пострілом кору проступала біла деревина… Моя голова стала наче порожня і не здатна розуміти. Я навіть не відчував її ваги, витріщався на сніг навкруги і шукав його сліди. Щось таки збивало з пантелику. Я вперто чогось не бачив або не розумів. Зараз все повинно було стати на свої місця. Ось мій слід. Я обходив це саме кляте дерево, а він ішов за мною. Я ж бачив! Тоді де ж вони, його сліди?! Їх тут не було. Їх не було поруч. Їх не було ніде. Я стояв, роззявивши рота, і не міг нічого збагнути. Розуміння цього помалу влазило в мою свідомість, поступово пробираючи собі дорогу, будило, викликало в мене нове почуття. Почуття, яке, наче холодний липкий кисіль, розливалося десь усередині, поміж кишками, лізло під груди, стікало в ноги, від чого вони ставали немовби ватяними і не слухалися мене. Але ж нечистої сили не буває! Мені не потрібен був Антонович, я й сам прекрасно розумів це. То яка ж тоді сила тримає мене на місці, тоді як я хочу лише одного — якнайшвидше зникнути звідси, щоб ніколи, ніколи більше сюди не потрапляти, в ліс, де блукають чорні пси-привиди. І в той час, коли всі ці думки хаотично борсалися в моїй голові, коли оці блискавки простромляли мій мозок, коли я поступово усвідомлював, ні, не суть, тільки факт побаченого, з лісу, з гущавини пролунало несамовите, низьке утробне виття. Провалитися мені на місці, якщо так міг заводити пес. Власне, я не відмовився б цієї миті провалитися будь-куди, та, на жаль, це було неможливо. А довге, безперервне завивання залазило крізь вуха в голову. Та що в голову, воно невблаганно лізло в кожну клітинку мого паралізованого тіла. Паралізованого? І раптом я згадав того хлопця, про якого розповідав Семен, отже — все? Я стою на місці. Невже мені з нього ніколи не зійти? Невже я тепер каліка? Тоді чому я ще не впав? Чому рушниця ще тримається в моїй руці? Я втратив відчуття часу і не міг зрозуміти: виє він чи вже ні. Я що, оглух? А луна повторювала позаду, в хащах, цей жахливий звук. Але ж я не бачу спиною! Що там діється? Якщо він там заводив, то, напевно, зараз з’явиться. Що робити? Я не можу навіть поворухнутися і не зможу в нього вистрілити. Та що йому постріли? Хіба вони йому зашкодять?

І цієї миті почулося далеке гарчання, яке швидко наближалося, дуже швидко. Напевно, він побіг. Тепер уже чувся хрускіт гілок та снігу. Все. Мабуть, я вже нічого не відчував. Але чому гарчання та хрускіт були попереду, а не там, де щойно лунало виття? О Боже! Просто в низині між деревами щось блиснуло. І от я чітко бачу пса, який мчить сюди. Ось промайнуло ще щось. Він не сам! Їх багато, і вони не чорні. Як швидко вони наближаються! Просто на мене! А я не можу поворухнутися. Потрібно стріляти! Та який сенс у них стріляти? Безглуздо. Але я підіймаю рушницю, хоч і роблю це машинально, наче запрограмований робот. Я не можу пропасти просто так, не можу віддати себе на загибель! У мене виникає відчайдушний протест. Я не каліка! Стріляю під ноги передньому величезному рудому псові. Чути несамовите скавучання, пес перекидається через голову, котиться по снігу і завмирає за кілька, кроків від мене. Він лежить. Я в шоці. Забуваю про інших. З його морди тече кров. Ось сніг, який він зорав при падінні. А ось його сліди й сліди інших псів. Вони не злякалися, не кинулися врозтіч після пострілу. Ніби не бачачи мене, тією ж лавиною прокотилися далі, у хащі, туди, звідки пролунав цей страхітливий звук, який примусив мене заціпеніти.

Я озирнувся. Ноги здатні були рухатися. Отже, я міг іти? І я ступив крок своїми ватяними ногами. І ще один. І ще… Я робив окремі кроки, затиснувши в руці рушницю, навіть не відчуваючи її задерев’янілою долонею. Так я і йшов, точніше, тільки діставшись краю лісу, зрозумів, що вже йду. А далі в мене виникло дике бажання побігти, і бігти не зупиняючись, принаймні доти, доки не побачу когось із людей. Та зробити це я боявся. Настільки, що час від часу оглядався на край лісу. І одного разу мені здалося, що поміж дерев промайнула темна людська постать. Ні, просто заховалася, зайшла за дерево, щойно я озирнувся. Це тривало якусь мить, та й до лісу було вже далеко, але я готовий заприсягнути, що бачив куфайку. Саме стару пошарпану куфайку. А може, здалося. Мені зараз все могло здатися.

Я не побіг, відчуваючи: варто мені це зробити — станеться щось страшне. Відвертаючись від того, що малювала моя хвора уява, я так і йшов, дрібно ступаючи, щоразу оглядаючись, до самого хутора. І коли побачив біля хат кількох людей, відчув, як болить рука, в якій ніс рушницю. Я розтиснув кулак — рука геть змерзла і задубіла. Долоня побіліла. Весь мій натільний одяг та светр були мокрими. Тепер я відчував це, коли морозяний вітер залазив мені під куртку. Я тремтів. Здавалося, що зараз примерзне і перестане битися моє серце. Ніг я давно не чув, тільки пересуваючи їх, усвідомлював, що йду. Час наче зупинився. Було таке враження, що я не йду, а їду, і за вікном нескінченно тягнуться поля, поля, поля… Щось стискається всередині й благає — «швидше, заради всього, швидше!». Але швидше було неможливо. Мені зараз, як вода, ні, як повітря, треба було дістатися додому, де я зможу зачинити двері й відразу опинитися далеко-далеко від цього страшного лісу, нескінченного поля, від цього жаху. Вперше в житті я відчув, що таке жах. Все, що вважав ним раніше, було ніщо порівняно з цим.

І ось, озирнувшись черговий раз, я не побачив лісу. Він залишився далеко. Але в моїх вухах ще довго лунало те страхітливе звірине виття. Звук цей підганяв мене, знову стискаючи змучене серце, і воно виштовхувало нові порції крові до моїх неслухняних холодних ніг.

VI

Я розраховував знайти вдома належний спокій, та його не було. Знову повертався до нещодавніх подій у лісі. Однак усі мої думки відразу ставали якимись хаотичними, обривалися на половині, не досягаючи висновків. Тоді я намагався ні про що не згадувати, відключитися, але все марно. Думки про те, що я бачив, народжувалися одна за одною. Витримувати це ставало неможливо.

Увечері мене лихоманило. Я відчував високу температуру. Потім я почав тремтіти. Як то кажуть, зуб із зубом не зводив. Пережите давалося взнаки, адже від самого лісу я йшов мокрий. Відносно сухою була тільки куртка. Я випив гарячого чаю з коньяком, заліз під три ковдри і заплющив очі. Мене довго лихоманило, може, з півгодини, а може, й більше, але, нарешті, я все-таки заснув якимось спотвореним, сповненим пробуджень нервовим сном.

Ранок полегшення не приніс. Відчувалася страшенна слабість, боліла голова, з’явився сухий надсадний кашель, від якого в грудях щось наче відривалося. Голова була, як відро, перед очима крутилося. Словом, почувався дуже погано, треба було щось робити. Я повідомив на роботу, що захворів, і подзвонив Григорію — він лікар.

Григорій приїхав швидко. Ще з порога стурбовано подивився на мене. Очевидно, мій вигляд був кепським. Я розповів йому, що дуже змок та змерз на полюванні. Григорій послухав груди, оглянув горло, зміряв температуру і сказав, що потрібно лягти до лікарні, бо можливе запалення легень. Я не заперечував — мені було дуже недобре, та й не хотілося залишатися наодинці з собою та своїми думками.

У лікарні зробили знімок, і з’ясувалося, що підозра на гірше не підтвердилася. Але, оскільки бронхіт я таки підхопив і запалення легень могло розвинутися, Григорій радив кілька днів побути в лікарні. Я погодився, і він поклав мене до своєї палати. Вона була для блатних — у ній стояло всього два ліжка, до того ж друге виявилося вільним. Таким чином, я знову опинився на самоті, але нічого не сказав Григорію, бо вже й сам не знав, чого хотів.

Я лежав і думав про те, що сталося в лісі, намагаючись спокійно обміркувати факти, розкласти по полицях і знайти їм хоча б якесь пояснення. Та вдавалося це погано. В результаті впирався в одне й те саме: пояснення вчорашнім подіям знайти було неможливо. Безперечним належало визнати те, що я бачив цього пса, який ходив за мною. Адже я нормальна людина. Мені не могло раз по раз ввижатися одне й те саме. Не могло, наче його більше ніхто ніколи не бачив, навіть коли я спробував ще комусь його показати, це не вдалося. Та нехай. Трапляється різне. Але де ж сліди?

Слідів взагалі не існувало, я це бачив, я переконався в цьому. Скільки разів у мене виникало припущення, що можна щось поплутати, ну, як то кажуть, бай за бай зайшов. Та ні! Я згадав, як обстежував кожний метр снігу, бачив свої сліди, а біля них не було інших. Але ж він ішов моїм слідом! Що ж це за пес? Що ж це могло означати? І раптом мене пропекло здогадкою: а що, як він ставив свої лапи точно у відбитки моїх чобіт! Невже таке можливо? Містика. До того ж куди тоді пес подівся після пострілу, де сліди його втечі? Не міг же він утекти, й далі ставлячи лапи в мої сліди! Це виглядало абсурдно. Взагалі, вся ця історія здавалася нісенітницею. В такому разі я не повинен вірити ні своїм очам, ні вухам. А я їм вірив, адже вони ще жодного разу не підводили мене. Але зараз… Зараз я борсався на ліжку в чотирьох стінах, наче риба в ятері, і не міг ніяк видертися з лабет хвороби та безвиході, в якій опинився. І ніколи, ніколи не зможу я описати, висловити, наскільки мені було прикро. Напевно, гірше взагалі навряд чи буває.

Та час робить своє, і на третій день мені полегшало. Спала температура, вже відкашлювалося якесь жовтувате харкотиння. В грудях більше не відривалося і не боліло, Григорій полегшено зітхав, щоразу заходячи до палати. Мабуть, мій попередній стан викликав у нього побоювання, адже, не знаючи справжньої його причини, Григорій все приписував хворобі. Та ось вона відступила. Залишилася невизначеність. І все-таки мені вдалося за цей час зробити деякі припущення. За три доби важких роздумів я виділив два найімовірніші варіанти пояснень, хоча ніколи раніше в мене б язик не повернувся назвати їх імовірними. Але зараз доводилося миритися. Перше моє припущення було таким: пес — привид, тобто витвір моєї хворої уяви, ніякого пса насправді не існує. Друге полягало в тому, що я зіткнувся з якимось аномальним явищем. Нічого іншого придумати не зміг. І в будь-якому разі мусив прийняти як факт — пес не міг бути живою істотою. Реальні собаки залишають сліди на снігу й падають після пострілів. Їх бачать усі без винятку.

Особливо не подобався мені перший варіант, адже він означав, що я психічно хвора людина. Тільки божевільні регулярно бачать видіння. Я вставав з ліжка, підходив до дзеркала. Ось мої очі, обличчя, ось він, я. Аналізував свої вчинки, дії, думки, все, що робив до цього. Я не міг бути божевільним. До мене часто заходив Григорій, якщо він мав час, ми сиділи і розмовляли. Вдаючи, що просто цікавлюся, я розпитував дещо в нього. Григорій не був психіатром, але, як і кожен лікар, поняття мав. І ось що виявилося: психічнохворий не може критично оцінювати те, що з ним відбувається. Всі свої видіння, галюцинації він сприймає як реальність, у нього не виникає сумнівів щодо достовірності усього цього. Отже, мені в такому разі не довелося б сидіти і мучитися — існує той пес насправді чи лише в моїй уяві. Я був би впевнений. І ще одне, і до цього я дійшов сам, — я справді чув його виття, точніше, звук був реальним, це не слухові галюцинації, бо почув його не тільки я, а й зграя справжніх здичавілих псів, які немов зачаровані пронеслися повз мене туди, звідки він долинув. А в тому, що вони існували насправді, сумнівів не було — один із них залишився лежати на снігу після мого пострілу, який, як я тоді вважав, урятував мені життя. Але це припущення виявилося хибним. Я був їм не потрібний. Знову перед очима зринала картина, як вони — шість чи вісім сірих, чорних, рудих псів, немов тіні, майнули поруч, наче не було тут ні мене, ні мого пострілу, ні того рудого, напевно вожака, що за мить перекидався через голову, зариваючись у сніг. Здавалося, ними керувала надприродна сила, та сама, яка тієї миті стискала мої вуха і не давала ногам зрушити з місця. Нею було жахливе виття, що розливалося над засніженим лісом.

Проти другого припущення мало що можна було заперечити. Не раз доводилося читати в газетах та журналах про якісь аномальні явища, але я вважав усе це несерйозним. Офіційна наука їх не визнавала. І що я повинен був собі сказати? Що їх не буває? Але як тоді назвати те, з чим я зіткнувся? Хіба це не аномальне? Та що з того? Я не маг, не екстрасенс і навіть не шарлатан. Тому і не уявляв, що можна вдіяти і як більше не бути свідком отих «аномальних». Покинути полювання! Ця химерна істота наче хотіла, щоби я це зробив. Але чому? Чому я? Адже не один десяток мисливців лазить тими ж лісами, полями, чому ж ніхто не бачить нічого надприродного? А може, вони бачать, як я, і нікому про це не кажуть, тримають у собі? Тьху! Я сплюнув. Та провалитись мені, якщо якийсь Давидюк або його небіж пішли б удруге до лісу, хоч раз таке побачивши! Щоб я згорів, якщо б вони нікому про це не розповіли! Таке важко було собі уявити. І раптом блиснула здогадка. Пригадався Семен і його історія про того хлопця-каліку. Саме про аномальне розповідав тоді Семен. Він його бачив. Не всі бачили, а він побачив. І «мого» пса бачив тільки я. Аналогія напрошувалася сама по собі. Але ж це міг тоді хтось просто йти через ліс у якійсь поволоці, тумані. Й паралізувати того хлопця могло потім з якоїсь іншої причини. Напевно, лікарі йому і діагноз поставили, хворобу якусь знайшли. Просто такий збіг. А пса я бачив чітко, і не раз, як і те, що він не залишає слідів і що крізь нього проходять кулі, не завдаючи шкоди. І я поки що живий-здоровий, хіба що оця гнила хвороба, яка вже минає. А що як це від нього? А що як, припустімо, цієї або наступної ночі почнеться якесь ускладнення і я зранку також не зможу підвестися? Мені теж поставлять якийсь розумний діагноз. О, ні, не дай Боже! Але ж в моєї хвороби є причина. Я змерз на зимному вітрі у мокрому одязі, тільки й того. Таке сталося б з кожним. Звичайна недуга, застуда. Та й, утім, якби те страхіття бажало мене знищити, це можна було б зробити простіше і швидше. Зграя здичавілих псів запросто роздерла б мене на шматки, і не допоміг би ще один постріл. Але в будь-якому разі я все ж таки не хотів думати про нечисту силу, яка прагла звести мене зі світу. Я взагалі не був схильний до думок про нечисть, особливо тепер, коли минув перший переляк і я видужував. Тому все більше схилявся до визнання якогось аномального явища. Та яка його причина, суть і чому стикнувся з ним саме я, на превеликий жаль, зрозуміти було неможливо.

У лікарні я відлежав на повну — вісім днів, і почувався цілком задовільно й у плані здоров'я, й у плані моральної реабілітації. Лікарня пішла мені на користь. Я навіть рідше думав про всі ті аномалії. Нервовій системі вдалося витримати цей жах, і я залишився при здоровому глузді. Зовсім несподівано в мене з'явилася ідея. Схотілося взяти відпустку і поїхати будь-куди. Звичайно, надворі далеко не літо, але мені забажалося чогось такого… Скажімо, поїхати в якусь подорож, наприклад, до Москви, або Прибалтики, або ще кудись. Щоб сервіс був організований — ну, харчування там, готель і все таке. Щоб возили від музею до музею, вся програма була розписана. Або, припустімо, Ермітаж. Я ніколи там не був. Як мені схотілося до Ермітажу! І я загорівся. Путівку придбати неважко, трохи грошей я мав. Відпустку мені дадуть. Все було так просто! Геніальні плани в моїй голові народжувались і народжувались. А що як під час подорожі я закручу роман, такий собі легенький, з якоюсь симпатичною дамою? Я навіть здивувався своїй дотепності. Коли я востаннє спілкувався з жінкою? Навіть важко було пригадати. Та я тут зовсім заіржавів! Забивати голову різними химерними думками, замість того, щоб отримувати від життя задоволення, як це роблять усі нормальні люди! Я відчув здоров’я і натхнення, мені схотілося вже бігти. Я міг би просто зараз втекти з лікарні (Григорій не образиться), подзвонити в обласне управління, точніше, шефу додому, і, збрехавши щось, випросити термінову відпустку. За вечір можна було зібратися, а вранці вирушити до обласного центру. Он скільки рекламних оголошень у газетах!

Я подивився на годинник — пів на восьму. Зібрати все виявилося справою кількох хвилин, і я вперше за вісім днів вийшов на свіже морозяне повітря. Хоча, власне, морозець був невеликий, щось близько одного-двох градусів. Сніг зм’як і налипав на підошви. Я вирішив їхати до Прибалтики — ця ідея чомусь сподобалася мені найбільше.

Біс із ним! Хай собі той примарний пес лазить своїм лісом скільки хоче і шукає для розваги когось іншого.

На вулиці, крім мене, нікого не було, і я машинально озирнувся. Он воно що! Від жахливої думки похололо всередині. Кроків за сорок позаду рухалася чорна пляма. Найближчий ліхтар горів далеко, але я її побачив. Усе моє нутро обірвалося і впало не знати куди. Це був він. Він прийшов сюди, за мною. Тільки за мною. Адже позавчора була неділя, а я пропустив полювання. Тому він і з’явився тут. І мене охопив відчай. Хотілося стиснути кулаки і закричати від безсилля та жаху. Я нічого не міг удіяти, нікуди сховатися від нього. З якоїсь прикрої невідомої причини йому потрібен був я, тільки я, той, що зараз ішов і мало не плакав від безсилої люті та відчаю. Більше нічого мені не залишалося. Я знав, що тепер нікуди не поїду. Куди б і на який термін я не відбув, він чекатиме на мене тут. Виходу не існувало.

Я зупинився. Тепер ліхтар горів поруч, і пса було добре видно на краю дороги біля кювету під похиленим парканом. Він стояв, опустивши голову, і чекав. «Чого ж ти чекаєш?» — думав я, вгамовуючи свої почуття, які наче хотіли роздерти мене на шматки. Ноги тремтіли, думки заклякли. Раптом на сусідній вулиці почулись голоси — чоловік та жінка. Вони швидко наближалися, щось жваво обговорюючи. Я мимоволі глянув туди. Зараз вони вийдуть з-за повороту, ну! Я озирнувся на нього. Під парканом уже нікого не було. Він утік, точніше зник. Тепер його не було ніде. Чоловік та жінка вийшли на вулицю і пройшли повз мене, здивовано зиркаючи та оглядаючись на мою застиглу під ліхтарем постать.

VII

Наступний день я провів у місті. Ніч минула практично без сну. Я відчував, що він десь там, у темряві. З якоїсь причини він повинен завжди бути поблизу мене. Чи стримають його стіни? Світла я не гасив. Жахлива ніч…

Мені вдалося не впасти у розпач, розуміючи, що це може занапастити. Я повинен був знайти якийсь вихід з цієї неймовірної ситуації. Та разом з тим я не вірив у себе. Усвідомлювати свою безпорадність виявилося жахливим відчуттям. Я наче був у літаку, що залишився без пілота, або серйозно хворим, який залишився без лікаря, мене переслідував жахливий привид, і я не знав, звідки він узявся і чого від мене хоче. Думки про логічне завершення напрошувалися самі по собі. Я — приречений. Мені терміново потрібен пілот, мені терміново потрібен лікар, терміново потрібен… Хто? Хто міг на цьому розумітися? Чаклун? Маг? Екстрасенс? Де його взяти? Яка нісенітниця! Словом, фахівець у сфері аномальних явищ. Я згадував і згадував замітки, статті з газет і журналів, які іноді потрапляли мені на очі. Напевно, з них я не дістав би для себе найменшої користі, навіть якби перегорнув усі газетні підшивки в обласній бібліотеці. Хоча, власне, цей метод я випробував також. Але все було марно. Я повертався ні з чим. Але там, у місті, залишилася маленька, наче полум’я свічки, надія. Людину має завжди зігрівати якась надія, інакше не буде задля чого жити.

Ця ідея прийшла несподівано. Там же, у бібліотеці, я написав оголошення такого змісту:

Терміново потрібна людина, яка може надати консультативну допомогу з питань аномальних явищ. Оплату гарантовано.

Тел. 98-65-04.

Запитати Юрія

Шість оголошень я розклеїв у найпривабливіших, як на мене, місцях і два замовив в обласних газетах. А тепер я мусив повертатись. Назад, до нього. В темряву та самотність, де він чекав на мене, безжалісний і неминучий, мов смерть. Сумна перспектива…

Та, попри все, я таки наполегливо шукав вихід. Хай би де доводилося бути і що робити, мій мозок уперто працював в одному напрямі. Напевно, в мене, як і притаманно живій істоті, почав підсвідомо домінувати інстинкт самозбереження, який, немов зелений паросток крізь асфальт, пробивав собі дорогу крізь жах, безсилля та відчай. І я проробляв інші варіанти розшуку компетентної людини. Проста логіка підказувала мені: якщо вже таке трапляється, то серед мільйонів людей я не можу бути єдиним, хто зіткнувся з чимось подібним. Такі люди повинні бути ще. Не виключено, що їх навіть більше, ніж може здатися. А можливо, дехто з них знає, як поводитися в таких ситуаціях, як захистити себе. Та де їх знайти?

А за два дні почалися дзвінки і, сказати відверто, я не чекав, що їх буде стільки. Того дня подзвонило двоє, наступного ще двоє, потім один, а далі аж троє в один день. На жаль, переважно це були несерйозні дзвінки. Більшість тих, хто дзвонив, пропонували посередницькі послуги, тобто підказати, де можна знайти такого спеца, вимагаючи за це винагороду, до того ж наперед. Хто просив п’ятдесят карбованців, хто сто. Один навіть замахнувся на двісті. А один жартівник повідомив відразу — Хабаровський край, селище Кедрове. Напевно, він дзвонив не з власного телефону. Був і такий, що розпитував, у чому полягає моя проблема. Він назвався екстрасенсом. Коли я пояснив йому в загальних рисах, порадив «тій людині» (я розповідав йому ніби про свого родича) звернутись до психіатра. Ще один пропонував сеанси гіпнозу за досить високу платню, але все це було не те, я відчував. А дзвінки поступово ставали дедалі рідшими. Бували дні взагалі без дзвінків, тоді надія поступово згасала. І мене брали сумніви, чи варто вести ще якісь пошуки. Адже почнуться знову безглузді розмови з далекими від цього, несерйозними людьми, які навіть не уявляють, як виглядає близька, невідступна і незрозуміла біда.

Та ось, нарешті, пролунав саме той дзвінок, якого я так чекав, на який готовий був молитися. Це сталося з самого ранку, щойно я з’явився на роботі. Я зняв трубку. До мене привітався жіночий голос. Сказали, що дзвонять за моїм оголошенням.

— Дуже радий, — відповів я, проте в моєму голосі, напевно, відчувалася підозрілість та недовіра. Мимоволі згадувалися попередні дзвінки. — Ви і є той спеціаліст?

— А ви що ж думали, його секретарка? — вона коротко засміялася. — Ні, це я сама, хоча, можливо, і не той фахівець, якого ви шукаєте. Однак, коли прочитала ваше оголошення, вирішила зателефонувати.

— Тоді скажіть кілька слів про себе — хто ви, де працюєте, ну, ви розумієте? — я затнувся і невдало замовк. Важко було сподіватися, що таким фахівцем виявиться жінка.

— А може, краще ви розкажете, в чому полягає ваша справа? — запитала вона. — А я вам скажу, чи зможу бути для вас корисною.

— По-перше, дуже довго розповідати, — сказав я, — а по-друге, це мій службовий телефон.

— Я вас розумію, — перебила жінка, — гаразд. Я за фахом фізик, працюю в інституті, отож аномальне — це лише моє захоплення, але серйозне. Я приділяю йому багато часу, збираю матеріали про всілякі явища, читаю літературу з парапсихології, вивчаю екстрасенсорику, щоправда, тут я особливих успіхів не досягла. Ну що ще? Знайома зі стародавніми теоріями, вивчала чорну та білу магії, спілкувалася з людьми, які цим захоплюються. Ну, маю деякі свої теорії та висновки. Цього досить?

Я вагався. Чимось не подобалася мені ця дилетантка-любителька. Я потребував допомоги серйозного і компетентного фахівця і відчував, що такі повинні бути. Та де ж їх знайти? А може, через неї? Адже вона казала, що знайома ще з кимось!

— Скільки коштуватиме консультація? — запитав я, просто затягуючи час і не знаючи, зв’язуватися з нею чи ні.

— Не знаю, — відповіла вона, — я не заробляю цим, але, звичайно, розраховую на винагороду, якщо зможу чимось вам допомогти. Мої доходи невеликі.

— Гаразд, — сказав я нарешті, — і де вас шукати?

— Приїжджайте в неділю, наприклад, о першій годині. Ви знаєте, де кафе «Троянда»?

— Знаю, — відповів я, — але до неділі ще аж три дні, а я тут гину.

— Гинете? — здивовано перепитала вона.

— Так, — сказав я, — у всякому разі, вже підготовлений до того, щоб з’їхати з глузду. Я вас прошу… — і додав: — За терміновість з мене додатково.

— Добре, — погодилася вона, — приїжджайте сьогодні. Я звільняюся о пів на четверту.

— Отже, о четвертій біля «Троянди»?

— Так, — відповіла вона, і ми попрощалися.

Я послав усе під три чорти, звалив усі недороблені справи на підлеглих, повідомив начальство і, не гаючи часу, поїхав до міста.

Вона виявилася напрочуд пунктуальною. Не в змозі здолати своє нетерпіння, я приїхав раніше і вже з годину стовбичив на найвиднішому місці перед кафе. Відразу стало зрозуміло, що це вона, оскільки ще здалеку жінка прямувала просто до мене. На вигляд, можливо, була старша, а може, молодша за мене. В сучасній, але недорогій зимовій куртці, середнього зросту. Поставу оцінити важко — надто просторою була куртка. Ще важче складалося з обличчям — воно виглядало ніяким, і основною його деталлю, безперечно, були великі, дібрані зі смаком окуляри. Вона не виглядала надто симпатичною, але й до негарних жінок записувати її не хотілося. «Ось тобі й роман… — майнула іронічна невесела думка. — Ось тобі й екскурсія».

— Добрий день, — сказала вона, — я прийшла, — і при цьому ніякого натяку на усмішку.

Я запросив її до кафе, і ми сіли за столик, розміщений у кабінці. Це було зручно.

— Дякую, що прийшли, — сказав я, — що ви бажаєте?

Офіціантка підійшла на диво швидко.

— Мені лише кави, — попросила жінка.

Я замовив кави, бутерброди і морозиво — для неї. Записавши замовлення, офіціантка дала нам спокій.

— Мене звати Юрієм, — сказав я.

— Мене — Світланою, — відповіла вона. — Так у чому полягає ваша справа?

— Справа досить незвичайна, — почав я, — і якби це сталося не зі мною, а так, хтось розповів, то я, звичайно, ні за що б не повірив. Але, на превеликий жаль, усе це відбувається саме зі мною. Якщо не вдасться знайти виходу, то… Напевно, мій жах просто задушить мене.

Важко було уявити, як вона сприйме мою розповідь. До того ж мені, як чоловіку, було соромно плакатися жінці про власну безпорадність та переляк, але я наважився, і відступати було нікуди.

Моя розповідь зайняла не менш як півгодини. Як вона й просила, я не випустив жодної деталі, бо теж вважав, що будь-яка з них могла мати значення. Складалося враження, наче розповідаю чужим голосом і чужими інтонаціями, напевно, від хвилювання. Я розказував чужій людині, жінці, яку вперше бачив, про себе таке, що… Та ось, нарешті, я закінчив і тільки тепер наважився подивитися на неї. Обличчя Світлани зовсім не змінилося під час розповіді, лише стало більш задумливим. Вона довго мовчала, напевно, хвилин із десять, а потім промовила:

— Мені здається, я дещо розумію у ваших пригодах. Не знаю, наскільки вдасться вам допомогти, але спробую дещо порадити. І запам’ятайте — значною мірою все залежатиме від вас.

І я несподівано відчув надію. Це важко пояснити, адже нічого особливо обнадійливого для мене вона не сказала. Та її прості слова чомусь справили на мене таке враження! І я відчув, що хапаюся за неї, як за соломинку.

— Але що це таке? Чому воно відбувається зі мною? Як ви це пояснюєте? — я хотів усе відразу.

І лише тут Світлана вперше усміхнулася, але ледь помітно — самими губами.

— Не поспішайте так, — сказала вона, — на все свій час. Мені цікавий ваш випадок, і, здається, я дещо в ньому розумію. Але спочатку мені треба попрацювати з вами під гіпнозом. Після цього я спробую дещо пояснити. То як?

Я все більше й більше хвилювався, але намагався триматися. Хай там що, а я вирішив іти до кінця.

— Згоден, — сказав я, — що від мене вимагається?

— Нічого — слухати і підкорятися.

— А де ви це збираєтеся робити?

— Звичайно, не тут. Я живу недалеко, ходімо.

Вона могла не хвилюватися. Весь мій вигляд промовисто свідчив, що мені зараз не до жінок. І це — щира правда.

У квартирі було чисто, охайно. Старі меблі… Багато вазонів з квітами. Я взув запропоновані тапочки і сів у крісло. За хвилину з’явилася Світлана з лампою-нічником, поставила її на столик навпроти і сіла переді мною.

— А ви хто за фахом, що робите там, у себе? — запитала вона.

— Ловець привидів, — невесело пожартував я.

— А якщо серйозно?

— Метеоролог, начальник районної метеостанції.

— Ого! Досить екзотична професія. І якоюсь мірою споріднена з моєю, особливо щодо прибутків, — вона також спромоглася на сумний жарт. — Тому, щоб уникнути незручної ситуації в майбутньому, кажу вам наперед — плати з вас брати не буду. Тим паче, ваш випадок мені вкрай цікавий для дослідження, отже, в мене, з цього боку, є певний інтерес.

— Як скажете, — відповів я.

Вона щільно зашторила вікна і засвітила нічник, абажур повільно крутився і по ньому пропливали фігурки рибок. Після цього Світлана увімкнула над моєю головою лампу, м’який промінь якої падав на її обличчя.

— Дивіться на мене, — сказала вона, — не напружуйтеся, не хвилюйтесь. Думайте тільки про те, що я запитую.

Кілька запитань зовсім не стосувалися цього всього, а потім…

Потім я прокинувся. На стінах, вазонах лежали промені вранішнього сонця. І — тиша. Двері до кімнати були зачинені. Я — на розстеленому дивані. Поруч стояв стілець, на якому охайно складені штани, сорочка, джемпер, шкарпетки, так, як я ніколи в житті їх не складав. І ще одна зміна відбулася зі мною. Я став якийсь не такий. Не відчувалося внутрішньої напруги, що виснажувала мене впродовж цих днів. Спокійно пригадав, де я зараз і що сталося. Пригадав чорного пса, який не залишає слідів, і все інше, але вже не було в мені того відчаю, крижаного жаху, який доїдав мене останніми днями. Я підвівся з ліжка, вдягнувся. В усьому тілі відчувалася якась легкість і водночас млявість. Вийшов з кімнати. Світлана сиділа за столом на кухні в спортивному костюмі. На плиті грівся чайник.

— Доброго ранку, — сказав я.

— Доброго ранку, — відповіла вона, — як спали?

— Дякую, мені здається, я почуваюся набагато краще, — я не брехав. — Зі мною у вас виникли непередбачені клопоти.

— Не хвилюйтеся, — заспокоїла вона мене, — ніяких клопотів. До речі, роздягалися ви самі і я не дивилася.

— Дякую, — сказав я, — ви прекрасний гіпнотизер.

— Ваша нервова система була в такому стані, що здолати вас виявилося неважко. Зараз зроблю чай.

— Ні, ні! — підхопився я. — Їсти не хочу, не турбуйтеся, будь ласка. Прошу вас, поясніть мені все.

— Гаразд, — погодилася вона, — слухайте і спробуйте мене зрозуміти. Навколо нашого життя існують дві сфери: матеріальна і нематеріальна. Матеріальна — це предмети, повітря, живі організми й так далі. До речі, ми з вами також матеріальні. Це вам ясно. Чули ви й про те, що належить до нематеріальної сфери. Це наші думки, почуття, це добро і зло, істина, закономірність, несправедливість. Це філософія, релігія, інформація. Це час. Ви розумієте мене?

Я кивнув і далі мовчки слухав, затамувавши подих, в очікуванні почути щось неймовірне.

— Так ось, — продовжувала вона, — судячи з вашої професії, ви повинні були вивчати в інституті фізику. Пам’ятаєте, хоча б приблизно, в чому полягає закон збереження енергії?

— Пам’ятаю, — відповів я, — енергія не може зникнути безслідно: якщо десь вона виділилася, то мусить і поглинутися або перейти в якісь інші форми енергії.

— Оригінальне формулювання, — сказала Світлана, — але загалом правильно. Якщо ви вип’єте чашку гарячого чаю, то енергія тепла передасться вашому тілу і ви спітнієте, щоб виділити зайву енергію в зовнішнє середовище. Якщо сонце світить на рослину, його енергія передається їй і в ній утворюються речовини, завдяки яким вона росте, а потім в’яне, гниє в землі, і від цього знову ж таки випромінюється енергія, яку знову ж таки поглинають інші рослини. Таким чином, кругообіг енергії в матеріальній природі вічний. Якщо вона десь випромінюється, то повинна і поглинатися. Як ви правильно сказали, вона не може зникнути безслідно. І ще одне, і це важливо. Що буде, якщо енергії випромінюється забагато — стільки, скільки не може поглинутися? — Світлана зробила паузу. — Стається вибух. Уявіть собі замкнений простір, у якому кипить вода, — автоклав. Вода кипить, енергія випромінюється і поглинається його стінками, що до пори до часу стримують її. Але енергії стає забагато, стінки не витримують тиску, і автоклав розриває. Напевно, ви чули про такі випадки. Ось вам і вибух внаслідок надлишку енергії. Це ви розумієте?

— Розумію, — сказав я.

— Так ось, природа, як я вже казала, включає в себе ще й нематеріальну сферу. І в ній існує своя енергія. І закон її збереження дійсний і там. Щоправда, про це ви ніде не прочитаєте, але, повірте, це так. Якщо нематеріальна енергія випромінюється, вона має і поглинутися. Ну, який би вам навести приклад, щоб було зрозуміло? Давайте найбанальніший: любов — річ нематеріальна. Звичайно, я маю на увазі не фізичне кохання, а почуття. Йому властива енергія, яка постійно випромінюється. І, згідно із законом збереження, ця енергія не зникає безслідно. Чи доводилося вам закохуватись? Тоді ви знаєте, на що здатна закохана людина. Енергія любові трансформується в енергію натхнення, енергію творчості. Скільки прекрасних творів музики, літератури, живопису народжено закоханими людьми! Отже, завдяки енергії любові створюються духовні цінності. Їхня енергія знову ж таки не зникає — вона будить у людях нове кохання або інші почуття. А якщо любов, скажімо, нещаслива? Тоді вона може породжувати злість, навіть ненависть, отже, її енергія переходить у нові форми. А злість та ненависть породжують такі речі, як жорстокість, несправедливість. Ви бачите, яких нових форм набула енергія, народжена коханням? Будь-яка нематеріальна енергія може видозмінюватися, переходити в інші форми, і так без кінця. Вона, затямте, не може тільки одного — зникнути без сліду. Зрозуміло, це тільки деякі конкретні й досить примітивні приклади. Я не можу зараз охопити всієї сфери дії закону збереження в нематеріальній природі. Хочу лише, щоб ви зрозуміли, що він діє. Напевно, ви ніколи не замислювалися над такими речами, але я думаю, що пояснюю доступно.

Я кивнув, а Світлана вела далі:

— Але нематеріальній енергії властиві деякі відмінності від матеріальної. Найголовніша з них — вона існує в протилежних формах. Скажімо, позитивній і негативній, хоча це, зрозуміло, відносно. Наведу такий приклад. У матеріальному світі вся енергія однорідна і є, по суті, одним і тим же. Візьміть, приміром, енергію води, що тече, або нафти, що горить, енергію машини або коня, атомного розпаду в реакторі. Здавалося, нічого спільного. Та разом з тим всю її можна виміряти в тих самих одиницях, перетворити в один вид (наприклад, електричну), врешті, спрямувати на службу людству й примусити виконувати будь-яку корисну роботу. Інша ситуація в нематеріальному світі: як вам відомо, там існують правда і кривда, любов та ненависть, розум та безглуздя, добро і зло, минуле та майбутнє. Їхні енергії наче протилежні й перебувають у стані відповідного балансу, протидії. Мало того — вони не існують одна без одної й постійно прагнуть до рівноваги. Ви можете собі уявити тотальну любов, і щоб ніхто ніколи не чув про таку річ, як ненависть? Або тотальну справедливість за повної відсутності будь-якої кривди? Або тотальне добро без зла? Майбутнє без минулого? Утопія, абсурд. Не буває будь-якої з цих форм без протилежної. Вони співіснують, постійно прагнучи до рівноваги. Далі. Як зайва кількість енергії веде до вибуху в матеріальній природі, так само настає вибух і в нематеріальному світі. Проведемо аналогію. Згадайте розірваний автоклав. Температура збільшується, підвищується тиск, зайва енергія не має виходу. Якщо так триватиме, рано чи пізно стінки не витримають і — вибух. А що ж з нематеріальним? Уявіть собі, як у людині накопичуються злість, ненависть, швидко, без кінця, не маючи виходу, розрядки, і — вона божеволіє. Вам не здається, сталося те саме, що й з автоклавом? Такий самий вибух. Або уявіть собі ситуацію, коли щось заважає встановленню рівноваги між протилежними формами нематеріальної енергії. Спробуйте, наприклад, викорінити зло. Щоб залишилося саме добро. Для цього доведеться застосувати неабиякі сили та методи, багато на що наважитися, і, можливо, рівновагу вдасться тимчасово зсунути в бік добра, а потім… Ви уявляєте собі, який потім станеться вибух і які потягне за собою жертви? Важко уявити. Напевно, з ним не зрівняються сотні тисяч розірваних автоклавів.

Я був вражений. Я справді ніколи над цим не замислювався. А втім, розумів усе, що пояснювала Світлана. Було таке відчуття, наче мене ведуть у якусь казкову, фантастичну країну і я, тримаючись за чиюсь руку, іду з роззявленим від подиву ротом, оглядаю все навкруги і намагаюсь зрозуміти. Усвідомлюючи те, що говорила Світлана, я забув про пса, про жах, про все, що відбувалося зі мною останнім часом. І тільки тепер, згадавши, нарешті, для чого сюди прийшов, запитав її:

— А яке відношення це все має до мене, до ситуації, в яку я потрапив, до чорного пса найголовніше? Ви можете пояснити з точки зору цих дивовижних теорій те, що відбувається зі мною?

Я чекав відповіді, поїдаючи Світлану очима. Напевно, так слід було б дивитися на живу богиню.

— Гадаю, що можу, — сказала вона. — Але засвойте ще одне положення. Воно дуже важливе.

Матеріальна і нематеріальна природа тісно взаємопов’язані, їх неможливо розділити. Багато з тих нематеріальних категорій, які ми з вами розглядали, взагалі не можуть існувати відірвано від людини, а відповідно, від інших матеріальних об’єктів, з якими має справу людина. В цих зв’язках є багато таємничого, незрозумілого, і мені в тому числі. А для вас — взагалі темний ліс. Я вважаю, що причина ваших пригод у тому, що ви якимось чином стали причетні до цих зв’язків. Десь у сфері нематеріального або, краще сказати, в якомусь замкненому нематеріальному просторі виникла критична ситуація, можливо, навіть близька до вибуху. І вона, судячи з усього, стає дедалі критичнішою. А ви якимось чином опинились на шляху зв’язків у цій ситуації. Мало того, схоже, що ви стоїте на заваді перерозподілу якоїсь нематеріальної енергії. Гадаю, що з якихось причин зв’язок почав відбуватися через вас або через щось таке, пов’язане з вами. Говорячи простіше, ви влізли не туди, куди треба. Не буду приховувати, ваше становище досить неприємне, і вихід з нього маємо шукати іншим шляхом. Безглуздо стріляти у вашого пса або ховатися від нього за трьома дверима, як безглуздо ховатися під ліжко від вибуху ядерного реактора. Навпаки, потрібно додати в реактор якийсь елемент, що приглушить процеси і запобіжить вибуху. Якщо ж це вже неможливо, необхідно втекти із зони ядерного вибуху. Ви мене розумієте? Ви повинні знайти причину, чому саме на вас зациклився цей зв’язок, і ліквідувати конфлікт. Якщо ж це неможливо, то єдине, що можна зробити, — виключити себе з ланцюга цих зв’язків. Це, як ви кажете, почалося близько двох місяців тому. Що ви зробили таке, чого не робили ніколи? Або таке, що потягнуло за собою якісь наслідки? Або взагалі щось незвичайне? Практично це міг бути будь-який ваш вчинок. Не шукайте чогось надзвичайного. Взагалі, це може бути все що завгодно, навіть дрібниця, але напевно те, чого з вами раніше ніколи не траплялося. Можливий ще один варіант — щось могло бути зроблено навколо вас, і ви стали лише пасивним учасником подій. На жаль, ви могли навіть не підозрювати про це.

Вона помовчала.

— Не думайте зараз. Ви повинні вдома спокійно, методично проаналізувати своє життя, свої вчинки, події, що відбувалися навколо вас останнім часом. Можете писати. Спробуйте мобілізувати себе на цю роботу. Ось мій телефон, — вона написала номер і дала мені листок. — Дзвоніть.

Моя голова була настільки забита новою незвичною інформацією, що аркуш паперу розпливався перед очима і мені ніяк не вдавалося прочитати номер. Усе, що завантажили в мене, вимагало поступового осмислення. Зараз я на це не здатний, і мені треба лише відключитися на якийсь час. Та одне не давало мені спокою, вперто нагадуючи про себе.

— Ну а пес? — із завмиранням серця запитав я. — Як же пес? Що це таке?

На обличчі Світлани не відбилося ніяких емоцій.

— Не знаю, — сказала вона. — Не знаю. Та це не так уже й важливо, якщо ви, звісно, десь не наблудили в своїх спостереженнях за ним і він не є звичайнісіньким живим псом. Якщо ж усе справді так, як ви розповіли, то мені важко пояснити природу цього явища. Можливо, він існує лише в вашій уяві.

— Як в уяві? — мало не закричав я. — Та я бачу його так само, як тепер вас! Я можу підійти і торкнутися його, він є! Ви ж не хочете сказати, що в мене регулярні галюцинації, що я хворий?

— Ні в якому разі, — заперечила вона, — цим можете себе не мучити. Про пса ж можу вам сказати впевнено лише одне — не ховайтеся від нього. Не витрачайте дарма своїх душевних сил — це безглуздо. Ви не втечете від нього навіть до Америки. І, безперечно, не варто підходити до нього і торкатися.

— А що буде, якщо я зроблю це? — у мене все похололо всередині, коли я вимовляв ці слова. — І що буде, якщо я не знайду причини?

Я зміг це запитати, лише проковтнувши густу слину.

— Не знаю, — відповіла вона, — це невідомо. Але я у вас вірю. Ви розумна і рішуча людина. Ви повинні знайти.

І вона зняла окуляри — вперше. Її обличчя було на диво простим і приємним, адже саме вони, закриваючи значну частину, намагалися зробити його ніяким. І ще воно здавалося дуже змученим. Навіть проступили ледь помітні зморшки під очима. Я відкрив дипломат і витяг велику коробку цукерок та шампанське.

— Я пам’ятаю, що ви говорили, але назад, звичайно, не повезу, — сказав я.

— Гаразд, — сказала вона, — ставте до буфета. Цим ми відсвяткуємо перемогу.

VIII

Я сидів і думав. Мене переслідувало щось невідоме. Зовсім невідоме. Ним був той пес. Сховатися від нього в інших угіддях не вдалося — він прийшов і туди. Закінчилося полювання — прийшов сюди, до мене. Отже, настане час, і мені не вдасться сховатися ні в чиїйсь компанії, ні за цегляними стінами. От і зараз я був упевнений, що він десь тут, — варто лише вийти надвір і щоб нікого не було поруч. Кожної нової зустрічі він наближався до мене. Ще тоді, вперше, у лісі, до нього було кроків сто. Стріляв я в нього вже з шістдесяти. Тепер, варто було мені вийти самому в темряву, він з’являвся і йшов за мною за двадцять — тридцять кроків позаду. Пес наче стискав навколо мене своє жахливе кільце. Чи прийде він у мій дім? І доки він може наближатися? Адже колись, напевно скоро, відстань, що розділяє нас, зменшиться до мінімуму. Що буде далі? Ці думки щоразу примушували здригатися. Звичайно, якщо крізь нього проходять кулі, якщо його лапи не залишають слідів на снігу, навряд чи його зуби зможуть вп’ястися і роздерти мені горло. Але що тоді ця нематеріальна істота збирається робити зі мною? Невже він хоче убити мене моїм жахом? За що? Що таке я йому зробив? Цього неможливо було зрозуміти.

І я намагався скерувати свої думки в інше русло. Очевидно було, що час ще є. Але доки? Мої шанси залежали від мене самого. І я думав, знову і знову перебираючи в пам’яті останні події. Я записував їх, щоб не забути і потім мати змогу проаналізувати разом зі Світланою. Перед очима зринало її просте спокійне обличчя. Вона була зараз моїм єдиним шансом, зіркою, куди належало тримати курс серед цієї жахливої, пекельної ночі, в яку перетворилося моє життя. Ще недавно я тільки смикався з боку на бік, зацькований та безпорадний. Тепер же, після зустрічі зі Світланою, відчувалося, що здатний на якісь цілеспрямовані зусилля. У мене з’явилося реальне, чимось підкріплене бажання покласти край тому, що відбувалося.

Спочатку я спробував перетрусити усі останні зміни в своєму житті і хоч трохи значні події, що сталися на роботі. Згадував навіть таке дрібне, як епізодична сварка з кимось, або кому позичав гроші, або в кого брав якусь річ, намагаючись при цьому простежити можливі наслідки. Напевно, це коробило довколишніх, та мені було начхати. Я так довго і докладно розпитував свою лаборантку Олю про те, коли і як вона витратила позичені в мене гроші, як користується річчю, яку на них купила, де потім взяла гроші, аби віддати борг, що їй, напевно, стало зовсім ніяково і вона навряд чи колись наважиться зробити це вдруге. Я буквально витяг з Андрійовича, який працював у нас різноробочим, де він узяв свердла, які давав мені додому, що робив з ними раніше і як без них обходився, що старий упродовж всієї розмови здивовано дивився на мене. Він не розумів, що зі мною сталося. Я дзвонив своєму начальнику в область і прискіпливо допитувався, чим скінчився недавній інцидент на роботі, коли я був винен в одній недоробці, якими були наслідки цього, чи довелося комусь їх виправляти, що він сприйняв це, як моє несподіване вболівання за справу. Це йому надзвичайно сподобалося, і він довго заспокоював мене, що все давно залагоджено, щоб я зайве не переймався. Цілий день я не давав людям спокою, але так нічого й не досяг. Не знайшов ніяких кінців. А може, я був десь зовсім близько, але не побачив, не відчув того, що шукав? І мене охоплював відчай.

Словом, я облишив це і почав розбиратися з тим, що не стосувалося роботи. Тут було трохи більше всіляких подій, але на їхньому тлі виділялося чотири. І з точки зору не логіки, звичайно, адже логіки тут ніякої бути не могло, вони стояли ближче до всіх моїх пригод.

За чотири місяці до їх початку загинув мій Буран. Чи міг тут бути якийсь зв’язок? Як-не-як за мною ходив пес. Важко було сказати. По-перше, це сталося досить давно, а явища, з якими я зіткнувся, чомусь раніше не виникали, лише за чотири місяці. Я не винен у загибелі свого друга, і мені до сліз його шкода. Майже п’ять років ми разом ділили всі невдачі та радощі примхливого мисливського життя, і ось… Та поступово я почав забувати цю трагічну подію і згадував про неї вже не з таким болем. А може, цей привид з’явився, щоб нагадувати мені про мого Бурана? Може, це його перевтілення? Боже, яка ж маячня лізла мені в голову! Але я примушував себе мислити новими, незвичними досі категоріями і йшов далі. Ця гіпотеза не в’язалася з фактами. Майже п’ять років ми жили з Бураном душа в душу. Це був слухняний ласкавий пес з добрими розумними очима, надзвичайно прив’язаний до мене. Я знову пригадував, як він радісним гавканням зустрічав моє повернення з роботи, як терся головою об мої коліна, як лягав на спину догори лапами, коли я сварив його за бешкети, і при цьому вираз його морди завжди залишався хитрий-прехитрий, адже він знав, що господар, який вимахує ремінцем, не надере йому задниці й усе пробачить. Ні, Буран не міг перевтілитись в агресивного монстра, який переслідує мене. І все ж таки…

Другою значною подією було придбання нової рушниці. Я приніс її додому лише за два-три тижні до початку нового сезону полювання, який і відзначився появою пса. Але який тут міг бути зв’язок? Хіба що ця річ також пов’язана з полюванням, і все. Цю подію я теж взяв до уваги.

Наступна — викликала в мене вкрай неприємні спогади. Хоча, можливо, не зовсім так. Просто я не любив її згадувати. Нею була Жанна.

Жанну важко назвати звичайною жінкою. Раніше, до неї, я чув, що такі є, хоча особисто стикатися не доводилося. Ми познайомилися близько чотирьох років тому у Франківську, на вечірці, куди затягнув мене один приятель. Я проходив курси в обласному центрі й у вільний час не мав куди себе подіти. Жанна виявилася розумною, емансипованою жінкою без комплексів. Додати симпатичну, а точніше, досить сексуальну зовнішність — і цього вистачило, щоб я причепився до неї. І як причепився! Не на вечір, навіть не на час курсів. На чотири роки! Але, розгледівши всі її позитивні якості, я не зауважив вад. Жанна була жінкою настрою і власного «я». До того ж у неї виявилася «непробивна шкіра». Чимось дістати її, здавалося, було неможливо. В часи, коли у неї не було настрою, Жанна наче вимикалася. Це виглядало жахливо. Вона не висувала ніяких особливих вимог, точніше, взагалі ніяких. Вона не хотіла нічого робити, нічим не цікавилася, та водночас і не була бездіяльною. Жанна могла мити посуд, читати, дивитися телевізор, навіть братися до того, що пропонував їй я, але без будь-якого смаку до життя. Спостерігати це спокійно я не міг. Іноді здавалося, що я їй набрид, але це було не так. Просто деколи вона ставала такою. І що найгірше, такі її періоди переважали над станом, який я вважав нормальним. Взагалі, вона була досить безтолкова і безпорадна. Постійні неприємності на роботі, негаразди в побуті, й усе з вини власного характеру. Такою вже вона була. Вперше ми зустрілися в компанії її близьких знайомих, друзів. Мене здивувало те, що така ефектна жінка прийшла туди сама, без друга. Чому б то? Щоб зрозуміти це, я витратив рік. Ще три роки пішло на те, аби спробувати переконати себе, що я помиляюся. Звісно, це не вдалося. Не можу пригадати, скільки разів збирався покинути її. Навряд чи я по-справжньому закохався. Просто мені було з нею добре. Жінки, яких я знав досі, порівняно з нею були примітивними. Вони хотіли або вискочити заміж, або просто сексу, або ще чогось банального. З Жанною можна було спілкуватися на зовсім іншому рівні, звісно, коли вона бувала на це здатна. Три роки ми зустрічалися кілька разів на місяць, й іноді мені щастило. Після Жанни я постійно відчував цей дефіцит. Хотілося просто поговорити з розумною і гарною жінкою, та я не мав з ким. Розпрощалися ми з Жанною дуже просто. Нарешті, мені таки стало шкода свого життя, я все пояснив їй. Гадаю, вона зрозуміла й не заперечувала. Я добре запам’ятав її погляд — така собі легка байдужість. Вона ніби чекала цього. Мене завжди непокоїло питання, що б і як відповіла Жанна на мою пропозицію вийти за мене заміж. І ось — повна байдужість на протилежну. З часом я про неї згадував.

І ось більш як через рік після останньої нашої зустрічі, Жанна зателефонувала до мене. Це сталося несподівано. Розмова була надзвичайно короткою.

— Привіт!

— Привіт.

— Як поживаєш?

— Нормально.

— Я рада. Знаєш, чого я дзвоню? Ти не приїхав би до мене, як матимеш час?

— Я гадав, що в нас усе закінчено, адже ми все вже вирішили.

— Так, але все ж таки, яка твоя відповідь?

— А що, сталося щось? Тобі щось потрібно?

— Ні, чесно, ні. Так, просто.

— Якщо так, то я не можу, тобто не хочу. Ти ж знаєш, я зав’язав з тобою. Я тобі все пояснював, вибач.

— Навіть якщо я попрошу?

— Так.

— Ну що ж, бувай. Щасти тобі.

— Тобі також.

І — все. Я знав, що зараз у неї, можливо, якісь чергові неприємності, може, просто самотньо, вона скучила. Але знав я і те, що завтра їй, як завжди, все набридне, і моє життя біля неї знову перетвориться на чортзна-що. А цього мені не хотілося. Телефонна розмова відбулася за кілька місяців до останніх подій.

І ще одна пов’язана з Жанною згадка муляла мою свідомість. Одного разу, коли ми зібралися до театру, виходячи з квартири, вона захопила в сумочку бутерброд. Я навіть пожартував з цього приводу. І ось, коли ми проходили парком біля автоматів з газованою водою, які давно не працювали, вона несподівано розкрила сумку. Один із автоматів був розкурочений знизу, передня обшивка здерлася, і там зяяла здоровезна дірка. Жанна підійшла і поклала бутерброд на землю. Тільки-но ми відійшли, з отвору висунулася собача морда. Чорний пес. Він був хворий або травмований. Пес підліз на животі, взяв бутерброд і так само задом запхався в сховище. Щось ворухнулося в мені тоді, я так і не спромігся нічого сказати, тільки обійняв її за плечі. Це сталося давно, але я міг упевнено пригадати, що той собака був менший за «мого» і трохи інакшої породи, якщо так взагалі можна сказати про бездомного безпородного пса. І все-таки переважно завдяки йому я згадав тепер цю історію зі свого життя, згадав Жанну.

І лише четверта подія справді не давала мені спокою. Зв’язок був очевидний. За кілька днів до відкриття, тоді, як ми їздили на хутір до Антоновича, Семен розповів воістину ідіотську історію про того привида у вигляді людської постаті, що рухалася галявиною. Розказав її ні з того ні з сього, без будь-якої підстави. Таких байок від нього ніколи не чули, і враження було, що адресувалася вона не комусь іншому, а мені. Чому? Навіщо? І чому відразу після цього жахливі привиди почали переслідувати й мене? Ця історія мені чітко запам'яталася. Напевно, я міг би зараз переказати її слово в слово. Ще вкінці, коли всі здивовано мовчали, саме я спивав його, не приховуючи сарказму: «І ти бачив?» «І я», — відповів тоді Семен. Тільки тепер я пригадав його очі, коли він вимовляв оте «і я» — ніякого натяку на хохму, тільки серйозна таємничість. Можливо, у них тоді навіть жах промайнув, але я його не помітив. А що як Семен ненароком загіпнотизував мене, і все це — лише результат своєрідного навіювання? Адже ніякого пса, ніяких привидів не існує! Думки мої скакали, наче блискавки. Відчувалося, що тут є якийсь зв'язок. Але який? І я мимоволі знову повернувся до Семенової оповідки. Той хлопець виявив агресію до привида і навіки залишився калікою. А що як таке чекає і на мене? Від цієї думки все похололо. Адже я стріляв, у нього. Я виявив до нього агресію. А пес всього-на-всього волочився за мною лісом і нічим більше не докучав. Напевно, він не здатний був навіть відлякати зайця. І ось я перший виказав злість, встреливши по ньому, і після цього він почав по-справжньому мене переслідувати. Невже для того, щоб мене спіткала доля того хлопця? І коли це станеться? Тієї миті, як він торкнеться мене? Такі думки виснажували. Від них охоплював жах та відчай.

У суботу я зловив Семена і почав допитувати, чого це він раптом розповів тоді цю байку. На це Семен відповів, що то зовсім не байка і той чоловік, про якого йшлося, зараз живе, прикутий до ліжка, в тому самому селі, де народився Семен. Історію ж цю він пригадав просто випадково. А коли я почав ставити всілякі каверзні запитання і заганяти його в кут, він спочатку здивовано відповідав, а потім просто послав мене до бісової матері. Так і скінчилася наша розмова. Проте я знав тепер село, де жив той чоловік-каліка, отже, міг потягнути і за цю ниточку.

За кілька днів мені вдалося дещо пригадати й з'ясувати і навіть висунути свої, нехай незграбні, припущення. А втім, я все-таки був наче сліпий у темній кімнаті. Я відчував гостру необхідність порадитися, щоб проаналізувати, якось збити до купи весь зібраний матеріал. Можливо, тоді щось вималюється і можна буде зробити якісь конкретніші прикидки, а там і визначити точну причину моїх нещасть.

І ще одне — думаю, після зустрічі зі Світланою, після отого сеансу гіпнозу мене почало переслідувати якесь дивне відчуття. Розібратися в ньому виявилося вкрай важко. Мені здавалося, що якимось чином я раніше вже торкався історії з чорним псом. Яким саме — усвідомити не вдавалося. Це було дуже дивне відчуття. Я наче колись щось таке чув. Ніби за кимось іншим уже ходив містичний чорний пес або просто чорний пес. А можливо — читав… А може, й дивився фільм. Іноді це відчуття ставало нав'язливим.

Виникало враження, що ось-ось я згадаю… Але що? Що мав я згадувати? Я сидів і перебирав у пам’яті прочитані книжки, почуті історії та переглянуті фільми. Проте марно. Напевно, мені просто дуже не хотілося бути першим серед людей, переслідуваним нематеріальним чудовиськом, оскільки в цьому разі мої шанси видавалися значно меншими. В біді важко бути самотнім. Але щось путнє ніяк не пригадувалося. Можливо, це був якийсь нічого не вартий епізод, що ненароком залишив у моїй пам’яті розмитий відбиток, на якому до того ж встигло відкластися так багато важких та грубих нашарувань. Відкопати його з-під них було понад мої сили.

Суботнього вечора я подзвонив Світлані, яка запросила мене приїхати в неділю зранку. І мені відразу стало легше. Вляглася тривога, відступили на якийсь час сумніви й страх. І навіть тоді, коли я йшов темною безлюдною вуличкою до ранкової електрички, а чорна тінь пса-привида невблаганно тяглася попід парканами слідом, я вже не тремтів від жаху та самотності, бо в мене тепер був шанс. Шанс на порятунок.

IX

Було ще досить рано, але Світлана відразу відчинила двері, зібрана й бадьора, вдягнута у той самий просторий спортивний костюм. І, звичайно ж, неодмінні окуляри. Але тепер уже вона усміхнулася мені, вітаючись, та знову ледь помітно — самими губами.

— Ви не втрачали часу дарма, — сказала вона, пильно подивившись на мене.

— Звідки ви знаєте?

— Видно по вас, — пояснила вона, — ви дуже змучені розумовою роботою, проте ваш вигляд уже не такий безнадійний, як минулого разу.

— Тільки завдяки вам, — сказав я, — та, якщо чесно, я мало чого досяг. Мені знову потрібна ваша допомога.

Я відмовився від запропонованого чаю, і ми сіли за столик у тій самій кімнаті. Я витяг свій листок з нотатками і довго розповідав їй про свої спогади, роздуми та можливі підозри. Світлана слухала мовчки, не перебиваючи, і весь час переглядала мої записи. Коли я закінчив, вона сказала:

— Ну, це вже щось. Ви добре попрацювали. Тепер, я гадаю, можна накреслити якийсь план більш спрямованих дій.

— Ви відчуваєте, де може бути причина? — я з надією подивився на неї.

— Ні, я не можу цього відчувати, але бачу ймовірніші напрями, за якими потрібно вести пошук. Отож слухайте, що я думаю з приводу розказаного вами. По-перше, я зрозуміла, що шукати щось на роботі зараз недоцільно. Цікавішим у цьому плані видається ваше особисте життя. Випадок, на який падає ваша головна підозра, можете відкинути. Я маю на увазі ту історію про хлопця.

— Як? — здивувався я.

— Дуже просто. Цей випадок, на мою думку, не є причиною, але, ймовірно, може бути наслідком того, що сталося. Мабуть, коли ви стали перешкодою на шляху стосунків матеріального з нематеріальним, через вас якимось чином мусив відбутися перший зв’язок. Ну, як вам доступніше пояснити? Ви метеоролог. Уявіть собі грозу. Коли в небі накопичується електричний розряд, він рано чи пізно має перейти в землю, те, що ми називаємо блискавкою. І ось в землю вкопано високий стовп. Ви розумієте, що блискавка вдарить неодмінно в нього. Збагнули? Розряд будь-що перейде в землю, але завжди через місце найменшого опору, яким і є той стовп. Не буде його — вона вдарить у дерево, в будинок, у людину врешті, яка не знає, що не можна стояти під час грози серед поля. Ось і ваш Семен виявився місцем найменшого опору, отим «стовпом», бо в дитинстві мав такий дивний випадок. Тому перший зв'язок з вами і відбувся через нього. Повірте, він однаково б відбувся, навіть якби не було у вас ніякого Семена. Тоді це сталося б якось по-іншому, оскільки ви вперто стоїте на шляху тих стосунків, про які ми з вами говорили. А щодо вашої підозри можу вас запевнити — ви не під гіпнозом. Я передбачала такий варіант і своїм першим сеансом насамперед перевірила це.

А про вашого собаку, який загинув влітку під машиною, — я повинна подумати. Тут дещо складніше. І хоча минуло вже досить часу від моменту цієї події, виключити її я наразі не можу. Тут можливі варіанти. Цей випадок ми поки що відкладемо, не скидаючи з рахунку.

Ідемо далі. Ваша колишня подруга. Досить значна сторінка в житті, доволі значуща подія. А втім, її можна було б відкинути за давністю часу, якби не одна обставина. Я маю на увазі, в першу чергу, не випадок з хворим псом та бутербродом, а той самий телефонний дзвінок і вашу останню коротку розмову, яка, можна вважати, передувала всім дивам. Це серйозна зачіпка, і за цю ниточку ви обов'язково мусите потягнути, а куди вона нас виведе — побачимо. Тим паче, що на цій сторінці вашого життя все ж таки фігурує, хай навіть епізодично, чорний пес. Можливо, тут і криється розгадка? І дослідити це буде неважко, хоча, напевно, й не дуже приємно для вас.

Але найцікавішою, на мою думку, є ваша рушниця. По-перше, купівля її збігається в часі з виникненням цієї, як ви кажете, чортівні. А по-друге — і це головне, — її історія. Як я розумію, ви придбали річ не нову. Хтось користувався нею до вас. Можливо, у неї був не один власник. Розумієте? До вас потрапила річ зі своїм минулим. І оскільки кожен об’єкт матеріального світу пов’язаний з нематеріальним, не виключено, що і в неї існують якісь налагоджені раніше зв’язки з нематеріальним світом, до яких тепер стали причетні й ви. Але, хочу вам нагадати, — це лише версія, один із десяти, а може, й ста можливих варіантів.

При слові «ста» мене знову почав охоплювати відчай, і, помітивши це, Світлана поквапилася мене заспокоїти.

— Зараз не час для розпачу, — сказала вона, — останні два варіанти здаються мені більш імовірними. Почніть з того, який є технічно простішим. Мусите зустрітися і поговорити з Жанною. А тепер, коли ви відпочиватимете, я накидаю на папері, що повинні в неї з’ясувати. Спробуйте це зробити, вам ліпше знати як. Якщо ж цей варіант виявиться неперспективним, візьмемося за інший. Через вашого друга, я думаю, можна дізнатися, хто володів рушницею до вас.

— Напевно, — погодився я, — але моя рушниця випущена 1907 року, ще й в іншій країні. Ви уявляєте собі, скільки людей за цей час могло володіти нею? Ви уявляєте, наскільки важко, та що там важко, неможливо це з’ясувати?

— Так, це складно, — відповіла Світлана. — Але хоча б останнього її власника ви можете встановити. Тож зробіть це, а далі побачимо, чи потрібно шукати інших. Принаймні будемо на це сподіватися.

Я стояв у будці й тер лоба телефонною слухавкою. Години, проведені зі Світланою, зробили свою справу. Я знову був свіжий, працездатний, готовий протистояти псові. Напевно, тому і відчував хвилювання перед зустріччю з Жанною, адже до мене повернулися почуття та емоції, відмінні від жаху. Я думав, як зробити краще — зателефонувати чи з’явитися без попередження. Останнє могло бути недоречним. З іншого боку, зателефонувавши, я міг дістати від неї таку ж відповідь, яку нещодавно дав їй. Це мене не влаштовувало. Будь-що я повинен переговорити з нею, щоб з’ясувати потрібне. І я повісив слухавку.

Знайомі двері, оббиті чорним дерматином… Мені доводилося заходити сюди понад рік тому. На душі було гидко. Пригадалася наша остання телефонна розмова, коли я так не по-доброму повівся з Жанною. Тоді як їй щось було від мене потрібно. А ось тепер, за іронією долі, її допомоги потребував я. А що, як тоді, коли ми говорили востаннє, вона також потрапила в біду, можливо, не менш жахливу, ніж я? Якщо вона так само кидалася навсебіч у пошуках виходу? А я відмовив їй. Просто відмовив — і все. «Та ні, жахливішої біди не буває», — подумав я, натискаючи кнопку дзвінка.

За дверима було тихо. Я дзвонив і чекав, але там ніхто не озивався. Та жага дії не дозволяла мені сісти на електричку й поїхати додому. І, протинявшись містом битих чотири години, я знову подзвонив у ті самі двері. Але знову без результату. Де вона могла бути? На годиннику доходила десята. Не знати навіщо, я подзвонив ще кілька разів і розгублено сперся на поруччя. На сходовому майданчику горіло слабке світло лампочки-«сороківки». Найдешевшої. Я був сам і тому почав відчувати знайоме занепокоєння. Думки про пса з'явилися самі по собі, так несподівано, що мимоволі я озирнувся. Не вистачало тільки йому з’явитися тут. О Господи! Це б визначило все — я маю справу з привидом, а не живою істотою, бо ж перенестись сюди, за багато кілометрів, ще й на четвертий поверх, звичайний пес не зміг би. І якщо згадати, що навіть тепер я не схильний був вірити в існування аномальних явищ, поява тут пса означала б, що в мене остаточно «поїхали шарабани». Хай там як, але від думки, що я можу побачити його зблизька, в мене мало волосся дибки не ставало. Сходовий майданчик мав розміри не більш як три на три метри і на такій відстані… В мене стислося серце. Двома поверхами нижче на сходах курили двоє хлопців, неголосно про щось перемовляючись. Чи є вони перешкодою для нього? Мною заволоділа нав’язлива думка — швидше до них. Відчуваючи, знаючи напевно, що бігти не можна, я почав розвертатись, тримаючись за поруччя, і цієї ж миті за спиною почув якийсь звук. Чийсь рух.

Не тямлячи, що роблю, я оглянувся. Поруч — нікого. Тільки тепер відчув, як гупає серце. Щось відбувалося за зачиненими дверима. Там хтось був. Розуміння, що зараз щось станеться, що мене чекає щось таке, заполонило мене, та я вже не керував собою, а, кинувши весла і обхопивши голову руками, віддався течії. Я мало розумів, що діється, коли наблизився до дверей і покликав:

— Жанно! Жанно, це я!

Тиша, яка настала після цього, вражала. Наче злякавшись, замовкли навіть двоє молодиків унизу. І раптом рух за дверима повторився. Та тільки тепер до мене дійшло, що це не за дверима Жанни, а в сусідній квартирі, двері якої повільно прочинилися, і я побачив у щілині біле зморшкувате обличчя зі спрямованими просто на мене пронизливими очима. Застигши на місці, я дивився в них, не здатний ще якийсь час усвідомити, що переді мною просто стара жінка з сусідньої квартири, яку я бачив і раніше. Вона розчинила двері ширше і нарешті упізнала мене при цьому неяскравому світлі. Їй також доводилося мене бачити. Жінка й далі мовчки дивилась на мене.

— Добрий вечір, — мені врешті вдалося розтулити рота, — я до Жанни, вашої сусідки. Ви не знаєте, вона давно пішла? Я вже купу часу чекаю…

— Е… Жанна… А ви хіба не знали, її немає… Вона померла.

Мій рот роззявився сам по собі, очі, напевно, широко розплющилися, а дух перехопило.

— По… — я не зміг повторити цього слова.

Воно виявилося як удар по голові чимось важким, і я ніяк не міг усвідомити, що почув саме його.

— Я гадала, ви знаєте, — сказала жінка, — ви колись часто бували тут.

— Ми давно не зустрічаємось, — відповів я чужим голосом. — А що з нею сталося?

— Вона хворіла….

Як, Жанна? Вона була хвора? Нісенітниця. Що верзе ця стара?

— Ви були її знайомим… Якщо ви не знаєте, вона хворіла на лейкоз, рак крові. Вже буде півроку скоро. А квартира — приїжджала її сестра, хоче продавати. Вже були якісь тут, дивилися…

Далі я вже не слухав. Зміст почутого ніяк не міг остаточно дійти до мене. Жанни більше не було. Важко сказати, скільки тривала її хвороба. Та одне тепер ставало очевидним — під час нашої останньої розмови вона знала, відчувала кінець. І їй щось треба було від мене. Я знав напевно — вона не претендувала на те, щоб бути доглянутою мною в останні дні свого життя. Мало того — вона ніколи б не сказала мені про свою недугу. Знаючи Жанну, це можна автоматично виключити. Їй потрібна була підтримка, просто підтримка, співчуття близької людини тоді, коли стало неймовірно важко. Ще недавно, згадуючи отой її дзвінок, я вважав, що гірше, ніж мені, бути вже не могло. Та я помилився. Мені хоча б давався шанс, хай навіть невеликий, і надія на порятунок. Жанна не мала й цього. Вона сподівалася на цю підтримку, гадала, що дістане її від мене, тому що інших кандидатів у неї не знайшлося.

Я брів темними вулицями серед цього жахливого хаосу людей, вітрин та тролейбусів, а перед очима розпливалися вогні нічних ліхтарів.

Не дивно, що ноги самі принесли мене до знайомого будинку поруч з кафе «Троянда». Незважаючи на пізню годину, Світлана ще не спала. Напевно, я мав жахливий вигляд, тому що, побачивши мене, відразу схопила за руку, затягла до квартири і засадила в те саме крісло.

— Пробачте… — тільки й зміг я сказати.

— Що, він? Він переслідував вас тут?

— Ні, — відповів я, — зараз мені наплювати на нього. Жанна…

Я розповів їй усе. Світлана слухала мовчки й дивилася мені в очі. І я відчув полегшення. Без ніякого гіпнозу, просто так, ніби вона зуміла забрати половину мого смутку. А потім я пив чай і слухав, що вона казала. Щось банальне про те, що в кожного в житті бувають чорні смуги, прикрі помилки, що це все треба вміти переживати і таке інше. Проте мені це допомагало.

Світлана вийшла з кімнати і повернулася з тією самою лампою з рибками.

— Не треба, — сказав я, — не турбуйтеся, я в нормі.

— Звичайно, — відповіла вона, — просто я вам принесла. Ви вже нікуди не поїдете, залишитесь тут. Під неї зручно засинати, а вам треба добре відпочити. Лягайте і ні про що не хвилюйтеся. А завтра все буде інакше, побачите.

Я лежав обличчям в подушку, і думки, що стали якимись кволими та інертними, помалу відпускали мою перевантажену свідомість. Усе неприємне, чим так багатий був сьогоднішній день, залишилося десь позаду й почало віддалятися. Я відчув, а можливо, це мені тільки здалося, як легка ніжна рука ласкаво торкнулася моєї голови перед тим, як зануритися в м’яку всепоглинну темряву, де не було його.

X

Дні, які настали після цього, були сповнені напруги та марних зусиль. Перший із них довелося провести вдома, збираючи думки докупи. На великому аркуші паперу я розкреслив свою «карту» пошуків, якщо можна її так назвати. На ній у вигляді алгоритму простиралися можливі пошукові напрями. Основні — я зобразив грубими стрілками, і вони мали декілька подальших розгалужень. Тонші означали напрямки, де знайти розгадку, на наш погляд, було менш імовірно. Я врахував усе. Моє життя, до цих подій, було розібрано, розкладено на цеглинки, і всі вони лежали ось тут, переді мною. З відомих причин я поки що залишив напрямок, позначений словом «Жанна». Повертаючись до нього, мене переповнювали такі почуття та емоції, що я втрачав здатність спокійно аналізувати, тому й відклав його. До того ж усі можливі шляхи до істини відрізала її смерть.

Але навіть такі емоції не могли повністю відключити мене від пошуку і в цьому напрямі. Коли всередині все стискалося від згадки про той її телефонний дзвінок, якийсь цинічний раціоналізм усе ж таки знаходив шлях нагору крізь купу почуттів, які могли переповнити, захлеснути мене. І тоді я думав — що все-таки хотіла сказати мені Жанна під час останньої зустрічі? Що? Прощавай — і більше нічого? А якщо ні? Якщо це мало бути щось більше? Якщо саме зараз оце не сказане або не зроблене невблаганно тягне мене туди, до неї? А що як, покидаючи назавжди цей світ, вона збиралася заповісти мені отого пса-каліку з автоматної будки, і тепер він… Від подібної маячні швидко розболілась голова, і мій «комп’ютер» автоматично переставав працювати.

Загалом «карта» була збудована за Світланиною моделлю, але дещо я змінив на свій розсуд. В один із напрямків я все-таки включив випадок на хуторі перед відкриттям полювання, коли почув розповідь Семена. Світлана вважала його тільки наслідком, не вартим розгляду, але я мав на це свою думку, тому і з’явився на «карті» напрямок з назвою «Семен». З нього я і вирішив почати. Поїздка у віддалене село іншої області мала відволікти мене від нав’язливих думок про Жанну, а цей напрямок уперто не давав мені спокою, хоча Світлана й завіряла про його неперспективність. Інтуїція підказувала мені інше. До того ж Сергій обіцяв за кілька днів підняти документи щодо моєї рушниці, і я, таким чином, мав трохи часу перед тим, як взятися до наступного напрямку. Довелося знову зустрітися з Семеном і, викликаючи в нього цілком природний подив, розпитати ще раз про людину, з якою я невдовзі мав зустрітися.

Невесела пора, коли весна ніяк не спроможеться взятися до справи, звісно, не для подорожей. Та що мав робити? Після чотиригодинної їзди в потягу та кількох годин у приміському автобусі я прямував від шляху разом із селянами, що вийшли на зупинці, туди, де неподалік від лісу виднілися хати. Це й було глухе село Галяви. Тут народився Семен. Кілька жінок, що йшли поруч, підозріло зиркали на мене. Село було маленьке, й люди, напевно, знали не тільки одне одного, а й тих, хто міг до когось приїхати гостювати. Мене ж тут досі не бачив ніхто. Жінки вирішували в розмовах якісь свої проблеми. Попереду човгав дід і, треба сказати, досить бадьоро. Його порепані чоботи так і шкребли підошвами по камінню дороги. Ноги в діда були кривуваті, а галіфе драпових штанів робило їх ще кривішими. Закинувши сумку за одне плече, він скручував цигарку. Здавалося, це важко зробити грубими зашкарублими пальцями, та дід впорався спритно. Наздогнавши його, я підніс запальничку до цигарки. Зиркнувши на мене, дід затягся самокруткою.

— Свій, напевно, тютюн? — запитав я, зав’язуючи розмову.

— Е-е-е… Який то тютюн? От колись був тютюн, тепер такий не росте вже…

Ми перекинулися кількома фразами і я почав:

— Пробачте, кажуть, у вашому селі живе один добрий майстер, що ріже по дереву. Де його знайти?

— А ось тут, недалеко. Як будемо йти, то я покажу вам хату, — дід подивився на мене. — А що, маєте, якусь справу до нього? То правда, добрий майстер.

— Та ось, — я вирішив відразу закинути вудку, — хотів його запросити. Ми новий краєзнавчий музей відкриваємо. Хотіли, щоб він трохи попрацював. Житло, заробіток забезпечимо.

— Хе… — дід подивився на мене, наче на дурного. — Та куди ж він поїде? Він же ціле життя в ліжку, там і ріже.

— Як, в ліжку? — я вдав подив.

— Так, інвалід. Ноги відняло, ще як малим був.

— Як відняло, чому?

— Та Бог знає чому. Якби знали, то, може, вилікували б. Де його тільки не возили, ще тоді. Хтозна-куди батьки виїздили, але все дарма. Так і лишився калікою.

— Ну а чого ж то таке сталося? — далі випитував я. — Хворів він, чи що?

— Та ніби й не хворів. Так, «спаліризувало», і все.

— Як це, так? Так просто не буває.

— Та звідки я знаю, чоловіче, я ж не дохтор. А ось і хата їхня. З матір’ю вони живуть. Батько давно помер, а мати стара вже…

І я загальмував біля хати, а дід почовгав далі, закидаючи сумку за друге плече і готуючи нову самокрутку. Він не розповів мені нічого цікавого.

На подвір’ї не було нікого. Я постукав у двері невеличкої сільської хатини. Здавалося, хтось відгукнувся десь далеко в хаті, тому я відчинив двері й, увійшовши в сіни, постукав ще. Цього разу чоловічий голос чувся ясніше. Мене запросили увійти. Моє хвилювання зростало. Зараз, переді мною з’явиться той, хто мав справу з тим самим, що я, в крайньому разі, з чимось подібним. Той, чия доля, можливо, чекала й на мене. Як він виглядає?

На ліжку, спираючись спиною на щось високе, схоже на подушки, сидів чоловік, старший за мене, блідий, з чорним волоссям, вдягнутий у шерстяний спортивний костюм. Його ноги, худі, скривлені й нерухомі, взуті у грубі шкарпетки, безживно лежали на ліжку. Він зараз не робив нічого, але на ліжкові та навколо валялися розсипані стружки, на тумбочці лежали інструменти. З шафи дивилися на мене кілька вирізаних з дерева образів.

— Слава Ісусу! — я привітався по-сільському.

— Навіки слава.

— Прошу вибачити, що турбую вас, але маю одну справу. Здалеку приїхав, спеціально до вас, — я визначився, як буду вести з ним розмову, і йшов за запланованим сценарієм.

— А що ви хотіли?

— Та от чув, що ви ріжете гарні образи, а тепер і сам бачу. Хотів дещо замовити.

— А звідки ви приїхали? — якось із недовірою запитав він.

— З Франківської області.

— А що, і там чули про мої образи? Звідти ніби ніхто їх не має, хіба…

— Чули, — відповів я, — а може, маєте які готові, то я б подивився, може, й домовилися б з вами?

— Я не продаю образів, — сказав він, — а навіщо вам?

— Для себе, — відповів я, — так, до хати просто…

— Не знаю, — сказав він, — я роблю їх на церкви. Я не заробляю цим. Так, часом чимось люди, за них мені допомагають, щоб не був голодний та роздягнутий. А за гроші я не роблю.

— То, може, якось по-іншому домовимося? Адже я їхав сюди заради цього.

Він тільки знизав плечима:

— Не знаю, я не роблю на замовлення. А ось ці — то мають приїхати з церкви одної, забрати.

Він замовк. Розмова не клеїлася. Вести дальші дебати про образи з надією розговорити його під час роботи було безглуздо. Мені натякали, що час прощатися.

— Пробачте, — сказав я, — я збрехав вам, бо приїхав не по образи. Я потрапив у дуже скрутну ситуацію. І маю надію, що ви можете мені допомогти. Інакше мене чекає щось жахливе.

— Я нічого не маю і мало що можу, — відповів чоловік, не дивлячись на мене, а вказуючи на свої безпомічні ноги.

— Можливо, таке саме чекає і на мене, — сказав я, — якщо ви не схочете розповісти те, що я попрошу.

— І що ж ви хочете знати?

— Про вашу хворобу. Про її причини, як це сталося з вами.

Він дивився на мене з нерозумінням і підозрою, а потім промовив:

— Що вам до моєї хвороби? Ви молодий, здоровий, вам таке не загрожує. Я взагалі вас не знаю, і мені вже треба відпочивати.

— Послухайте, пане Петре, вибачте, не знаю, як вас по батькові, я не брешу вам цього разу і не і маю ніяких поганих намірів. Я справді в скруті, й моя теперішня ситуація дуже схожа на вашу, коли ви захворіли, ще в дитинстві. Вам шкода сказати мені кілька слів, які, можливо, врятують мене від того, що є зараз з вами, або ще гіршого? Що ж мені стати на коліна, щоб переконати вас?

— Не треба, — тільки тепер він подивився мені в очі, — я не розумію, що ви хочете знати. Я захворів ще хлопцем. Мені було чотирнадцять років. Відтоді й відняло ноги. Навозилися мої батьки по лікарях, і толку з того… Отака, чоловіче, хвороба. Якщо вам тепер буде легше, то я радий.

— Ні, — відповів я, — не буде. Ви не сказали нічого про її причину.

— Та я ж не медик, щоб знати її причину. Колись лікарі пояснювали щось, так, на хлопський розум, та я вже забув. Послухайте, а звідки ви знаєте про мене і мою хворобу, якщо самі здалеку?

— Знаю, і про можливу її причину також, ту, що ви приховуєте. Мені розповів Семен.

— Який Семен? Я не знаю ніякого Семена.

— Ой, пробачте, це його прізвисько. Василь, Василь Федорович Семененко. Пам’ятаєте такого?

Він думав напружено, а потім сказав:

— Семененки живуть у селі… Який-то Василь? Василь…

— Той, з яким ви гралися в компанії хлопців поблизу лісу.

— Василь? Син Федора Семененка? Так він хтозна-коли ще поїхав. Чи взагалі буває тепер тут, і батьки його виїхали.

— Ми з ним живемо в одному місті й товаришуємо, — сказав я. — Він і розповів мені ту історію.

— Яку історію?

Його погляд і далі залишався підозрілим. Крім того, тепер у ньому, мені здалося, промайнуло якесь побоювання.

— Історію про те, як ви побачили щось незвичайне.

— Я не розумію, про що ви говорите.

— Вам довелося зіткнутися з чимось незвичайним, і, кажуть, це стало причиною вашої хвороби.

— Я не пам’ятаю, — він знизав плечима, — щоби бачив щось незвичайне.

— Так, ви не бачили, а вони бачили. А ви їм не вірили. Це була якась темна постать, що йшла лісом. А невдовзі після цього з вами сталося це нещастя. Хіба не так? Хіба ви можете пригадати іншу причину?

Я дивився в його очі, але бачив одне — йому була неприємна ця розмова. Замість відповіді він попросив мене відкрити шухляду в шафі й дістати звідти папку з паперами. Вона була стара й розтріпана, ледве трималася купи. Попорпавшись, він дістав звідти такий самий затертий документ і простяг мені. Я звернув увагу на штамп у його верхньому кутку — Київський науково-дослідний інститут неврології та нейрохірургії. Зміст виписки зводився до того, що в хворої дитини, Кавінського Петра, п’ятнадцяти років, захворювання, яке називається мієліт, гостра форма, з паралічем ніг, і що проведене лікування не дало ніякого ефекту.

— Але ж… — я повернув довідку, не знаючи, що й сказати.

— Ви хотіли знати про мою хворобу, там усе написано. А більше пояснити я вам не можу. Я не лікар, а неграмотний дядько, ще й каліка.

Мені стало зрозуміло, що витягнути з нього щось цінне навряд чи вдасться.

— Пробачте, що потурбував вас, — я підвівся. — Але все ж таки скажіть мені, той випадок — правда? Таке справді сталося перед тим, як ви захворіли? Скажіть мені правду! Вони таки щось побачили?

— Хто що бачить, я не можу вам сказати. Знаю лише те, що бачу сам, — відповів каліка. — А ви, як були дитиною, ніколи не вигадували чогось страшного, яке потім вам ввижалося?

Говорячи це, він знову не дивився на мене аж до тієї миті, коли я вийшов за двері. Дістаючись до автобуса, я зав’язував розмови з кількома селянами, та ніхто не квапився інтригувати мене темними історіями.

Важко сказати, як належало оцінювати результати поїздки. Скоріш за все — ніяк. У будь-якому разі я не мав фізичної змоги розібратися в здобутому матеріалі. Тому і вирішив надати це право Світлані. Я мав лише збирати сміття, виконувати чорнову механічну роботу. Такий метод був ефективнішим. Кожен повинен робити те, що вміє краще. Тільки так можна ліпше використати шанс, шанс врятуватися. Це особливо гостро відчувалося в такі моменти, як тоді, коли я йшов додому, повертаючись із залізничної станції. На щастя, трапилися сусіди. Вони щось говорили, ділилися враженнями про минулий день, але я нічого не сприймав. Десь поруч, дуже близько, знаходився той, хто перетворився на мою тінь, я знав, чув спиною, що він там, позаду. На відстані, яка щодня скорочувалась.

XI

Зранку, зробивши необхідні зміни в своїй «карті», я вирушив до обласного центру. На черзі була лінія під назвою «рушниця», найпривабливіша для досліджень з погляду Світлани, найдоступніша для них з мого погляду. Та в будь-якому разі це потрібно було робити. Прослідкувавши її, я набирав доволі матеріалу і міг знову звернутися до Світлани. Потреба бачитися і говорити з нею відчувалася постійно. Світлана надавала мені не тільки теоретичну допомогу. Якимось чином їй вдавалося тримати мій психологічний стан, мій бойовий дух на такому рівні, який ще дозволяв хоча б іноді сподіватися на порятунок.

І ось я сидів удома в Сергія і чекав, його дружина щось там теревенила про якісь їхні проблеми, готуючи вечерю. Кілька днів тому мені вдалося досить переконливо обдурити його. Я сказав, що, маючи таку стару рушницю, ще й відомої фірми, я, як фанат своєї справи, повинен спробувати встановити її попередніх господарів, тобто її історію. І оскільки мене на роботі відправили у відпустку, я хотів би просто зараз взятися і розшукати хоча б попереднього власника, щоби розпитати про того, в кого він, у свою чергу, придбав рушницю. А що як цей слід потягнеться аж до якогось графа чи барона? Сергій тоді покрутив пальцем біля скроні, але пообіцяв дізнатися. Моє хвилювання дедалі зростало. А якщо й Жанна, й Семен, і рушниця — це зовсім не ті напрями і зараз я наполегливо роблю марну непотрібну роботу? Від цих думок у животі знову розливався холод, неприємний, слизький, який уперто намагався заволодіти мною. Та ось пролунав дзвінок, що примусив мене здригнутися.

Сергій влетів до хати як паротяг, зайнявши, здавалося, відразу весь простір маленького коридору, потирав руки, командував, що ставити на стіл. І ось ми вже сидимо за столом, перехиливши по чарці, наминаємо бараболю і салати. Хоча, власне, наминав він. У мене ті салати лізти не хотіли. Останнім часом мій апетит рідко нагадував про себе.

— Ну що? — тільки й спитав я.

— А що таке? — не зрозумів Сергій.

— Ну, про рушницю, що там?

— Тю, далася тобі та стара ґрата! Давай хоч поїмо, — Сергій завзято наминав картоплю. — Ану, як, ще по одній?

— Давай.

Ми випили, і невдовзі він, нарешті, задовольнив свій апетит. Сергій відкинувся на спинку стільця і перевів дух.

— Так от, голубе, — почав Сергій, — твій старий ґрат…

— «Зімсон», — поправив я.

— Хай буде «Зімсон», — погодився він, — так от, твій старий ґрат «Зімсон» валявся в нас на складі аж вісім років, доки не потрапив до тебе. А органи вилучили його в одного кадра…

Сергій не доказав, бо я підскочив на місці. «Його вилучили!» Я згадав, що казала про це Світлана. Рушниця була конфіскована, її ніхто не здав, не продав, бачачи, що з нею відбувається якась чортівня. Отже, цей слід фальшивий! Але я мусив допитатися до кінця.

— А чого вона так довго була у вас? — продовжував я.

— А кому вона була потрібна? Ніхто з наших на неї не спокусився, ось і лежала в складі, доки не зробили ревізії та не викинули її до магазину. А до цього кілька років її зберігали як речовий доказ.

— Речовий доказ? Доказ чого?

— Ну, розумієш, у нас свої інструкції. Цей самий кадр, ну, той, що володів рушницею, пришив з неї свого односельця, а ми повинні…

— Як, — перебив я, — ти хочеш сказати, що з моєї рушниці було вбито людину? — я роззявив рота.

— Ну то й що? — не зрозумів Сергій. — Було, то й було. Гаратнув він якогось там зека, який щойно звільнився. Чорт їх зна, які там у них були рахунки…

Але я знову не дав доказати:

— Ну а хто, хто він такий, де його знайти?

Сергій подивився на мене, як на дурного.

— Ти не знаєш, де шукати людину після того, як вона скоїла вбивство і її зловили?

— Отже, він сидить! Так ти ж казав, що він убив зека?

— Ну то й що, що зека? Зек звільнений — уже не зек, а громадянин. І наскільки я зрозумів, убивство було за обтяжливих, так що отримав він свої дванадцять і поїхав в Уфу.

— В Уфу?

— А ти як думав? Він, щоправда, якийсь заслужений був, чи то учасник війни, чи то активіст партійний, щось таке.

— Ну а хто він, звідки? Як його звати?

— Та я що, записував? — здивувався Сергій, — ти ж його й так не побачиш! Він же, напевно, сидить ще.

— Ну я ж тебе просив! — закричав я.

— Тю, скажений, — здивувався він знову, — ну й причепився! Та воно тобі треба?

— Треба.

— Як хочеш, — сказав Сергій, — а я більше не піду. На мене і так косо дивилися. Я тут ще не так давно працюю, а на мої забаганки мусять архіви рити і всілякі дурниці вишукувати. А в нас ще в карному начальник такий придурок, яких мало. Мусив я йому байки сплітати, для чого то мені. Не піду. Він там родом з якогось Надлісного чи то Підлісного, це я запам’ятав. Отож їдь собі і шукай, якщо в тебе цвях у задниці!

І Сергій, плюнувши, пішов курити.

А я сидів і думав. Чого мені вдалося домогтися цього разу? Було таке враження, що я товчуся лобом об височезну неприступну стіну невідомості, перед якою безсилий. Що я мав робити далі? Знову йти до Світлани з даними, які вдалося здобути? Чи не йти, а поїхати в те саме Підлісне чи то Надлісне? А може, взагалі нічого не робити, а сісти вдома й чекати і дивитися, як цей привид щодня, щогодини безжалісно наближатиметься до мене?

Я стояв на пероні, підперши спиною вокзальну стіну. Мої почуття зовсім затупилися, голова відмовлялася працювати, і я просто стояв, слухняно наближаючись до тієї миті, коли злізу з поїзда на своїй станції, де виходить, як правило, п’ятнадцять-двадцять пасажирів, і поступово лишуся сам. І тоді він вийде до мене, вирине з темряви. А доти можна не оглядатися. Яка відстань буде між нами цього разу? Кроків за двадцять від мене стояв стовп, на якому світився ліхтар. Напевно, він з’явиться ще ближче. Доки це триватиме й чим закінчиться? Мною знову заволоділа приреченість, і сил для боротьби з нею я не мав.

Несподівано хтось обережно торкнув мене за рукав. Моє серце стислося в такому пароксизмі, що я мало не підскочив на місці, увесь здригнувшись. Поруч зі мною стояв Антонович і здивовано оглядав мене. Я перевів подих і силувано посміхнувся:

— Та ось, замислився, а ви так несподівано надійшли…

— А-а-а… буває, — протягнув старий, — але щось ти дуже сильно замислився, так я собі з боку подумав. Може, що сталося?

— Та ні, дрібниці, — запевнив я його.

— Еге ж, і таке буває. А я он їздив дещо для бджіл купити — літо на носі.

Тим часом надійшов поїзд, і ми влаштувалися біля вікна. Пасажирів у вагоні їхало мало. І я, не гаючи часу, вирішив розпитати старого про те Надлісне. За моїми розрахунками, воно мало б бути приблизно за тридцять-сорок кілометрів від нас, у сусідньому районі. Якщо ж прикинути відстань навпростець, лісом, то виходило явно менше. Безперечно, старий знав багатьох мисливців в окрузі й, звичайно, всі ліси. Тому про цю історію міг свого часу чути. І я запитав його.

— Так, так, чув про таке. Вже, певно, років з десять минуло з того часу, — відповів старий, — а може, ще й немає. Не скажу тобі точно. Був там такий — Антін Гаркуша. Ото ж він і застрелив.

Мій супутник замислився і замовк.

— А розкажіть, може, ви знаєте які подробиці тієї справи, — попросив я.

— Ну, які тобі подробиці? — Антонович зібрався з думками, — давно це сталося, та й мене там не було. Чув тільки, що люди патякали. Той Гаркуша, кажуть, був паскудою. Я його особисто не знав, але люди про нього погане розповідали, що багато на ньому гріхів всіляких ще з війни. І по війні багато хто від нього біди зазнав. Такі тоді часи були. А вбив він такого собі Петра Гончарука. Того я знав колись давно, але так, неблизько. Він, бідолаха, сьорбнув злиднів. Ще у п’ятдесятому році заслали його до Сибіру, а ото років з п’ятнадцять, як повернувся звідти, і така його лиха доля…

Антонович знову замовк. Мої запитання викликали в нього давно забуті спогади та думки.

— А яка в нього рушниця була, в Гаркуші? — спитав я.

— Отого вже не знаю, а що таке?

— Та здається мені, що «Зімсон», який я купив, минулого року, був його рушницею. Один капітан з міліції мені таке казав, — додав я.

— Може бути таке, — протяг старий, — а якщо й так, то що з того? Добра рушниця.

— Слухайте, Антоновичу, а хто би міг мені докладніше про це все розповісти? — я з надією подивився на нього.

Старий зняв шапку, пошкріб голову і сказав:

— Є там у Надлісному один чоловік. Колись за молодих років товаришами ми з ним були.

А за кілька хвилин я зістрибнув з підніжки у просякнуту мрякою липку темряву. Навколо станції був густий туман. Ліхтар над станційним будиночком ледве мерехтів, розсіваючи своє матове світло. З передніх вагонів зійшло кілька пасажирів, і я з надією слухав, чи не наближатимуться їхні кроки та голоси. Але сподівання виявилися марними. Голоси віддалялися. Люди пішли навпростець до іншого кінця містечка. Я залишився сам. Сильно калатало серце. Я озирнувся. Його ніде не було. А навколо стояла така пелена! Я повернувся і, примушуючи себе не оглядатись, рушив додому, тримаючи курс на ліхтар своєї метеостанції. Під ногами хляпало болото. Здавалося, зроби лише крок убік — і зійдеш з гостинця, загрузнувши по коліна. Власне, так воно і було. І раптом я його помітив. І знову похололо в животі, коли пес, ні, не пес, оскільки мряка не дозволяла розгледіти його, а тільки чорна пляма почала рухатися за мною, безшумно пливучи в тумані краєм дороги. І якщо я дивився вперед і ловив поглядом світло ліхтаря, то миттєво переставав бачити його. Та коли очі звикали до темряви, я знову бачив розпливчасту чорну пляму з обрисами пса, що рухалася за мною якихось п’ятнадцять кроків позаду. Ближче, ніж я сьогодні очікував. І мене разом із жахом, до якого я вже звик, охоплювало таке бажання побігти! О-о-о! Скільки сил мені коштувало не піддатися йому! І щоразу я запитував себе: а що сталося б тоді? І не знаходив відповіді. Можливо, мій страх загнав би мене на смерть, як знесиленого коня, оскільки зупинитись я, напевно, вже б не зміг. Та я знав, відчував, що цього робити не можна. Потрібно було йти, повернувшись до нього спиною, відчуваючи нею його невидющий погляд, його холодне дихання. Щоби потім, зрештою, зачинивши за собою двері і обхопивши голову руками, кинутися обличчям у ліжко і усвідомити, що все менше часу залишається до тієї миті, коли він з’явиться зовсім поруч, коли він торкнеться мене. І що тоді? Я просто зникну? Загину? Збожеволію? А може, зроблюся таким, як Петро з села Галяви? А що, як я вже збожеволів? Що, як насправді нічого цього немає — ні пса, ні двоногої постаті, яку бачив я на краю лісу? Може… І підминаючи під себе усі ці численні «може», насувався сон, точніше забуття. Бо снів я не бачив. Хоч уві сні він поки що не переслідував мене.

Щойно прокинувшись, я зібрався і попутною поїхав у Надлісне.

XII

Чорний пес, натягуючи ланцюг, заходився в несамовитому гавкоті. Підозріло подивившись на нього, я піднявся на невисокий ґанок старої хатини і постукав у перекошені порепані двері. Останні події примушували мене дивитися підозріло на всіх чорних псів. Цей був відповідних розмірів, але мав яскраво-білий «галстук» на грудях і очі його блищали. Невдовзі за дверима почулося старече човгання, і вони розчинилися. В сінях стояв сивий зігнутий чоловік і з-під зморшкуватих повік уважно дивився на мене, наче намагався дізнатися поглядом, хто я такий і для чого з’явився.

— Добрий день, — привітався я, назвавшись та передавши привіт від Антоновича, — можна до вас?

— Заходьте, якщо справді до мене, — відповів старий, — тут і розповісте, які справи занесли вас до цієї Богом забутої оселі.

Повернувшись до мене спиною, старий хотів іти вперед, але несподівано загальмував і оглянувся. Його обличчя раптово зблідло, і він, напевно, впав би, якби не схопився рукою за двері. Я миттєво підскочив і схопив його за вільну руку. Нарешті він намацав ногами опору, і я відчув, що можу його пустити.

— Хухх… — старий перевів дух і зробив якийсь неясний рух долонею перед очима. Йому все-таки ще було погано. Від такої несподіванки я злякався. Зараз він упаде, і що тоді робитиму? Куди побіжу по «швидку» в цьому глухому селі? Але він не впав. Ми увійшли до світлиці з маленьким віконцем. Хата ще старого типу. Я посадив його на лавку, розстебнувши сорочку на грудях, затертий комір якої був застібнутий під саму шию, і дід знову уважно подивився на мене. Безперечно, він хворів — зігнуті плечі, бліде обличчя, згаслий погляд… Усе свідчило про те, що він поки що уживався з якоюсь довготривалою хворобою. Щоправда, зараз його погляд висловлював якесь здивування, наче старий не чекав від мене такої спритності.

— Ой, дякую, — прокректав він, — зараз відсапаюся. Старість — не радість.

Помалу дід віддихався і знову запитливо подивився на мене.

— То що, кажете, живий ще мій давній друзяка? Може, ще й по лісах лазить? — запитав дід.

— Аякже, лазить, ще й досить спритно. Навіть декому з молодших фори дасть, — відповів я.

— А я от більше в хаті сиджу, бракує вже сили, — він схилив голову набік і подивився на мене.

— Хочу розпитати вас про одну давню історію, — почав я. — Антонович радив звернутися до вас, адже ви живете в селі ще зі старих часів, пам’ятаєте людей. Був тут у вас такий — Антін Гаркуша. Чи могли б ви розповісти мені про нього? Особливо про те, що сталося з ним останнім часом.

Надворі збирався перший весняний дощ. Низькі хмари вкрили все небо, і в хаті ставало дедалі темніше, але я відразу помітив, як змінилося обличчя старого, коли я назвав це ім’я.

— А чому ви цікавитеся цією людиною? — після невеличкої паузи спитав він, пильно до мене придивляючись.

Замість відповіді я витяг із сумки розібрану рушницю.

— Я купив її близько півроку тому, — сказав я, зібравши рушницю та поклавши на стіл, — кажуть, що раніше вона належала йому.

— Я вам того не можу сказати, — він без зацікавлення подивився на рушницю, — якби я був мисливцем, то, можливо… а так вони всі для мене однакові.

Старий провів рукою по стволах і замислився.

— А ви вірите в Бога? — несподівано запитав він.

— Не знаю, — розгубився я, — ніколи над цим не замислювався.

— От і я починаю сумніватися, коли згадую про Антіна.

Я мовчав і чекав.

— Той Гаркуша був дияволом у людській подобі. Якби зібрати все зло, що понароблював за життя, то він би втопився в ньому. Страшна була людина. І за страшних часів довелося йому з’явитися. Скільки людей за нього вислали і скільки там загинуло. Скільки малих дітей лишилося сиротами…

Старий знову замовк. Видно було, що йому не хотілося розповідати про це, ще раз ворушити минуле.

— Брати мої рідні так само поїхали по етапу. Тільки їх і бачили. Хтозна, може, й тут він свою руку приклав. Ходили такі чутки. Свого часу не схотіли вони бути йому посібниками в одній справі. Може, й помстився. А може, й не причетний до того. Мене тоді не було в селі.

Старий сидів тут, переді мною, спершись на стіл, опустивши низько свою сиву голову, але перебував зараз десь дуже далеко, напевно, в тих роках.

— Та найбільше дісталося від нього Петрові. Жив колись тут такий — Петро Гончарук, не чули часом? — дід зиркнув на мене з-під лоба, недовірливо, наче я мав обов’язково про це чути. — Ще за старих часів служили Гончаруки в Лодзінського (а це все були володіння польського графа Лодзінського) лісничими. І дід його, а потім і батько. І Петро все тягався по лісах слідом за батьком. А того разу старий лісничий був у лісі сам. І на ніч додому не прийшов. Тільки наступного дня знайшли його на галявині мертвого, застреленого з рушниці впритул. Темна була історія. Граф і слідчих з воєводства викликав. Але нічого те слідство не вислідило. Навіть і на того ж Гаркушу думали. Був він сильним шкідником у графських лісах — ставив петлі, капкани. Не раз ловив його лісничий на гарячому. Дуже його ненавидів той Гаркуша. Казали, не було його вдома в той час. Але знайшлися свідки. Двоє підтвердили, що сиділи разом у хаті, мовляв, цілий день горілку дудлили. Так і відпустили ні з чим. Вигадали таке, ніби лісничий сам застрелився. А люди потім казали, що Гаркуша їх намовив, отих двох. І хто ж його знає, де тут правда, а де вигадка.

Старий знову замовк.

— Отож я і кажу — лишився Петро сам, і взяв його Лодзінський також лісничим. Хлопець і голову мав на плечах, і ліс знав, як свій дім, і його батько графу добре послужив. Отож зостався він, як то кажуть, при добрій справі. Була в нас тоді в селі одна дівчина, до якої Петро почав ходити. І як на гріх, Гаркуша також собі її сподобав. Ну і, звісно, як у таких справах буває — стали ворогами. А Галя — царство їй небесне — добра була дівчина; гарна та щира душею. І не дивно, що саме Петра собі обрала. Так воно мало бути.

Дід зітхнув і за хвилину продовжував свою сумну розповідь.

— То ви, може, що й чули — від людей або так читали де… Важкі були часи, страшні. Багато невинного люду постраждало задарма. Отож помінялася влада тоді. Перед самою війною, то ви знаєте. Пропав і граф Лодзінський — царство йому небесне. І багато хто ще потім пропав. А от Гаркуша… Той швиденько втямив, як треба жити з новою владою. Та що говорити — ви чоловік грамотний, повинні знати, як тоді воно було. Тепер он пишуть, «ребілітують»!

Дід криво посміхнувся.

— У сусідньому селі гарнізон стояв. До нас тоді часто енкаведисти приїжджали. Таке робилося… У декого все відбирали, а декого й самого забирали. Ото з тих часів і почали всі боятися Гаркуші. Говорили пошепки, що то його рук діло, що нібито він з ними співпрацював. Винюхував та складав наклепи всілякі. Навіть говорити боялися. Не забув Гаркуша і про Петра. Все в нього забрали. Казали, що Гаркуша й собі багато чого привласнив. Але всього він забрати не зміг. Галя вийшла-таки за Петра. Бідували вони чорно, а тут і війна. Таке заварилося… Петра в сорок першому забрали на фронт. І цього ж року, взимку, спалив Гаркуша його хату. Так люди казали, хоч ніхто й не бачив. А жінку з малою дитиною застрелили. Він, Гаркуша, як німці вже йшли, то зник кудись. Аж потім по війні з’явився. Ніхто не знає, де був. Тільки раз і бачили його в наших краях — якраз тоді, взимку, коли з Гончаруковою сім’єю оце сталося. Тому й думали на нього. А так ніхто не бачив… Та чи тільки з ними таке лихо було? — дід важко закректав, згорблюючись ще нижче. — І моїх двоє братів десь спочивають…

Очі в старого стали вологими, і він все частіше ними кліпав. Йому важко було про таке згадувати. Але потроху дід заспокоївся.

— А що ж сталося потім? — не втерпів я.

Старий наче здригнувся від несподіванки — очевидно, перебував весь у своїх думках. Він підвів очі і глянув на мене.

— Потім Петро повернувся в село, по війні вже, і дізнався, що сталося. А тоді його вислали в Сибір, він відбув табори…

— Як? За що? — перебив я, збентежений несподіваним поворотом подій, забувши на мить про себе та свої турботи.

— А за що тоді висилали? — відповів дід запитанням на запитання. — Почав колупати минуле, хотів дізнатися, як усе було. І видно таки до чогось дійшов, запахло декому смаленим. Одного разу нагрянули несподівано до нього з обшуком. Знайшли зброю. Нібито незаконну, крадену. Відразу заарештували його. А як уже заарештовували тоді за таке, то ви самі розумієте… Та й полон німецький йому, бідаці, пригадали. Казали люди, що то не його зброя, підкинули йому начебто. Отак, чоловіче, сталося.

Старий знову замовк, відшкрібаючи щось прилипле від дерев’яного столу, але за якусь мить вів далі…

— А повернувся Петро з Сибіру років, напевно, з дванадцять тому. Міг і скоріше, після амністії, та не поспішав у рідні краї. Напевно, важко тут було йому з думками та спогадами. Та все ж таки повернувся. І Гаркуша його вбив. Підстеріг у лісі — й застрелив. Гончарук таки щось знав, і той виродок його боявся. Він, як повернувся Петро, то все наче якийсь зачумлений був — або лісом ходить, або на подвір’ї сидить. Щоправда, того разу знайшли, хто вбив. Судили його. Більше Гаркуші в селі не бачили. Може, й досі сидить, як не вмер. Також немолодий уже. А може, й вийшов та вештається де іншими місцями. Такий у нас світ, що усякій погані легше прилаштуватися. А ви, скажіть мені, часом… — почав було старий, але так і замовк, не доказавши.

— Що сказати? — перепитав я.

— Та нічого, так… Вже й забув, що думав… А взагалі, ви з яких країв будете?

— Сам я родом з Хмельниччини, а живу тут, уже давно. А що?

— Та нічого, цікавлюся…

І ще з півгодини теревенив мені дід про свої біди — минулі й теперішні, доки я не зрозумів, що нічого більше від нього не доб’юся. А надворі було темно наче увечері. Сік дрібний дощ. Низькі свинцеві хмари, здавалося, зависли, зупинилися на місці. Під ногами була чорна кваша. Дід стояв на ґанку, спершись на палицю, і дивився вслід. А мені тепер — бездоріжжям, такою погодою, в яку добрий господар і собаки на двір не… Я зупинився і озирнувся — старий все ще стояв на ґанку.

— Діду, а в Гаркуші був пес?

Як я міг забути запитати про де? Тепер я стояв і з завмиранням серця дивився на старого.

— Пес? — здивовано перепитав він. — Може, й був коли який собака в нього, мав, так би мовити, нещастя. Не доведи Господи такого господаря. Він же не те, що пса, людини не пошкодує. Інший — ні скарбу, ні долі, самі біди та злидні, а тварини Божої на призволяще не покине, ще й шматком хліба поділиться… Пам’ятаю, раніше був у нього якийсь цепний пес, здоровезний, що всі боялися. Якось уночі він почав чогось вити — чи то, може, з голоду, чи що… Гаркуша вийшов з хати, взяв рушницю та й застрелив його, а тоді ліг собі спати — спокійно. І лише наступного дня увечері відв’язав та в рів викинув.

Від цих дідових слів у мене аж засмоктало під грудьми. Що це? Не може бути! Невже я наблизився до суті? Зв’язок ставав очевидним. Це могла бути саме та рушниця, з якої його застрелили, і зараз нею володів я. Прекрасний сюжет. Здоровезний злий пес, застрелений господарем, стає наче закляттям цієї рушниці і переслідує усіх, хто володіє нею. Краще, ніж Собака Баскервілів. Хоч бери й починай писати. Я сам не розумів, як прорізався в мене цей недоречний гумор. Напевно, тому, що навіть після знайомства зі Світланою та введення в курс «нематеріальних» справ, я не міг уявити собі таке. Не міг уявити зараз, коли надворі день, а поруч зі мною людина. А що я скажу за кілька годин, коли настануть сутінки і я опинюся сам?

— А який був той пес, чорний?

— Еге, чоловіче, — він поблажливо усміхнувся до мене, наче до дурненького, — хіба б я таке пам’ятав? Тут уже не годен згадати, що вчора робив і яка зранку кістка боліла, а ви за пса чийогось, ще й сто років тому…

І я похляпав болотом до шляху. Колись ця дорога була кам’яною, а зараз з неї стирчали лише поодинокі горбки, вимиті дощем серед слизької багнюки. Нею я і сунув, невесело переставляючи ноги, зайнятий такими ж невеселими думками. Точніше, думок, власне, не існувало. Голова сповнилася якимось сумбуром. Перед очима мерехтіли оті відмиті камінці, і я ніяк не міг сконцентруватися на чомусь конкретному. Думати про все зразу не виходило. Потім я знову зациклився на Гаркушиному псові. Чи був він чорний? Страшний та злий — це збігалося. Але чи був він чорний? Що мені тепер, ходити селом і випитувати в людей, який пес був у Гаркуші п’ятдесят років тому? На мене дивитимуться як на дурня, а найголовніше, цього ніхто вже не пам’ятає! От якби з’ясувати, чи у ті часи моя рушниця вже належала Гаркуші. Чи могло так статися? Не виключено. Адже вона зроблена 1907. Але чи реально, щоб приблизно від сорокового і майже до вісімдесятого року вона належала йому? Які були часи! Все з ніг на голову! Та і його, напевно, кидало туди-сюди країною… Щоб він мав змогу зберігати її в себе увесь цей час? Малоймовірно. Хіба б поклав у якийсь сховок. Як про це дізнатися? Якби з’ясувалося, що рушниця та сама, а пес справді був чорним… Господи, та яке це має значення? Чорний, не чорний… Він здох, здох давно! Мертві пси не ходять і не лякають живих. Що він — зомбі? Дурниці. Витівки шизонутих письменників. Для недалекої аудиторії. Для тих, хто нічого не робить і казиться з нудьги, бо не має таких проблем, як я. Порядні думки не приходили. Відключитися ж від тих, що були, теж не вдавалося.

Біля виїзду на шосе росли дві липи, під якими покосився напіврозвалений хрест каплички. Тут я і мав покірно живитися надією, що над’їде, можливо, якась вантажна машина. Всі мої зусилля залишалися марними. Поїздка не просунула мене ні на крок уперед, лише з’явилися якісь нові нісенітні припущення. Я знову бився лобом об глуху стіну. Ніяких проблисків, ніяких нових ідей. А скоро вечір… І думки про нього, як і вчора, як і позавчора, як і багато-багато днів, були чорними як ті хмари. Раптом згадка про пса опанувала мною.

І ноги самі зупинилися. Знову це враження! Враження чогось давно забутого, знайомого. Справді, щось таке вже було. Мабуть — з кимось… Якби зі мною, то, напевно, я б пам’ятав. Що ж це таке? За ким уже ходив чорний пес і що за пес? Це відчуття стало набагато гострішим і чомусь саме тепер, після розмови з дідом. Я ось-ось повинен був щось таке пригадати. Напевно, дід зачепив якусь близьку тему, й у мене виникли асоціації чогось раніше відомого. Це станеться випадково. Я, безперечно, згадаю. Шкода тільки, що згадка ця виявиться чимось несуттєвим, позбавленим будь-якої користі. Втім, доведеться ще не один день помучити свою пам’ять.

Відчуття чиєїсь присутності за спиною з’явилося несподівано. Все похололо всередині. Я озирнувся. Те, що мені довелося побачити, було понад мої сили. Він стояв біля мене! Від жаху хотілося кричати. До нього було якихось сім-вісім кроків. Він дивився… Та ні, не дивився. Він не міг дивитися. В нього не було очей. На їх місцях зяяли чорні діри, направлені просто на мене. Пес не рухався. Його чорна зваляна шерсть настовбурчилася на загривку, в напівроззявленій пащі жовтіли ікла. На його грудях було щось таке, наче пошматована видерта шкіра. І, дивлячись на це, заглядаючи в його чорні діри, я стояв як паралізований — від ніг до думок, не годен ні ворухнутись, ні осмислити те, що бачу. Я був приречений. Приречений стояти один на один із ним на цій безлюдній розбитій дорозі, якою він і далі гнав мене в глухий кут, у безвихідь.

Скільки це тривало, невідомо. Спам’ятатися мені вдалося лише від гуркоту мотора над самим вухом, я, мов зачарований, подивився на дверцята самоскида, що відчинялися переді мною, і зловив на собі здивований погляд водія.

XIII

Здавалося, на сьогодні мої пригоди нарешті скінчилися. Та замість полегшення від розуміння цього відчувалася якась байдужість. Я не міг більше пручатися. Хай не сьогодні, хай навіть не завтра, хай післязавтра чи в який інший день ця відстань між нами ще більше скоротиться, і тоді він увійде до хати, сюди, до мене, і сидітиме навпроти, за один або два кроки, або і просто поруч, так, що можна буде простягнути руку і… А може, її навіть не треба простягати. Що тоді буде? Ні, я не дійду до цього. Щось повинно статися швидше. Щось таке, що позбавить мене цієї миті, якої я загину або збожеволію від жаху. Тільки що?

Наприклад, якщо прикласти стволи моєї славнозвісної рушниці до чола, а великим пальцем руки натиснути на спуск, я навіть не встигну зрозуміти, що сталося. За якусь мить, ні, за тисячну миті я вже не матиму чим розуміти. Моя голова розлетиться по стінах. Відійдуть у небуття всі жахи, а на рахунку цього «Зімсона» буде вже двоє людей. До яких думок я дійшов! Я струсив головою, яка ще трималася на місці, хоча і працювала з натяжкою. А що б сказала зараз Світлана? В пам’яті спливло її спокійне обличчя, яке ставало дедалі приємнішим. Чому мені не пощастило зустріти таку жінку просто так, не через усі ці привиди й усіляку містику? Але цього не судилося. А що вона могла мені сказати? Все те саме. І я відчув небажання турбувати більше цю доброзичливу, порядну і дуже приємну мені жінку. Чим могла тепер вона допомогти? Збудити якісь додаткові сили, щоб я ще трохи потріпався?

Я поставив на стіл чашку, з якої щоранку пив чай, і налив повну, по вінця, горілки. А що я міг ще зробити? Як сховатися від пса, від думок, від себе самого? Як ще я міг втратити здатність щось відчувати, хоча б тимчасово? Але зранку… Ранок принесе мені слабкість, нудоту, головний біль і нову безвихідь. Я зробив лише два великі ковтки і не роздягаючись ліг, з надією на швидке забуття.

Та сподівання виявилися марними. Я крутився на ліжку, наче в’юн, не міг знайти собі місця. Так само перекидалися думки в моїй голові. Там також було все шкереберть. Повний безлад і ніякої перспективи. Серце тіпалося шалено, віддаючи десь аж у скронях. Простирадло на ліжку зіжмакалося й ставало вологим. Було ясно, що спати сьогодні не доведеться, хіба що аж під ранок. Скільки мине ще годин, заким вдасться задрімати? Я сів, притулившись спиною до стіни, і заплющив очі. Тільки пес безроздільно володів зараз моєю свідомістю і робив з моїми думками все що хотів. Хоча, власне, ніяких конкретних думок на той момент у мене вже не лишилося. Хаос. І на його тлі — незрозуміле нав’язливе відчуття. Якби не воно — я був би близький до того, щоб припинити всілякі потуги і віддатися на милість долі. Нехай буде, що буде.

Оте відчуття, яке з’явилося так несподівано, не дозволяло остаточно скласти руки та заплющити очі. Воно спричиняло ефект маленької тріски, що потрапила попід шкіру, її часом навіть не видно оком, втім, забути про неї важко. З будь-яким необережним рухом вона неодмінно нагадує про себе. Так було і з отим відчуттям. Та попри всі мої зусилля, згадати щось конкретне не вдавалося. Але ситуація, коли за кимось іншим уже ходив якийсь чорний пес, здавалася до болю знайомою. І тепер ця проблема, я відчував, уже готова посісти мало не основне місце. Не знаю, як сталося, що я не згадав про неї під час розмов зі Світланою. Щоправда, тоді вона не була для мене настільки гострою. Так — лише дрібна неважлива обставина. Та хіба можна визначити, що тут важливе, а що ні?

Мені так припекло, що хотілося побачити Світлану просто зараз. В успіх не вірилося. Але ще один примарний шанс був висмоктаний з пальця. Хай навіть так. Я знав, що принаймні ще раз потурбую її. Цікаво, що вона думає про мене і про оце все? Можливо, я здаюся їй звичайним божевільним, спілкування з яким поступово починає набридати? Не виключено. Що ж, в такому разі пробач, Світлано. Вона, як жива, була зараз переді мною, спокійна й проста. Провалюючись у рятівний сон, я спробував-таки «зняти» з неї окуляри. Це не вдалося, адже я бачив її в такому вигляді лише один раз.

Уперше я стояв перед цими дверима такої ранньої години. Хвилювання несподівано вщухло. А яким сильним воно було тоді, коли я, зійшовши з приміського, прямував до мікрорайону, де жила Світлана! Місто прокидалося. В повітрі ще відчувалася нічна морозяна свіжість, а яскраве вранішнє сонце, щойно піднявшись над дахами будинків, дарувало свої перші ласкаві дотики вікнам, балконам, лоджіям, нагадуючи, що таки йде до літа. Тут, у місті, де кожен день неодмінно насичений тиснявою, гамором та пилюкою, краса ранку відчувається особливо гостро.

Я натис кнопку дзвінка. За якийсь час почулися кроки, й двері розчинилися. Вона вже не спала. Мені навіть здалося, що, відчиняючи двері, Світлана вже знала, що це я. Вона мовчки відійшла, пропускаючи мене, і аж потім привіталася. Ніякого натяку на здивування, лише той самий запитливий, дещо стурбований погляд крізь окуляри, до якого я встиг так звикнути.

— Ви щось придумали, не інакше, — сказала вона, заводячи мене до кухні. — Сідайте. Я збиралася робити каву. Ви не проти? Взагалі, я більше люблю чай, а сьогодні чогось…

Вона невдало замовкла і чомусь знітилася. Тільки тепер я зауважив, що на ній ще немає косметики, а з-під халата виглядає нічна сорочка.

— Пробачте, — сказав я, — це надто ранній час для візиту, до того ж без попередження. Напевно, я надто вам докучаю.

— Давайте не будемо про це, — м’яко заперечила Світлана, беручи мене за рукав та підводячи до крісла. — Якщо ви мені докучатимете, я сама вам про це скажу. До речі, за це мене й не люблять. Знаєте, в колі моїх знайомих я маю репутацію досить безцеремонної людини. Тому можете не боятися створити мені якісь незручності. То що там у вас? Б’юся об заклад, з’явилося щось нове. Ваш вигляд промовисто про це свідчить.

— Від вас нічого не приховаєш, — відповів я. — Не заздрю вашому майбутньому чоловікові. Ну, тільки в цьому плані, звичайно…

Світлана глянула на мене й усміхнулася, як завжди, стримано, самими губами:

— Дякую за комплімент. Своєму минулому чоловікові я і сама б не позаздрила. Щодо майбутнього… Зарікатися на майбутнє — дуже невдячна справа. То я готуватиму? А ви розповідайте.

Я кивнув. Так навіть було легше, коли вона стояла біля плити, спиною до мене. Я знав, що вона слухає уважно і не пропустить жодного мого слова. Я ж не нітився під її поглядом, більше того — міг навіть роздивитися її зі спини. Мені й справді було не до жінок, втім, навіть те, що я мав зараз розповісти, приємніше розказувати такій жінці, яка стояла переді мною. Це факт. Та розуміючи, що це не зовсім чесно, я відвів погляд і сказав:

— Не знаю, можливо, я помиляюся, може, це не має ніякого значення, але мене все наполегливіше переслідує відчуття: те, що відбувається зі мною, точніше — щось подібне, — уже було. Ситуація, коли за кимось ходить чорний пес, мені чомусь почала здаватися знайомою. Я наче чув колись про щось таке, а можливо, читав. Або бачив у якомусь фільмі… Словом, мене це все сильніше турбує. Воно ніби крутиться десь у голові, я ось-ось повинен згадати! Але не можу… Не знаю, мабуть, це зовсім не важливо, але воно все більше не дає спокою. Що мені робити? А що як це все-таки мій шанс?

Вона сіла навпроти і подивилася на мене.

— Таке відчуття з’явилося в мене після вашого першого сеансу гіпнозу. Раніше — скільки пес за мною лазив — такого не було. І ось, як я познайомився з вами і почав працювати цілеспрямовано, воно зі мною практично постійно. Я повинен це згадати. Якомога скоріше…

— Сподіваюся, тут я зможу вам легко допомогти, — сказала Світлана. — Той самий гіпноз. Зараз ви згадаєте.

Зараз я згадаю. Щось знову несміливо засмоктало під грудьми. Мене чекало ще одне випробування або розчарування. Що зараз подарує мені ця дивовижна жінка? Повна невідомість. Зараз….

Вона повернулася зі знайомим нічником та лампою, і за кілька хвилин перед моїми очима знову попливли хвилясті золоті рибки на м’якому блакитному тлі. Я зробив зусилля.

— Не треба, — спокійно сказала Світлана, — не витрачайте енергії. Зустріньтеся зі мною поглядом. Ми з вами контактуємо через погляд. Тільки через погляд. Це дуже легко, — вона говорила повільно, її голос звучав, наче музика. — Не бійтеся. Розслабте усі м’язи… Не думайте… Пустіть мене всередину…

Я невідривно дивився в її неповторні очі. Прості та спокійні. Вони діяли як знеболювальні ліки. Поступово я починав бачити повіки і навіть тоненькі, ледве помітні зморшки в куточках біля очей, лише тепер усвідомлюючи, що на них вже немає окулярів. А стан, у якому я перебував, неможливо було передати. Щось близьке до блаженства. Я занурювався в її погляд і хотів, щоб це тривало без кінця. Божественна Світлана…

Та раптом я відчув, що все зараз скінчиться. Майнула думка: «А для чого це все?» Я не хотів її пускати, але вона пролізла до моєї свідомості. Навіщо? Миттю все пригадалося. Її повіки здригнулися, і вона легенько поклала свою долоню на мої. Це довершило ефект — чарівна аура зникла. Стало зрозуміло, що все вже завершилося. Я через силу проковтнув. Світлана мовчала.

— Ну? Що? — ледве зміг вимовити я.

Її губи розтулилися… Зараз з них злетить те, що, може, змінить усе або не змінить нічого! Але вони вимовили тільки два слова, які нічого не означали. Точніше — означали повну нісенітницю.

— Мішка-шаман, — сказала вона.

Я роззявив рота і лупав очима. Більшу дурницю важко було вигадати. «Мішка-шаман». Що це? Напевно, з якоїсь книжки. Але я навіть не пригадував, щоби читав про таке. Можливо, дуже давно. Шамани — це десь у Сибіру, на півно…

Моя думка зависла на середині. Мабуть, на якусь мить у мені зупинилося все, не тільки думка. Я схопився руками за стіл, підводячись. Напевно, я зблід, тому що Світлана, злякавшись, також скочила зі свого крісла й схопила мене за руки, а я машинально ступив кілька кроків до виходу, поки зрозумів, що вона міцно мене тримає.

— Куди ви? — схвильовано спитала вона. — Куди ви йдете?

Тільки це запитання примусило мене остаточно отямитися.

— Дякую, — сказав я. — Ви зробили диво. Мені треба йти. Мені терміново потрібно їхати.

— Куди їхати? — не розуміючи, перепитала вона.

— До Уренгоя.

— Куди-куди? До Уренгоя?! Це що — Росія? Сибір? Навіщо?

Але я не міг так просто стояти на місці. Я дізнався усе, що мені було потрібно, усе, що можна було знати на даний момент, і тепер не міг стояти на місці ні хвилини. Я прагнув діяти. Я мусив їхати до Уренгоя. Негайно! Але Світлана просто-таки вчепилася в мене зі словами, що нікуди не пустить, доки не знатиме, в чому річ.

— Я не можу. Я не можу сидіти і розповідати байки, тоді як щойно дістав можливість зробити щось для свого порятунку. Пожалійте мене, прошу вас. Мені так довго довелося бути загнаним у глухий кут, і ось нарешті…

Та вона й слухати не хотіла. Я майже насильно був засаджений назад у своє крісло. Переді мною з’явилася чашка кави, а Світлана без упину говорила, не дозволяючи мені вставити навіть слова. Пручатися було важко. Несподівано з’явилася спрага, така сильна, що чашку з кавою я випив одним проковтом. Від міцної кави на голодний шлунок навіть закрутилася голова і тілом розлилася якась легкість. Я відкинувся на спинку й заплющив очі…

XIV

Літак приземлився в невеличкому аеропорту. Сонячний день був у розпалі. Від довгого польоту ще вібрували зуби і шуміло у вухах. Мені довелося сидіти спереду, ближче до кабіни. Просто переді мною, в ілюмінаторі виднівся розміщений на крилі мотор. Дві години сидіння поруч із ним геть відбили в мене слух.

— Ану, Юрко, давай залабаємо щось гідне, поставимо на вуха цю діру, га? — сказав Андрій, знімаючи гітару, що висіла в нього за плечима, — дивись, що тут робиться, а казали — Уренгой, Уренгой…

— Пішов ти, — сказав я, — відчуваю, що я сам зараз стану на вуха.

І, треба сказати, я мав рацію.

Аеропорт — одноповерхове приміщення, нечисте та шкарадне, яке не мало навіть людських лавок. Просто попід стінами на клумаках сиділи та лежали пасажири, переважно брудні та змучені. Тут же їли й спали. Де-не-де валялися п’яні, відгонило бридким перегаром. Гидка картина.

Автобуса довелося-чекати понад дві години, хоча за нього було домовлено наперед. І ось, нарешті, ми вже трусилися розбитою старою дорогою. З усіх щілин автобуса від цієї трясовиці здіймалася пилюка. Спека нестерпна, не допомагали навіть розчинені вікна. Але за годину їзди автобус з нашим будзагоном таки заїхав на територію РСУ 10. Це було те, до чого ми так прагнули, — Сибір і ударна будова, а разом з тим — романтика та, за нашими мірками, шалені гроші.

Днів із десять ми працювали усі разом на території РСУ. Чого тільки не довелося робити — розбирали старі цегляні стіни, виготовляли з бетону тротуарні плити, залізобетонні споруди, вирівнювали котловани. Робота була в основному брудна, виснажлива та нецікава — уявлялося все дещо інакше.

Начальник РСУ Анатолій Альфредович Гессленг, виходець з полонених під час ще першої світової німців, був своєрідною людиною. Колишній штангіст, потужної статури, але вже досить опасистий і з мішками під очима, він міг зранку, випромінюючи благородний гнів, прилюдно розпікати когось зі своїх заступників, а ввечері, будучи безбожно п’яним, сидіти просто на підлозі в коридорі біля нашого туалету й верзти казна-що. Доводилося підтримувати розмову, слухаючи ці п’яні «базари», щоб не образити шефа. Хоча загалом він не був прикрою людиною. Відразу після приїзду наш загін отримав у користування телевізора та два холодильники, швидко вирішилися й інші нюанси налагодження побуту. А одного разу під час обідньої перерви він завалився до нашої кімнати, несучи просто на плечі розрубану навпіл коров’ячу тушу, щойно привезену з підшефної ферми.

Син директора РСУ, Саша Гессленг, працював тут же, на різних роботах, навчаючись заочно в політехнічному інституті. Одного разу командиру нашого будзагону від старшого Гессленга надійшла пропозиція організувати виїзну бригаду для прокладання електролінії вздовж майбутньої автостради практично в диких місцях. Бригадиром туди мав їхати його Сашко. Напевно, директор передбачав і якийсь особистий зиск, направляючи туди студентів, не надто компетентних у складанні нарядів та проведенні розрахунків, але умови виглядали явно вигіднішими, аніж на роботі в РСУ, і ми погодилися. Я попросився до бригади одним із перших.

Минуло чотири дні, і наша маленька бригада з десяти чоловік нарешті опинилася на місці. Найближче село було за шість кілометрів. Щоправда, в інший бік, кілометрів за чотири, лежало інше, напівпокинуте. Казали, що в ньому залишилося всього душ десять — самі старі. Ми валили ліс, бурили свердловини і забивали палі. Окрім нас, студентів, у бригаді працювало лише двоє з місцевих — Сашко Гессленг і Мітяй, бурильник. Іноді навідувався виконроб — Серьога, також молодий ще чоловік, судячи із зовнішнього вигляду — «собі на умі». Він непогано знав ці місця, оскільки раніше тут працював: до того, як прокладати електролінію вздовж майбутньої дороги, РСУ мало об’єкт у тому самому «загниваючому» селі — демонтували деякі споруди.

Спати доводилося в наметах, їсти готували на вогнищі. Комарі серед білого дня літали просто жахливі. Місцеві називали їх «паути». Ми безперервно поливали себе «Детою» та одеколоном «Гвоздика», але це мало допомагало. Увечері від зграй летючих вурдалаків не було взагалі ніякого спасу. До того ж удень немилосердно пекло сонце, а вночі доводилося залазити під ковдру мало не в чоботях та куфайці. Коли ж о пів на сьому ми вилазили з наметів, на траві лежала біла паморозь. Словом, тим, хто залишився в РСУ, жилося легше.

Та існувала одна, найголовніша, причина, яка примусила мене покинути кімнату в гуртожитку і випхатися в цей дикий сибірський «рай». У ті часи я марив подорожами. Мріяв побувати скрізь: в азійських пустелях, африканських саванах, американських каньйонах… А в часи, вільні від мандрів, уявляв, як лежу на дивані в квартирі, обставленій найрізноманітнішими сувенірами, привезеними з різних країн світу, — маски та пір’я африканських дикунів, китовий вус із Льодовитого океану, списи австралійських аборигенів і таке інше. Звичайно, я усвідомлював, що ці мрії з розряду тих, що не збуваються ніколи, але разом з тим завжди намагався зробити принаймні щось для хоча б часткового їх здійснення. Так поступово в мене з’явилися узбецькі сувеніри, які цілком могли б зійти за аналогічні з Ірану або Пакистану, кілька цікавих морських раковин та дещо інше. Тому, збираючись до будзагону по заробіток, я мав ще одну, нехай другорядну, мету. Начитаний про стародавні традиції корінного населення Сибіру, я сподівався привезти кілька незвичайних сувенірів. Але в місця по-справжньому дикі нам потрапити не вдалося, і я заспокоївся.

Одного разу наша бригада зіткнулася з несподіваною проблемою. Довелося виконувати деякі роботи, але водій, що привіз бетонний розчин з РСУ, забув вкинути до кузова заготовлені для опалубки дошки. Скинувши бетон, він поїхав, а ми спам’яталися лише тоді, коли повернувся з іншої дільниці Сашко.

— Ну ви, йоптфть, черепа! — горлав він. — Чим тя в інституті вчать думати? Куди ж ти бетон литимеш, якщо дощок нема? Він же за ніч застигне — завтра зубами будете гризти!

Покричавши, Сашко Гессленг заспокоївся, і ми задумались, що робити. Загрожував вимушений простій. Потрібно було всього дві-три, але рівні гебльовані дошки.

— Та хай он збігають у Гачилівку, — обізвався з кабіни бурильник Мітяй. — Мішка-шаман зробить за пляшку…

Гачилівкою називалося те саме покинуте село. Як розповів Сашко, в ньому залишилося чоловік сім-вісім старих та отой, згаданий Мітяєм, Мішка-шаман. Колись там була ферма, пилорама й багато чого іншого. Але сталося так, що помаленьку пороз’їжджалися люди, колгосп припинив працювати, і життя в селі затихло. РСУ розібрало й вивезло пилораму та кілька панельних будівель, залишивши тільки дерев’яні корівники, які з часом розвалилися самі. Тепер усе позаростало бур’янами вище голови. Той, про кого йшлося, жив окремо, на краю села. Якимось дивом біля його хати у великому дерев’яному колгоспному сараї збереглася циркулярка, яка, за словами Мітяя, інколи працювала, якщо комусь із селян було щось треба.

— А чому Мішка — шаман? — запитав я.

— А прийдеш — побачиш, — відповів Сашко. — Шаман — він і є шаман. Дурик, словом. Чаклуном себе вважає. А так — звичайний алкаш.

— Чорний пес за ним ходить, — позіхаючи та розвалюючись на траві, з якимось, як мені тоді здалося, сарказмом недбало кинув Мітяй.

По дошки пішли інші, а я за роботою до вечора геть усе забув і згадав на саме закінчення нашого перебування у тайзі. Це сталося несподівано. Щораз частіше траплялися вимушені простої, але нас це не настільки турбувало, як спочатку. Змучилися, робота набридла, а ми, згідно з закритими нарядами, зуміли «втовкти» непогану копійку. Хотілося додому. І ось, напевно, від цієї нуді, в моїй голові почали бродити дурні думки — знову про сувеніри з тайги. З’явилася ідея, що непогано було б познайомитися з отим «шаманом» і, можливо, за пляшку щось узяти в нього «таке», я навіть до пуття не знав що. Нехай який він фальшивий шаман, та атрибутику якусь повинен би мати. Я навмисне зіпсував дошку від опалубки і несказанно зрадів, коли Сашко Гессленг безапеляційно заявив мені:

— Ну ти, чєрєп, йоптфть! У тебе руки звідки ростуть, га? От сам зіпсував — сам і дуй у село! Дивися лиш не заблудись у трьох соснах, ахотнічєк!

Полювання було нашим із ним спільним захопленням. Але якщо на початку знайомства ми із задоволенням обговорювали цю тему, то тепер Сашко ніколи не обминав можливості поглузувати з мене і щодо цього. Пропустивши цей заштрик повз вуха і вислухавши ще раз настанови про маршрут, я вирушив у подорож.

Спочатку все було гаразд. Я легко упізнавав орієнтири, про які мені розповідали, і впевнено прямував до отієї Гачилівки. А далі сталося те, що й мало статися. Мене покарали за самовпевненість, і я заблудився. Довелося зупинитися і спробувати заново зорієнтуватися. Покинуте село повинно було бути десь тут. Я не міг відхилитися дуже далеко. Трохи поблукавши, я, нарешті, вийшов на поле, дуже поросле бур’янами. Праворуч же починався, досить крутий підйом, а нагорі виднілася якась напіврозвалена споруда. Дах зовсім зруйнувався, а стіна здавалася такою довгою, що ховалася за обрієм. Не інакше — ферма. Отже, я вийшов на інший кінець Гачилівки. Доводилося йти через село. Пригадалася розповідь Мітяя про розвалені колодязі, такі глибокі, що годі й думати вилізти без допомоги. Від однієї згадки про це стало якось не по собі. Але обходити село полем не хотілося.

Та на підйомі мене чекали нові труднощі. Тут росла якась дивна довга, густа та м’яка трава, під якою не знати де взялося гостре каміння. Йти виявилося вкрай незручно. Обрисів каміння під травою практично не було видно, доводилося ступати всліпу. Час від часу нога зіслизала, і я ризикував дістати травму, а одного разу таки зашпортався і полетів на землю, обдерши об камінь руку та коліно. Довелося спересердя вилаятися. Нарешті, метрів за триста до ферми, прикре каміння скінчилося, і я увійшов у Гачилівку. Від села залишилася тільки назва. Непролазні хащі, будяки та кропива вище голови… Варто було б обійти його полем. Та ось знайшлася стежка, і я пішов нею в глиб хащів. Іноді крізь кущі проглядав якийсь фрагмент дерев’яної стіни або ріг розваленої хати. Не зустрівши жодного з гачилівських «могікан», якимось дивом я вийшов на інший край села, де і побачив досить шкарадну будову з почорнілих дощок, а поруч таку саму чорну, перекошену дерев’яну хату. Здавалося, вона збиралася вгрузнути вікнами у саму землю. Двері до сараю були розчинені, а сам господар сидів із заплющеними очима на купі дощок, притулившись спиною й потилицею до стіни. Він виявився набагато старшим, ніж я очікував. Лише тотальна простота, яка царювала в тутешньому суспільстві, дозволяла Сашку Гессленгу або Мітяю звати його Мішкою і звертатися на «ти». Його худе та зморшкувате темне обличчя густо позаростало щетиною, такою нерівною, що було зрозуміло — бритвою цей «чаклун» не користується, а напевно, чикрижить ножицями, коли відросте. Посередині споруди стояла циркулярка, а під іншою стіною — кривий стіл, на якому лежав перекинутий гранчак, відкрита банка консервів, ніж та кусень хліба. На підлозі біля столу валялася порожня пляшка. Я навмисне рипнув дверима, але господар і не думав розплющувати очей. Довелося постукати. Нарешті його очі розплющилися — одне виявилося вужчим за інше.

— Добрий день, — привітався я.

— Добрий на тому світі буде, а поки що такий, як є, — відповів він.

— Мене тут прислав Сашко Гессленг, — сказав я, не знаючи, як інакше підтримувати розмову, — одну дошку потрібно погеблювати до опалубки…

— А пляшку передав? — швидко запитав він.

— Звичайно! — я витяг з кишені чвертку, яка дивом не побилася, коли я падав.

— О, так би відразу, — не підводячись, він зробив жест рукою, взяв простягнуту чвертку і випив до половини просто з горла, при цьому — ніяких гримас типу «хху… яка бридота».

Напевно, це була для нього друга вода. Відригнувши, «чаклун» подивився на мене і спитав:

— Ну, так що там тобі вистругати, в’юнош, га?

— Дошку, — сказав я, — одну. Таку, як минулого разу.

Настрій зіпсувався. Стало очевидно, що я марно накоїв стільки дурниць. А тепер ще й мусив проробити зворотний шлях, несучи на собі чималу дощину.

— Якби я пам’ятав, кому яку дошку стругав, то робив би бухгалтером у банку! — дід Мішка скорчив таку дурну гримасу, що стало аж бридко.

Потім він ще поламався — а що як деревина з його запасів, варто було й півлітра принести — і почав вибирати дошку. Напевно, він устиг уже не один раз залитися, бо хитався на ногах і постійно щось буркотів.

— Пробачте, — наважився я, — а чого вас шаманом називають?

Він подивився на мене наче на дурного і почав доводити, що вміє передбачати погоду, знає, де і які гриби ростуть і таке інше, хоч я йому і не збирався заперечувати. Він мало не бив себе у груди. Потім дід Мішка почав розпинатися, який він вірний друг, що він задля друга хтозна на що піде. При цьому мало не дер на собі сорочку і ліз мені просто межи очі, дихаючи жахливим перегаром. Я пошкодував, що сам зачепив цього деграданта, тепер тільки й думав, як би скоріше забрати дошку і піти геть.

Нарешті місцевий «чаклун» витяг з купи одну з дощок і, ледве тримаючись на ногах, посунув до циркулярки. Це було жахливе видовище: він хитався з боку на бік і тримався лише за дошку, яку сам же і вів у циркулярку. Мотор був потужним, пилка — великою… Я скочив на ноги, коли побачив, що дід суне просто на пилку. Та мого крику він не чув, а схопити й відтягти його я боявся. Та, напевно, цього «шамана» охороняли його «духи». Дід Мішка щасливо минув кілька разів жахливий диск, який трощив деревину, і кинув дошку на підлогу.

— І не боїтеся ви так? — запитав я, ще перебуваючи під враженням щойно побаченого.

— Я? Боюся? — Мішка-шаман знову почав «дерти на собі сорочку». — Ти сказав — «боюсь»? Паря, запам’ятай — я взагалі ніччо не боюсь! Чого мені ще боятися? Та за мною пес чорний ходить! Ти б його бачив!

— І де ж ваш пес? — недовірливо запитав я. — Чого вас не охороняє? Напевно, зайців побіг ганяти?

Я пошкодував, що сказав це. Зараз старий розійдеться і буде ще півгодини мені доводити… Але він раптово замовк. У погляді, який зустрівся з моїм, було щось жахливе.

— Диви, щоб він тебе не почав ганяти…

Розмова набирала неприємних ноток. Старий допився до ручки. Хтозна, чи не заманеться йому й насправді нацькувати на мене свого пса, коли той об’явиться? Від таких усього можна очікувати. А дід, не звертаючи на мене уваги, пішов до хати і застряг там. Почекавши хвилин зо п’ять, я рушив за ним. «Чаклун» спав, закинувши голову і роззявивши рота. В хатинці царювали злидні й безлад. Все розкидано, старий металевий посуд, жахливий перегар… Картину доповнювала широко роззявлена, наче паща, дерев’яна ляда погреба у кутку. Вона ніби чекала, коли він, хитаючись, нарешті беркицьнеться туди, щоб більше не вилізти. «Цікаво, чи глибоко?» — подумав я, але потім мені стало байдуже. Якщо йому однаково, то що мені до того? Стало зрозуміло, що в таких шаманів сувенірами не розживешся.

— Ну а хто ж буде дошку закінчувати? — запитав я.

Здавалося, він «відрубався», але, миттєво розплющивши очі, примирливо сказав:

— Щас, посплю чуток… зроблю… — і знову занурився в сон.

Відчуваючи, що мені доведеться ще й розмовляти із Сашком Гессленгом про недогебльовану дошку, я сплюнув і вийшов з халупи. Я не знав, що робити далі. Потинявся перед хатою, потім обійшов її кругом. Ставало нудно. Не дай Боже, приплететься дідів пес, ще таких пригод мені бракувало. Знайшовши підходящу дровиняку для захисту від пса, я витяг з кишені складаного ножа і почав підстругувати їй ручку, щоб зручніше було тримати, щастя, часу було вдосталь. Ручка вийшла гарна, дід Мішка прокидатися не поспішав, а ніж у руці сам наштовхнув мене на нову ідею. Недовго думаючи, я підійшов до краю хати, складеної з грубих деревин, і зробив те, чого, на свій подив, досі ще не встиг зробити. І це приїхавши за стільки кілометрів! Працювати довелося з півгодини. Коли я відійшов, на одній з колод красувався глибоко та з душею вирізаний банальний напис: «Тут був Юра». Більше чекати я не зміг. Дошка валялася непогебльована, але принаймні обрізана з боків і досить рівна. «Піде і така», — вирішив я. Насувався вечір, а шлях був не такий простий. Я взяв дошку й збирався вийти, але раптом побачив щось у кутку на підлозі. То був чорний камінчик, схожий на кремінь, але весь гладенький, без гострих країв, якоїсь дивної неправильної форми. Ось тобі й сувенір! Цікаво, що робив з ним дід? Камінь важив не менш як кілограм. Я поклав його до кишені і вийшов з цієї поважної установи. Щоправда, в мені щось ворухнулося, ніби сумніви, чи варто брати щось звідси без дозволу? Але ж це просто камінь! Дід собі ще сотню таких знайде. Іти я вирішив тим самим шляхом, яким прибув сюди. Звичайно, так було довше, але не хотілося знову блукати. Я не сумнівався, що дістануся без пригод.

Продиратися з дошкою поміж кущами виявилося вкрай незручно. Але невдовзі, проклинаючи свої безглузді забаганки, я таки дістався до краю села. Попереду було ще одне випробування — оте поле з гострим камінням. І ось несподівано я побачив таке, від чого настрій мій зовсім занепав. З-за обрію насувалася страшна чорна хмара. Вона вмить закрила півнеба. Я додав ходу. Та на клятому полі це ніяк не вдавалося. Дошка заважала тримати рівновагу, камінь у кишені стягував штани донизу і бив по коліні. А хмара вже висіла просто над головою, і в повітрі завис отой неповторний запах не те що дощу, скоріше — бурі. Стало майже темно. Я знову зашпортався за камінь і відразу відчув інший — той, що відтягував кишеню.

«Цікаво, що ж то за каміння серед чистого поля? — подумав я. — Звідки воно взялося?» Я однак мав зараз змокнути під страшним дощем.

Цікавість взяла гору, і я почав розгрібати довгу сплутану траву. Сильно болів здертий лікоть. Нарешті я дістався до каменюки. Вона була жовтувато-біла і мала якусь цікаву форму. Та що це?! Просто на мене з каменя дивився чорний отвір очиці. Це був череп. Коров’ячий череп. Ось ріг! Господи, я йшов по черепах, по кістках! Відразу зробилося якось неприємно, мене пересмикнуло. Ціле поле було завалено кістками тварин. Напевно, їх скидали тут не один десяток років. Можливо, вони лежали тут у кілька шарів! І зараз я стояв на них. А годину тому я впав і обдер руку об одну з таких костомах!

Я підхопив дошку і подався до лісу. І раптом просто над головою небо розкололося яскравим павутинням блискавки, яка геть засліпила мене. А потім гуркнуло так, що, здавалося, луснуть барабанні перетинки. Почалася гроза. Я височів серед поля, наче стовп. Тільки коли блиснуло вдруге, зрозумів небезпеку і впав долілиць. Відразу в груди мені вп’явся ріг, а руки мимоволі щось намацали. Від цього в мені виникав якийсь бридкий абстрактний жах, що вимагав підхопитися і бігти звідси чимшвидше і чимдалі. Коли ж над головою блискало й гуркотіло, зовсім інакший, реальний жах примушував втискатися у ці порослі травою кістки і лежати тут, не підіймаючи голови. Нарешті линуло!

Гроза відійшла кудись убік, але злива й не думала вщухати. З мене текло. Дошка і трава з отим «камінням» під ногами зробилися слизькими, і я двічі впав, поки вибрався з цього страхітливого поля. Шлях до табору довелося долати практично у темряві.

Зранку я відчував себе як побитий. Усе боліло, з’явився нежить — наслідок «прогулянки» під дощем. До того ж ми майже по-справжньому побилися із Сашком Гесселенгом, нас ледве розтягли.

А наступного дня відбулося прощальне вогнище. До нас приїхав увесь будзагін — ті, що працювали в РСУ. Тут, серед лісу, розклали здоровезне багаття. Вогонь був метрів зо п’ять заввишки. Приїхав сам Гессленг і хтось з його заступників. Привезли гроші. Ніколи досі не доводилося мені бачити «живцем» повний дипломат грошей — пачками, так, як показують у кіно, коли грабують банк. Усім видали зароблене. Було що і поїсти, і випити, і сказати… Навіть учорашня сварка забулася, і на поганий настрій ніхто не скаржився.

І ось, коли я був з друзями біля одного з наметів і про щось розмовляв, несподівано побачив того, з ким найменше зараз хотів би зустрітися. Поруч з обома Гессленгами стояв власною персоною тутешній «чаклун». Як завжди, він ледь похитувався і говорив щось до Сашка. Мені здалося, що молодший Гессленг шукає когось очима. Може, мене? А що як той злощасний камінь, якого я прихопив, усе-таки амулет? Що як Мішка-шаман прийшов сюди його шукати, згадавши, що він зник саме після мого візиту? Я відчув себе вкрай незручно. Де, до речі, той камінь? Він лежав у кишені мого рюкзака, куди я і поклав його, пакуючись у дорогу. Що як зараз цей алкаш влаштує розбори і почнуться пошуки? А можливо, я просто забивав собі дурним голову, і старий нікчема приперся, розраховуючи випити на дурняк? Хай там як, ще раз пошкодувавши, що свого часу спокусився на цю каменюку, я непомітно пробрався до намету, витяг камінь з рюкзака і, сховавшись у вагончику, ліг спати. Там уже лежали штабелями ті, хто перебрав. Було тепло й тісно. Знайшов вільне місце й швидко заснув. Я так і не викинув каменя, напевно, через власну впертість. Зранку, коли ми прокинулися, не було вже нікого з чужих. Незабаром прийшов автобус, і за кілька годин старенький Ан-24 підняв нас у повітря.

Усе це відбулося чотирнадцять років тому. Ніколи б не подумав, що ці події зможу пригадати так яскраво й чітко, наче все було з місяць тому, і що відтворювати їх у пам’яті виявиться так важко. Хоча це і не дивно. Згадувати довелося якось шкереберть. Лише за одним випадково зроненим висловом діда-алкоголіка про пса, що ходить за ним, я мав пригадати події майже п’ятнадцятирічної давнини! Але моя інтуїція криком кричала, що ось тут-то, як кажуть, пес і заритий. Невесела тавтологія… Річ якраз у тому, що ніякого пса біля діда Мішки я не бачив! Ні тоді, коли був у Гачилівці, ні тоді, коли він приходив до нас на вогнище. І мені ще раз чітко пригадалася інтонація, з якою Мішка-шаман промовив ці слова. Я тоді зрозумів їх так, що немає чого йому боятися, бо його пес за ним ходить, тобто охороняє. Насправді ж вислів цей — тепер ставало очевидно — треба розуміти інакше: тому, за ким ходить чорний пес, немає вже чого боятися. Точніше — ще чогось, оскільки вистачає і цього. Ну чого можу боятися я принаймні з тих банальних речей, яких належить жахатися нормальній людині? Та нічого! Можливо, кілька місяців тому і я б міг боятися, що мене переїде машина, або впаде цегла на голову, або перестрінуть п’яні покидьки з ножем… А зараз я чітко усвідомлював, що не боюся цього. Адже за мною ходив він, щодня невблаганно скорочуючи відстань, заганяючи мене, наче жертву, в глухий кут. Він сам — весь жах. Саме це й хотів сказати Мішка-шаман, коли пхав дошку в циркулярку, ледве стоячи на ногах. Хіба ж міг він боятися такої дурниці, як пилка? Переді мною наче живе спливло його худе, зморщене, темне обличчя і погляд, затуманений брагою, якою він, напевно, намагався притлумити свій страх. Лише одного разу цей погляд прояснів так, що мені здалося, наче я заглядаю в глибину його душі. І я, вже зараз, майже реально ще раз почув промовлені ним слова: «Дивись, щоб він тебе не почав ганяти…» Я не міг тоді правильно зрозуміти його слів, але пам’ятав, як вони дихнули на мене темрявою та холодом.

Я мав ще одне підтвердження того, що з «дідовим» псом не все було чисто. Пригадалося, як Мітяй, коли я розпитував про Мішку-шамана, зауважив, що за ним ходить чорний пес. Якийсь неприхований сарказм, насмішка чулися в його тоні. Можливо, тому, що ніхто й ніколи не бачив того пса? А може, тільки його «господар» казав комусь про нього у хвилини п’яної відвертості? Тому й підсміювалися з нього позаочі. Я почув і запам’ятав ці інтонації, не зрозумівши тоді, до чого вони.

І ще одна суттєва деталь — камінь. Якщо це все-таки був амулет, який я вкрав і привіз із собою? Пригадалася уся містика, що діялася навколо мене після того, як камінь опинився у моїй кишені, — чорні хмари над головою, що перетворювали день на ніч, блискавки, які наче намагалися вцілити в мене, поле з дивною довгою травою, завалене черепами. Чи має це якесь значення? Щодо каменю, одне я знав точно, — він загубився на другий рік під час переїзду з одного гуртожитку в інший. Знайти його при всьому бажанні було неможливо. Все ж інше, на мою думку, підлягало негайному уточненню.

XV

Усе це одним духом я і виклав Світлані.

Вислухавши, вона, як і завжди, якийсь час сиділа мовчки і думала, а потім сказала:

— Юро, мабуть, вам доведеться-таки поїхати туди, але не гарячкуйте, я вас прошу. Давайте спокійно все обмізкуємо. Точніше, я спокійно обмізкую, адже ви в такому стані на це не здатні. А ви слухайте. Почнемо з того, що події, про які ви розповіли, відбувалися дуже давно. Навіть якщо причина ваших нещасть звідти, однак повинно було статися щось таке, що запустило б цей механізм. Розумієте? Про це ми з вами вже говорили. Щось таке, що поставило б вас на шляху якихось зв’язків нематеріального з матеріальним, де ви перебуваєте зараз. Давайте спробуємо дещо з’ясувати, не долаючи кілометрів, це ще встигнете. Ну, зрештою, існує, ж телефон! Звичайно, не всі питання можна вирішити з його допомогою, але дещо… Принаймні цілком реально спробувати додзвонитися до отого десятого РСУ в Уренгої і переговорити з кимось зі згаданих вами осіб. В ідеалі це був би Сашко Гессленг або отой бурильник — Мітяй ви казали, так? Вони повинні хоч щось знати про діда. А що як він помер років з десять тому? Заради чого вам долати такий шлях? Або, припустимо, він і досі живе-поживає. Можете розпитати щось і про пса, можливо, вдасться здобути якусь корисну інформацію. А насамперед ще такий момент — зв’яжіться з кимось із ваших колишніх однокурсників — з тими, хто працював з вами в будзагоні і ходив перший раз до покинутого села. Пригадайте, хто це був. Якщо ви пам’ятаєте все так чітко, то не виключено, що вони також. Спробуйте з’ясувати, може, й справді за дідом ходив звичайний чорний пес, а вам просто не довелося з ним зустрітися. Тоді вся ця містика, якою ви обплутали так званого Мішку-шамана, вам просто примарилася. Щодо каменя — ця зачіпка мені здається малоймовірною. По-перше, знову ж таки — давність подій. Навіть якщо уявити існування якогось можливого зв’язку, то камінь ви загубили давно, а почалося все чотири місяці тому. Запам’ятайте — ось ваша головна зачіпка і надія! Чотири місяці! Чому не раніше? Чому ця чортівня розпочалася саме чотири місяці тому? Повірте, існує якась причина! Потрібно її лише знайти. Ви мусите докласти всіх зусиль саме до цього напряму пошуку. Саме тут, враховуючи наші скромні можливості, найлегше докопатися до істини. Повірте, ось він, ваш реальний шанс.

Світлана дивилася на мене, знявши окуляри, і бачила розчарування, написане на моєму обличчі. Адже щойно в мене почали відбирати шанс, за який я так раптово і міцно вхопився.

— Я не хочу та й не можу заперечувати зараз важливість уренгойських подій майже п’ятнадцятирічної давнини. Принаймні так, як ви їх виклали, але не гарячкуйте.

— Але час? — запитав я, відчуваючи нове хвилювання. — Час для мене дуже дорогий!

— Згодна, — відповіла Світлана. — Тільки часу на тих дзвінках ви багато не згаєте. Нехай добу, ну півтори. А скільки знадобиться, щоб дістатися до Уренгоя і повернутися, а там ще й помотатися з одного кінця в інший? Навіть якщо літаком — гадаю, не менше трьох-чотирьох діб, це в кращому разі. То як? Я вас переконала?

Я мовчки кивнув.

І ми засіли за телефон. Щоб виконати те, що задумала Світлана, довелося добряче попрацювати. За годину дзвінків мені вдалося вийти на свого однокашника — Валерія. Він був єдиний, кого я запам’ятав з тих, що ходили перший раз до Гачилівки з Сашком Гесселенгом. Тепер Валерій жив і працював у Хмельницькому. На роботі і вдалося його виловити.

І ось, нарешті, після взаємних привітань та розпитувань я взявся до головного.

— Слухай, Валеро, пам’ятаєш, тоді, ще в Уренгої, ну, в будзагоні, ще за інститутських часів, це ж ти ходив перший раз по дошки із Сашком Геселенгом до Мішки-шамана? Пам’ятаєш такого?

— Ну, пам’ятаю… — здивовано відповів Валерка.

— Валеро, тільки не дивуйся, я тебе дуже прошу, — сказав я, — згадай, якщо можеш, чи був у того діда Мішки пес? Розумієш — чорний пес. Бачив ти його чи ні?

Мій друзяка здивовано помовчав, потім видав якісь нерозбірливі звуки і відповів:

— Не знаю… Не пригадую, щоб я бачив. Не розумію, ти що, дзвонив аби спитати цю фігню? Юрко, ти що, п’яний? Чого це тебе на такі спогади потягло?

Я просив його напружити пам’ять, але він не міг згадати нічого путнього. Дивуючись моїй наполегливості, він розповів-таки кілька епізодів з того дня, проведеного у Гачилівці, про Мішку-шамана. Такий персонаж, як чорний пес, йому не запам’ятався. Скоріш за все, ніякого пса він не бачив. На тому і скінчилася розмова.

З Уренгоєм виявилося ще складніше. Зв’язок був препаршивий, і це враховуючи те, що я дзвонив з обласного центру. Зі своєї глушини я, напевно, не додзвонився б узагалі. У дзвінках довідковими бюро та уренгойськими РСУ непомітно спливали години. Нарешті виявилося, що РСУ, в якому ми працювали чотирнадцять років тому, на даний час уже не десяте, а четверте. І ось довгоочікуваний голос на тому кінці відповів мені, що четверте РСУ слухає. Це була секретарка приймальної. Від неї я й дізнався, що ні Сашко Гессленг, ні його старий тут більше не працюють. Сашко, закінчивши інститут, поїхав працювати до Тюмені, а його батько вийшов на пенсію. Секретарка виявилася молодою дівчиною і не знала ніякого виконроба Серьоги, ні тим паче Мітяя з бурової. На жаль, їхніх прізвищ я назвати не міг. Вона порадила звернутися до бухгалтерії, де працювало кілька жінок старшого віку, які могли краще орієнтуватися в кадрах п’ятнадцятирічної давнини. На те, щоб додзвонитися до бухгалтерії і переговорити з досить терплячою та ввічливою пані, пішло ще півтори години. І ось, врешті-решт, з’ясувалося, що той самий виконроб Серьога (мені вдалося пригадати його велику бородавку на правій щоці) — теперішній головний інженер РСУ, Сергій Анатолійович Анохін. Та ж сама приємна пані дала мені і його номер. Цього разу з’єднали досить швидко. Я готовий був заприсягнути, що навіть упізнав його голос — зібраний та дещо скрипучий:

— Да! Главний інженер…

— Добрий день! Пробачте, Сергію Анатолійовичу, що турбую вас, — я говорив російською. — Це дзвонять з України. Юра Коломійчук, хоча, напевно, ви мене не пам’ятаєте. Я працював у вас на складі будзагону чотирнадцять років тому.

— Так, я вас слухаю. Справді, не пам’ятаю. У нас щороку працюють будзагони, отож чотирнадцять років тому… Не пригадую.

— Вибачте ще раз, мені потрібно дещо у вас запитати. Ті з ваших колег, кого я знав ближче, вже не працюють, тому змушений потурбувати вас…

— Так, я слухаю!

З інтонації відчувалося, що він не налаштований на даремні балачки.

— Сергію Анатолійовичу, під час перебування в будзагоні мені довелося прокладати електролінію поблизу покинутого села — Гачилівки. Ви в курсі, про що я кажу?

— …Так, пригадую, була в нас така ділянка, — відповів він після невеличкої паузи.

— У нас тоді бригадиром був Сашко Гессленг, пам’ятаєте його? І ви до нас кілька разів навідувалися, — продовжував я.

— Так, колись я мав таку ділянку. А що ви хочете? Я не розумію…

— Зараз я поясню. Там, у Гачилівці, залишалося тоді ще кілька жителів і серед них один на прізвисько Мішка-шаман. Самотній чоловік, старший від вас… Він ще працював на циркулярці, навіть для нашої бригади різав дошки. Ви знаєте такого?

Головний інженер відхилився від трубки і щось до когось промовив, але я не розібрав що.

— А що вам потрібно? — знову заговорив він до мене. — Чому ви дзвоните?

— Мені треба про нього розпитати, — якомога ввічливіше сказав я. — Я хотів би уточнити, чи мешкає він там зараз. У мене були з ним деякі справи, і я хотів би приїхати і знайти його. А шлях, самі розумієте, не близький…

— Не мешкає, — знову пошепотівшись з кимось, відрізав мій співрозмовник, якого тепер язик не повертався навіть поза очі звати Серьогою. — Помер він.

— Помер? — миттєво пригадалося сказане Світланою, вона наче у воду дивилася. — А… що сталося?

— Послухайте, як вас… Корнійчук, якщо не помиляюся? У мене робоча нарада, купа людей у кабінеті! Він що, родич вам? Я взагалі його сто років тому зо два рази тільки бачив, а ви — «а що, а як…» Он мені підказують, що в нього ні з ким не було спільних справ, окрім пляшки. Давайте закінчимо.

— Сергію Анатолійовичу! — благав я. — Ну хоч скажіть, коли це сталося? Я ж до вас ледве додзвонився! Півдня сиджу на телефоні!

Він знову відвернувся від трубки, але, напевно, не прикрив її рукою, і цього разу я почув здалеку:

— Максимовичу, коли цей корівник у Полхові згорів, ти не пам’ятаєш? Бо замахав уже… — і повертаючись до мене: — Та вже з півроку скоро буде…

З трубки, яку я поклав на стіл, чулися короткі гудки, а мої губи в якомусь запамороченні самі повторили:

— Скоро буде півроку…

Отже, Мішка-шаман пішов у кращий світ за місяць-півтора до початку моїх нещасть.

Світлана мовчки дивилася на мене. Вона була поруч, усе чула і розуміла. Хотілося запитати її, скільки часу потрібно бридкому нематеріальному чорному псові, щоб дістатися з Уренгоя сюди, чи встиг би він за місяць з гаком? Але я не запитав. Я відчував, що вона не знає.

XVI

Усе було як і тоді, чотирнадцять років тому. Літак набрав висоту й вирівнявся у повітрі. Внизу залишився останній пункт посадки — Бєлгород. Далі — Уренгой. Неспокій знову і знову охоплював мене. Що чекає там, у місцях, де я не був майже п’ятнадцять років? А поки що все нагадувало мені ті часи. Хоча не все. Наприклад, літака не кидало, не вгризався у вуха пронизливий вібруючий звук гвинтів. Замість цього — м’яке гудіння і невеличке гойдання. Я заплющив очі. А от мій настрій залишав бажати кращого. Якщо тоді мене розбирали радість та оптимізм, то тепер мій душевний стан був на протилежному кінці шкали. Щоправда, відзначалася й одна позитивна річ: як і тоді, я відчував божевільну жагу діяльності. Але якщо раніше спонукали молодий вік і нудьга, те тепер — жорстока необхідність та безвихідь. Я повинен був щось робити. Відчувалося, що часу для цього залишається все менше й менше.

Тоді у нас був дуже популярний хокей, може, навіть більше, ніж футбол. Часи, коли наша збірна сяяла на всіх рівнях… Порівняння напросилося саме. Кілька разів мені доводилося бачити, як команда, програючи одну шайбу, за якусь хвилину до закінчення матчу наважувалася на крок відчаю — заміняла свого воротаря ще одним польовим гравцем і в останньому зусиллі кидалася вперед. Створювалася чисельна перевага біля воріт суперника, і тим, хто програвав, іноді вдавалося, закинувши шайбу, уникнути поразки. Траплялося таке нечасто. Та щоб сподіватися на це, треба було як мінімум забрати в суперника шайбу і бачити його ворота. Зараз такий крок потрібен був і мені, але я не мав ні того, ні іншого. Я не мав шайби, а ворота суперника були так далеко, що годі й побачити. Я тільки бачив секундомір, що долічує мій останній час, і не мав навіть найменшої змоги наважитися і піти ва-банк. Коли прозвучить фінальна сирена?

Такі думки виснажували, а уникнути їх було важко. І ще одна разюча відмінність відчувалася при згадці тих часів, коли я востаннє літав до Уренгоя: тоді вдома залишилися і чекали на мене батько та мати. Чотирнадцять років тому я чомусь не надавав цьому належного значення й по-справжньому відчув це тільки зараз. Напевно, тому, що тепер на мене не чекав ніхто. Зовсім ніхто.

Раптом пригадалася Світлана. Схотілося, щоб саме вона чекала на мене. Та я відчував, що вона для цього не підходить. На жаль… Хоча, можливо, вона все-таки чекає. Чекають же на піддослідного кролика, закинутого у чорну безодню космосу. Обов’язково чекають і хочуть, щоб він повернувся. За нього навіть хвилюються. Напевно, в такого кролика більше шансів, ніж у мене. Все-таки за ним стоять люди, які щось розуміють або принаймні думають — вони знають, що роблять. Я ж нічого не розумів і не знав.

Скоро літак зробить віраж і піде на посадку. Спати не хотілося, я не відчував себе виснаженим. Це завдяки Світлані. Саме вона наполягла, щоб я приїхав до неї увечері, напередодні вильоту. На кухні з квітами чекала злагоджена вечеря, в кімнаті — нічник із золотистими рибками на блакитному тлі. Я отримав повноцінні їжу та сон — невеличкий допінг перед виснажливим, можливо, останнім відтинком шляху. Напевно, тому серед безладу невтішних думок іноді все-таки спалахували якісь проблиски надії. Я відчував, що зловив нитку, може, ту саму, за яку вдасться витягти щось суттєве. Мішка-шаман, ось хто панував у моїх думках упродовж останніх двох діб. Ось кого я вважав тепер головним винуватцем усього, що сталося зі мною. Знову і знову, наче живе, спливало в пам’яті його прокопчене обличчя з різними очима. Тепер я мав надію лише відшукати якісь залишені ним сліди, корисні для мене. Сподівався. Від самого початку, ще до Світлани, коли я починав тільки робити перші слабкі спроби видертися з його обіймів, я відчував, ні — просто був упевнений, що не можу бути єдиним у світі, кому перепало таке «щастя». І ось моє переконання, схоже, підтверджувалося. Існував, точніше, тепер уже не існував, інший, ще один, окрім мене. І його приклад не втішав. Насамперед тому, що, судячи з усього, він не міг позбутися своєї жахливої тіні. Скільки він так прожив? Що намагався зробити?

Як давав собі раду?

Багато запитань, на які мені тепер не судилося дістати відповіді. Але надія — річ уперта. Вона завжди прагне прорости крізь безвихідь і помирає останньою. І тоді я починав бачити багато такого, що все-таки міг би вишпортати з-під шестимісячного шару сміття. Як жив Мішка-шаман упродовж цих років? Кому що розповідав? Як помер? І багато чого іншого. Згадалася розмова з колишнім виконробом, теперішнім головним інженером РСУ, коли він сказав про якийсь згорілий корівник у Полхові. Чому у Полхові, коли жив дід у Гачилівці? Він що, згорів у тому корівнику? Хто його підпалив? А якщо він зробив це сам? Якщо він хотів згоріти в ньому разом зі своїм безжалісним переслідувачем? Що тоді? На всі ці запитання я розраховував дістати відповіді. Але найголовнішим серед них було одне: я мав обов’язково з’ясувати, чи не було насправді чорного пса — такого собі простого чорного пса, який би вештався за дідом Мішкою і якого, за збігом обставин, ні мені, ні моїм товаришам не вдалося тоді побачити. Головним чином задля цього я і долав тепер останню з належних чотирьох тисяч кілометрів.

У пасажирському салоні з’явилася стюардеса і чомусь на диво весело попросила пристебнути ремені безпеки. Салон почав хилитися на один бік. Літак ішов на віраж.

XVII

Уренгой, як виявилося, практично не змінився. Я діяв за планом: щоб не гаяти часу, відразу знайшов книжковий магазин і купив карту району з автомобільними шляхами, оскільки навіть приблизно зараз не знав, в якому боці Гачилівка. Вказувалися найменші населені пункти. Гачилівки не було ніде. Я кілька разів переглянув карту і переконався в цьому. Напевно, вона вже не існувала навіть на папері. А от Полхов, про який казав Анохін, знайшовся. Працюючи в будзагоні, я ніколи не чув про це село. Мабуть, воно розкинулося недалеко від Гачилівки. Принаймні там губився останній слід Мішки-шамана, і я вирішив почати саме звідти. Тому, перекусивши в якійсь досить брудній їдальні, я дочекався нарешті автобуса на такому ж брудному автовокзалі й за годину жахливої їзди прибув до Полхова.

Полхов виявився звичайним для тих місць селом з дерев’яними, далеко розкиданими одна від одної хатами, широкими вулицями, якщо їх узагалі можна було так назвати, та кричущим безлюддям. Я брів селом, озираючись на високі паркани, і гадав, звідки б розпочати свої пошуки. Село простягалося далеко. А вкінці, за хатами та полем, височів ліс. Якщо Гачилівка десь поблизу, то, скоріш за все, в тому боці. До того кінця села я і вирішив дістатися, розраховуючи, що дорогою знайдеться хтось, з ким я міг би зав’язати розмову і про щось довідатися. Кілька разів зустрічав жінок, які підозріло зиркали на мене, безпомильно розпізнаючи в мені приїжджого. Тут мешкали прості люди, думки яких, як правило, написані на обличчях. Тому я все більше сумнівався, що знайду когось відвертого. Та я помилявся, навіть не підозрюючи про несподіванку, що чекала на мене. Хати траплялися дедалі рідше, а біля вузенького каламутного потічка з’явилася велика дерев’яна споруда. За кількістю розкиданих поруч з нею обрізків дощок вгадувалася пилорама. А те, що мені довелося почути за кілька хвилин, подіяло, наче грім серед ясного неба, і викликало в мене напад божевільних радощів.

— Зенько, курча мать! Скільки я просив не розкидати по рейках отого дрантя або хоча б прибирати! — горлав хтось за перекошеними розчиненими ворітьми нашою, рідною. — Я ж тебе як людину просив! Дограєтеся, хлопці, дограєтеся, що хтось капітально потравмується…

Першої миті я остовпів, а далі мало не побіг у розчинені ворота, наче боявся, що той, хто щойно так голосно сварився, міг кудись зникнути. Там стояло четверо чоловіків. На мене, що так зненацька заскочив досередини, всі раптово озирнулися, а той, хто щойно горлав, напевно, старший, не дуже привітно кинув мені з жахливим українським акцентом:

— А тебе чево?

— «Чєво-чєво…» — передражнив я. — Почув несподівано, що свої, та й прибіг! Хлопці, ви звідки тут узялися?

— Ми-то знаємо, звідки, а ось ти звідки такий?

— Та я щойно приїхав… — переводячи подих, я присів на купу дощок. — 3 Франківщини я. До речі, звати Юрієм. А ви що, працюєте тут?

— Таж бачиш, не гуляємо, — відповів той самий невисокий вусатий чоловік середніх років.

Виявилося, що всі вони зі Львівщини і вже другий рік працюють тут за контрактом, вахтовим методом. Вусатого звали Петром, і він справді був у них за головного.

— Ну, мужики, мені вас сам Бог послав, — від душі сказав я. — Розумієте, я також працював тут п’ятнадцять років тому і тепер приїхав розшукати одну людину. Уявіть собі — нікого тут не знаю, навіть не уявляю, з чого починати. Хлопці, ви хоч дозволите у вас сумку лишити і переночувати? Гадаю, що буду тут кілька днів. Ну, самі знаєте, зі своїми воно якось спокійніше…

— Та ради Бога… — сказав вусатий, який на той момент уже трохи зм’як.

Інші мовчки виказали згоду.

— Але май на увазі, — попередив Петро, — роботи в нас немає. Ми, як то кажуть, тут усі при своїх інтересах, отож зразу попереджаю, мусиш розуміти.

— Та здалась мені ваша робота! — відповів я. — У мене і своєї вистачає. Мені б тільки куток на ніч. Та, може, що порадите. Ви ж, кажете, другий рік тут…

— А кого ти шукаєш? — запитав молодший, чорнявий, як виявилося, той самий Зеник. — Може, ми знаємо?

— Може, й знаєте, — сказав я. — Був тут, у селі, такий старший уже чоловік, Мішка на прізвисько «шаман». Мішка-шаман. Не чули?

Я з надією подивився на них. Вони майже одночасно знизали плечима: — А що він тут робить? Як його прізвище?

— Не знаю, — сказав я. — Мішка-шаман, ось і все.

Як я міг, я описав його зовнішність, додавши при цьому, що знаю, ніби він уже помер.

— То кого ж ти шукатимеш? — здивувався Петро.

— Того, хто може про нього розповісти. Розумієте, ще тоді в мене були з ним деякі справи, і тепер мені конче потрібно дещо про нього дізнатися.

— Ну, просто детектив, — зауважив Петро. — Не знаю, що тобі й порадити. Розпитаєш у селі. А давно він помер?

— Близько півроку, — сказав я. — Не чули — тут ніби пожежа якась сталася? Корівник чи свинарник згорів. Казали начебто він там і загинув.

— А, було, було! — погодилися хлопці. — Пам’ятаєте? Ну, восени! Казали щось таке. Це на іншому кінці села. Ти знаєш, справді казали, ніби там хтось згорів!

— Ти посидь тутечки біля хлопців, — сказав Петро. — Зараз повинен один мужик підійти, він з місцевих. Вони нас деревиною забезпечують. От у нього і розпитаєш, гадаю, він у курсі. А я зараз також повернуся, тоді й заведу тебе, де ми живемо, лишиш сумку. Ти як, їв щось чи ні?

Схоже, суворий Петро зовсім подобрішав.

— Дякую, — сказав я, — їв. А не чули ви часом про таке село — Гачилівку, покинуте село. Є десь таке поблизу?

Вони всі знову знизали плечима. Про наявність покинутих сіл навколо їм доводилося чути, але такої назви, як Гачилівка, вони не пам’ятали.

Петро пішов у справах. Зеник, зітхнувши, запустив пилораму, а я, примостившись на купі свіжих дощок, під звуки пилок та пахощі живиці налаштувався чекати місцевого постачальника деревини.

За годину в приміщенні пилорами з’явився високий гостроносий мужик з якимось лисячим поглядом та виразом обличчя. Зеник вимкнув агрегат, і вони хвилин з двадцять щось обговорювали, а потім земляк махнув рукою, запрошуючи мене.

Я підійшов, і місцевий мовчки на мене витріщився.

— Значить, ось так, Васюхо, — сказав Зеник. — Це наш земляк, приїхав сьогодні. Він тут у вас працював, понад десять років тому, а тепер хоче про щось розпитати, заради того й приїхав, і навіть не знає, до кого звернутися. Ти вже поможи йому розібратися.

Той закивав головою і на його обличчі з’явилася цікавість.

— Ви знали такого — Мішку-шамана? — запитав я. — 3 Гачилівки, покинутого села…

Вираз його обличчя став ще хитрішим:

— Був тут такий, тільки спізнився ти, паря. Згорів він. Пожежа була тут. Так що…

Пилорама знову запрацювала, і ми, вийшовши назовні, всілися на деревину.

— І що, давно він тут у вас мешкав?

— Зо два роки, напевно, буде вже, — відповів Васюха. — Ходив тут, тинявся селом, як примара. Щодня п’яний…

— І як же він тут жив, що, хату мав?

— Та яку там хату? Взагалі, тут кілька людей живуть з Гачилівки, то він біля них так і перебивався. Все більше в бабки однієї жив — у Прохорівни, це тут не так далеко.

— А чого ж він перебрався сюди? — запитав я. — Скільки жив у Гачилівці, вже давно усіма покинутій, і ось раптом…

Васюха знизав плечима:

— А хто його зна? Казали, що він там зовсім вже один лишився, от якось на зиму і перейшов. А ти коли тут працював? Я чогось тебе не пригадую.

— Я працював не тут, а біля Гачилівки, в складі бригади десятого РСУ, тепер уже четвертого. Електролінію ми там прокладали. До речі, дорогу зробили вже? Не знаєш часом?

— Ага, зробили… — він посміхнувся. — Наступного тисячоліття хіба що зроблять. Закинули, як неперспективну. Тепер у нас тут інші підходи починаються.

— Тепер кругом інші підходи, — сказав я. — А коли він загинув, не пам’ятаєш?

— Ну, напевно, з півроку тому, — сказав мій співрозмовник. — Хоча, якщо бути точним, ще немає. В жовтні, наприкінці. Якраз перший мороз був. Точно! Як зараз пам’ятаю — остання субота жовтня.

Дивно, остання субота жовтня. Як він так запам’ятав? Напевно, щось мав того дня. А останньої неділі листопада розпочалося зимове полювання, і я побачив пса. Рівно через місяць після смерті Мішки-шамана…

А той, з лисячим обличчям, уважно дивився на мене, намагаючись зрозуміти, що я там вираховую.

— А як же то сталося, чого він там був, у тому корівнику, під час пожежі? — запитав я.

— Як чого? — не зрозумів Васюха. — Тепло там, сіно. Ще й, напевно, мужики з колгоспу, з жалощів, скляночку налили, ось він і ліг поспати. А за той час корівник і загорівся. А чого ти розпитуєш? Тобі-то яка різниця? Згорів він — і все. Немає його.

На таке в мене була заготовлена потрібна легенда.

— Та, знаєш, — сказав я, — ми з ним мали деякі справи. Щось він обіцяв мені зробити. Ось я і гадаю — може, встиг?

— І що ж він мав зробити? — не зрозумів Васюха.

— Він казав, наче має деякі надприродні здібності, зокрема щодо передбачення погоди. Я, взагалі учений, метеоролог. Якраз цікавлюся такими питаннями, навіть наукову роботу пишу. Ось він і обіцяв зібрати мені деякі дані за десять років. Я думаю, може, що й залишилося?

Васюха недовірливо подивився на мене:

— Ти що, паря, брєдіш? Які дані? Та він алкаш був чорний! Яке передбачення? Та він, напевно, й двох слів на папері не напише…

— Ну, писати, припустімо, він умів, — заперечив я. — Це вже ти загнув. А про погоду — так я ще тоді переконався, були в нього такі здібності. І повинен був він писати для мене зошит.

Васюха покрутив пальцем біля скроні й сказав:

— Ну ти, паря, даєш… Не віриш мені — в кого хочеш запитай.

— А можна з тією Прохорівною перебалакати?

— Звичайно, — він указав на стежку. — Підеш нею. Он, бачиш, — видніється? Це в нас Гачилівський «мікрорайон». Там запитаєш.

— А сама-то Гачилівка далеко? — запитав я на прощання.

— Кілометрів з десять, — він махнув рукою, показуючи напрямок. — Тільки немає там уже ніякої Гачилівки. Тайга — і все.

— Як, тайга? Ну, позаростало кущами та бур’яном, припустимо, але ж відшукати можна? Будинки-то стоять!

— Які будинки? — Васюха похитав головою, дивуючись моїй необізнаності. — Порозвалювалося все та зогнило давно вже.

— Що, і хата Мішки-шамана?

— Кажу ж тобі — все! Кілька років тому мужики наші ходили на промисел, то один ногу поламав, якраз у тих місцях. То вони хотіли було в якійсь напіврозваленій хаті розпалити й перебути ніч та завірюху, а потім того саньми забрати. І що б ти думав — жодної хати не знайшли! Все повалилося. Роки, час… Тільки у колодязь один упав, то ще і його довелося витягати. Уяви собі — зруби порозвалювалися, а діри зяють, тільки травою позаростали. Не доведи Боже!

— Що ж, дякую за пояснення.

Я подав Васюхі руку на прощання і пішов стежкою у напрямку «мікрорайону», відчуваючи спиною хитрий та чомусь підозрілий погляд.

Прохорівна виявилася не настільки старою, як я собі уявляв. Літня жінка з повними руками, в хустці та фартусі. Характерне для тутешніх місць занадто просте обличчя, ніби Господь Бог пошкодував часу на тонкощі й конкретні риси, а виконав його загалом.

Привітавшись, я пояснив, чого прийшов, пославшись на Васюху, майже як на свого знайомого.

— Немає вже Мішки, — вона махнула рукою. — Скоро рік буде…

— Як рік, казали ж, що восени загинув, у жовтні?

— Може, й так. У мене вже пам’ять погана.

— Бабцю, а розкажіть мені про нього. Ми з ним свого часу добре зналися, — і я виклав їй ту саму легенду про нашу з ним домовленість щодо досліджень погоди.

Вона недовірливо дивилася на мене, поки я розповідав, а потім сказала;

— Взагалі-то він не був поганою людиною, так, просто «дурна голова». Хоча як була ще Гачилівка, то він і в колгоспі працював, столяром.

— А в Гачилівці він давно жив?

— О… він сам звідти! Від народження. І батьки його гачилівські. Мати, правда, рано померла, батько його виховував. Так і виховав непутящого.

Прохорівна й далі методично викладала мені біографічні дані Мішки-шамана, які, скоріш за все, не мали для мене значення. Проте я був задоволений, що хоч хтось тут розговорився, і не перебивав її.

— Бабцю, ну а як він там жив, ще у Гачилівці? Може, яке господарство тримав?

— О… Синочку, яке господарство? Пив він непробудно! Не було в нього господарства.

— Що, навіть пса не мав?

Вона здивовано подивилася на мене:

— Пса? Де б я таке пам’ятала? Може, й мав якого…

— Прохорівно, а тоді, як я був у Гачилівці, ще п’ятнадцять років тому, здається, був у нього чорний пес, великий…

Вона з сумнівом подивилася на мене і похитала головою:

— Це ще й я тоді там жила. Не було такого пса. Це він коли напивався, то любив придурюватися — казав, наче за ним чорний пес ходить. Оце і я чула. Але це він так… Чого не наплете мужик, коли п’яний? Він як не пив, то й по господарству, бувало, допоможе, дров мені наколе, двері полагодить. Тепер і дров нікому наколоти… Що буду казати — не маю чим йому дорікати. А коли п’яний, щоб коли буйствував, руку на мене або на когось іншого підіймав — то ніколи. Не любили його за дивацтва, які він сам собі понапридумував. Усілякі там закльони… Зайду, бувало, а він щось там шепоче, руками водить, наче чаклує… Так і прозвали люди — Мішка-шаман. Знаєте, вам я скажу, — Прохорівна раптово нахилилася до мене, змовницьки озирнулася. — Я бачу, що ви непогана людина. Вам я розповім. Тільки ви нікому не кажіть, що це від мене почули. Є тут такі, що його дуже не любили. Одного разу його отруїти хотіли. Так-так, отруїти! Івашка Губін та його брат. Це вони! Коли приходили рік тому і пили разом з ним, то, я гадаю, чогось йому домішали. Вночі йому так погано стало, думала — помре. Це тільки вони. А то чого ж, він скільки пив, нічого йому не робилося? І їм також нічого! А Мішку — так приходила «фершалка», кликала «швидку допомогу», забрали його до лікарні, аж до Уренгоя! Ледве врятували там. Весь порізаний був! Отаке сталося тоді. Сам Івашка після того відразу поїхав кудись, казали, що на Крайню Північ. Злякався, напевно. А брат його — Тимофій залишився і зараз у селі живе. То, може… — вона ще ближче схилилася до мене, — то, може, і корівник не сам загорівся? Я вже не раз думала! Тимофій якраз там і робив!

Прохорівна нарешті розігнулася і подивилася на мене, стурбована та перелякана, напевно, усвідомлюючи, що наговорила зайвого.

— Не турбуйтеся, Прохорівно, — сказав я, — я нікому не скажу. У мене тут зовсім інакші справи.

Голова моя від усього цього почала йти обертом. Я відчув, що поступово грузну в проблемах покійного Мішки-шамана, тоді як повністю зашився у своїх власних. Але я приїхав сюди для того, щоб визначити, чи не пов’язані якимось чином наші з ним проблеми. І негативний результат у даному разі, як то кажуть, також був би позитивним. Тому мені належало якнайприскіпливіше розібратися і в його проблемах.

— Давайте, Прохорівно, я вам дров наколю, — сказав я, знімаючи куртку.

За спокійною роботою я розраховував розворушити своє мислення, а симпатія, що виникла до цієї жінки, робила цей процес приємним. З вигляду, з яким вона сприйняла мою пропозицію, я зрозумів, що остаточно можу записати її до своїх союзників.

Погода була ясною та тихою. У весняному, ще прохолодному повітрі пахло підсохлою прілою травою, селом та лісом, який височів поруч. Лісом, що стояв наді мною суворо, тихо й нерухомо, ховаючи десь далеко, у своїх хащах, рештки Гачилівки і таємницю Мішки-шамана, яку я і розраховував витягти з-під тягаря часу.

Сухі дрова колоти було легко. Робота приємно розігрівала і навіть підіймала настрій. Прохорівна пішла до хати приготувати щось на вечерю, а це, враховуючи проведений на ногах день, також було не зайвим. Я намагався аналізувати почуту інформацію. Що вдалося з’ясувати? По-перше, одне, і зараз найголовніше: всі зібрані за останній час дані свідчили про те, що ніякого чорного пса, тобто справжнього, живого, в діда Мішки не було і коли він говорив, що за ним ходить чорний пес, то мав на увазі не матеріального пса. Це вже було щось! Я нарешті переконався, що мій випадок не єдиний. Таке вже з кимось було! Але що це — окремі схожі, можливо, ідентичні випадки? А може, це один випадок? Тобто, висловлюючись інакше, — це один і той самий пес? І як не запідозрити це, враховуючи, що він зник в одному місці і з’явився рівно за місяць в іншому? Як не думати про це, зважаючи на існування зв’язку в минулому між його «господарями»? Я відчував, що на правильному шляху. Але джерело інформації несподівано закінчилося. Прохорівна була людиною, яка найближче знала діда Мішку. Напевно, вона розповіла мені все. Ну, буде ще, звичайно, розмова за вечерею, і після того, хай би як я не тероризував її, навряд чи вдасться витягти з неї щось свіже, цінне для мене. А інше джерело, звідки міг би почерпнути ще якісь дані, не спадало мені на думку. Навряд чи хтось із селян зміг би розповісти про Мішку-шамана більше. Що ж далі? Як діяти? Напевно, доведеться з’їздити до Уренгоя і переговорити зі Світланою по телефону, порадитися. Думку ж, яка напрошувалася сама, весь час висіла наді мною і «наривалася» на реалізацію, я намагався відігнати. Але вона приходила знову, особливо тоді, коли мій погляд прикіпав до сірого у млі весняного лісу. Вона мені вкрай не подобалася. Ба навіть викликала жах. Я не хотів, дуже не хотів іти у Гачилівку.

Від крайніх дерев непомітно відокремилася постать людини, яка рухалася у напрямку села. Чоловік, чималий на зріст, у брудних чоботях, куфайці та кашкеті, ніс за плечима рушницю. Коли він порівнявся з садибою і проходив поруч, я побачив здоровезного глухаря, причепленого до невеличкого заплічного мішка. Мимоволі я вийшов з воріт і, привітавшись, підійшов до нього.

— Здоров, коли не жартуєш, — відповів він.

Його широке обличчя по самі маленькі очі заросло не менш як триденною світлою щетиною.

— Пробачте, — сказав я, — ніколи не бачив справжнього глухаря, отак, у натурі. Можна подивитися? Ви знаєте, я також мисливець, але в нас глухарі не водяться, тільки у книжках доводилося читати.

— Ти чьо, прієзжий, штоль? — запитав він, повертаючись до мене так, щоб я бачив здобич. — Аткєль прібил?

— З України, — відповів я, перебираючи глухарине пір’я та розправляючи крила. — Як ви його? На токовищі? Як у книжці, напевно: ранок, туман, він токує, а ви підкрадаєтеся…

— Еге ж, на токовищі. Хоча, які тепер токовища, от раніше…

— І далеко довелося йти? — Я виразно глянув на його брудні чоботи.

— Кілометрів з десять.

Потрібна тема нав’язувалася сама.

— А де, в якому боці? Може, біля Гачилівки?

— Ще далі. До Гачилівки вісім. А ти що, місця тутешні знаєш?

— Та яке там — знаю… Так, бував колись. Працював на електролінії, там, де мали дорогу робити. Знаєте?

Він кивнув.

— А приїхав чого? — запитав чоловік, витягаючи цигарку. — Мабуть, років з десять минуло, як будівництво траси закинули.

— А, так… Не маю що вдома робити. Гадав, може, який заробіток знайду. Тут он і хлопці наші працюють, але роботи, кажуть, зайвої не мають.

— Робота… — він зітхнув. — Робота є, скільки хочеш. От платити за неї нікому — це вже інша справа. А які, кажеш, хлопці, з пилорами? Знаю.

Я сумнівався, чи варто розпитувати його про Мішку-шамана, і, збуджуючи до себе нездорову цікавість, стояв, розправивши крило глухаря, і милувався ним.

— Що, подобається? Хочеш — продам, — несподівано запропонував він.

— Навіщо він мені? — я розгубився від несподіваної пропозиції. — Що я з ним тут робитиму?

— Як що? Та в ньому кілограмів шість м’яса! Ти чьо? А кажеш — мисливець… Глянь, який красень!

Він відчепив здобич і обтрусив, надаючи товарного вигляду. Глухар був справді розкішний.

— Дякую, — сказав я. — Однак він мені зараз не потрібен. А вам що, не шкода продавати? Я, повірте, свою чесно здобуту качку ніколи б не продав!

Довелося пояснити йому, що в місцях, де проживаю я, полювання не є джерелом здобутку м’яса, оскільки кошти, витрачені на дозвільну систему та боєприпаси, за відносної обмеженості запасів дичини роблять його лише своєрідним спортом, захопленням. Це було для нього більш ніж дивним. Зав’язалася розмова. Для солідності я показав йому і свої мисливські документи.

— Ну, ти даєш! — здивувався він. — На себе — аж два документи, на зброю — окремий, а це що? Контрольна картка здобутої… Не зрозумів, у вас що, кожну застрелену качку треба записувати? Ну-ну… Розповім мужикам — не повірять. Просто як снайпер на війні! Що, може, й на пса документ маєш?

— І на пса мав, — відповів я. — Тільки загинув мій пес, під машину потрапив.

— Ну, це шкода, — погодився він. — Цінний пес — річ необхідна. Н-да… І що, за все це платиш? І б’єш дві нещасні качки за день, та й то, якщо пощастить…

— Аякже…

— От дивак, — сказав він, — то чого ж ти ходиш?

— Для задоволення… — я знизав плечима.

— А… — протягнув він. — Були тут такі — мужики розповідали, — восени прилетіли якісь німці до центрального мисливського господарства, заплатили п’ять тисяч доларів, застрелили з вишки ізюбря і полетіли назад. Забрали тільки роги! Усе м’ясо лишили. Уявляєш собі? Також, видно, для задоволення. Паря, ти прикинь — п’ять кусків зелених за саме задоволення! То і ти в себе там щось схоже робиш? Глухарів у вас немає, ізюбрів, напевно, також, то ти від качки собі дзьоб лишаєш на пам’ять, а м’ясо не їси…

Він засміявся.

— М’ясо їм, — сказав я. — Це вже ви перебільшуєте.

— Ну то купи глухаря!

Обличчя його раптово палахнуло радістю, наче він вигадав щось геніальне:

— Слухай, а давай я влаштую тобі, як німцям! Полювання на токовищі! Як ти там казав — тумаа-а-н, і глухар токує… Га? Для задоволення. Ну, п’яти тисяч зелених ти, мабуть, не маєш, та й глухар — це не ізюбр, але… — він подивився догори. — Во! За п’ять тисяч «дерев’яних» заведу тебе на місце. Погодься, це ж копійки! А там уже все від тебе, як то кажуть… Побачим, який ти мисливець!

Я вагався лише мить. Випадала нагода в надійному супроводі потрапити до Гачилівки і повернутися назад. Мені конче потрібно було потрапити в хатину на краю колишнього села і, можливо, в сарай, де свого часу стояла циркулярка, або в те, що від них залишилося. Справді, ще за тих часів ці будівлі вже помалу розсипалися, а те, що розповів мені Васюха, робило мої шанси щось відшукати взагалі мізерними. Чи вдасться побачити там щось таке, що матиме для мене цінність? Не було ніякої гарантії, але інтуїтивно я відчував, що повинен туди потрапити. Напевно, це було останнє, що я міг би зробити тут, у Полхові, для виконання свого завдання. Простий, хоч і дещо грубуватий місцевий мисливець не викликав у мене особливої антипатії, хоч і не відмовлявся поглузувати з мене, та й міг виявитися корисним і в моїй основній справі. Що й казати — звільнившись хоча б на якийсь час від свого жахливого переслідувача, я хоч трохи вдихнув життя, дістав здатність сприймати щось інше, і мені схотілося… Може, ніколи в житті не буде в мене такої можливості потрапити на глухарине токовище, оспіване Аксаковим, Тургенєвим та багатьма іншими. Я знав, куди повернуся за кілька днів, і відчував свою перспективу у разі, якщо не зможу вчинити чогось радикального. Можливо, це глухарине полювання буде останньою радістю у моєму безтолковому житті? Я не міг собі відмовити.

— Згоден, — сказав я. — Умови контракту прийнято. Тільки бажано з часом не затягувати.

— Яке «затягувати»? — здивувався він. — От завтра й підемо. Лягай чимраніше спати. Зустрічаємося завтра ось тут о п’ятій ранку. Дам тобі свою рушницю… Звичайно, не «Зімсон» і навіть не МЦ, але глухаря свого застрелиш, обдереш пір’я та дзьоб на пам’ять, а м’ясо — ну гаразд уже, лишиш…

Він і далі глузував з мене. Напевно, це було в крові в усіх сибіряків.

— Не переживайте, — сказав я, — оцього вже глухаря я вам не лишу, хай би тільки вдалося.

— За це можеш не хвилюватися, — він уже пішов і на ходу повернувся до мене: — Запитай тут у кого хочеш — Тимоха Губін ніколи без глухаря не повертається.

Роззявивши рота, я мовчки дивився на широку спину, що зникала за кущами сусідньої садиби. Напевно, удача, яка супроводжувала мене від перших хвилин перебування в Уренгої, захотіла мене покинути. Щойно я домовився йти у гачилівську глухомань з людиною, яка, за версією Прохорівни, була вбивцею Мішки-шамана.

XVIII

Надворі ось-ось мало смеркатися. Я сидів за столом у невеличкій дерев’яній хатині та чистив картоплю у «шубі». Прохорівна також всілася навпроти, пригощаючи мене своїми звичайними наїдками. Щастя, що вона не вздріла через вікно моєї розмови з Губіним, інакше настрій у неї, безперечно, зіпсувався б. А так стара виглядала майже щасливою, оскільки цього вечора знайшовся хтось, хто спромігся наколоти дров та розрадити її самотність.

— І що ж, — запитав я, — дід Мішка так і не бував більше у Гачилівці після того, як прийшов звідти та оселився тут?

— Бував, — сказала вона, — спочатку ходив кілька разів, а потім покинув. Принаймні я не знала, щоб він бував там. От тільки недавно чогось туди поперся. Перед смертю, наче відчував щось. Казала я йому: «Ну чого тобі там треба?» Ні, пішов-таки. І не одужав ще повністю після лікарні — так ні, взяв і пішов. Кілька днів його тоді не було. Потім прийшов. «Ну, що?» — питаю. А він: «Та нічого». Ось і все. Дуже він тоді запив, як ото останній раз ходив туди. Ой, запи-и-ив… Все-таки шкода його, хоч і непутящий був. Одного разу каже мені, вже зовсім перед тим, як згорів: «Знаєш, Прохорівно, а давай я тобі новий дім покладу! Мені вже нічого не треба, а тобі згодиться». А потім почав плести щось про свої гроші, яких у нього багато. П’яний був… Ну звідки в нього гроші візьмуться? Я ж його змалку знала…

— А як його справжнє прізвище? — запитав я. — А то все Мішка-шаман, Мішка-шаман… Навіть негарно якось.

— Хаврюков, — відповіла Прохорівна. — Михаїл Хаврюков, а по батькові Іванович. З року він був або тридцять четвертого, або тридцять шостого, багато молодший від мене…

— Виходить, навіть шістдесяти не мав?! — відверто здивувався я.

— Не мав, — погодилася Прохорівна, — молодий ще був…

Час було збиратися. Я таки залишив сумку з речами в наших хлопців, про що тепер шкодував. Переночувати тут виглядало набагато зручніше, заховуючи й те, що завтра о п’ятій від її хатини я мав вирушати у гачилівську глухомань. Думки про це та про того, з ким я йтиму, викликали неприємний холод під грудьми та слабкість у ногах — відчуття, до яких я так звик останнім часом. Хтось із відомих учених назвав їх гімнастикою для нервів, вважаючи потрібними для людини. Але в такій кількості вони вже не тягнули на гімнастику — це була праця на знос. Навряд чи варто було всерйоз сприймати припущення Прохорівни стосовно до Тимофія Губіна. Чого не наплете язик старої переляканої баби? Хоча, з іншого боку, можна припустити, що селом свого часу справді ходили такі чутки, а диму без вогню, як відомо, не буває. В будь-якому разі, з Губіним тепер треба бути насторожі, щоб він не дізнався про моє зацікавлення Мішкою-шаманом. Як це зробити, я поки що не знав.

Я дуже шкодував, що залишив у земляків сумку з речами. Адже зараз я повинен був вийти з хати у весняний сірий морок безлюдної околиці села і попрямувати у бік хатини, де проживали Петро зі своєю бригадою. Це недалеко. Якщо піти швидко, то навіть не зчуєшся, як будеш на місці. Але, відійшовши кілька кроків та занурившись у липку темряву, я обов’язково озирнуся. Що я там побачу? Як і належить, ще чорніший від неї силует зі знайомими обрисами своєї другої тіні? Невже? Невже таке можливо? І що тоді? Що тоді робити?

Попри всі доводи Світлани, я знав одне — будь-який пес, чи то натуральний, чи то нематеріальний, хай який би він був, не зміг би миттєво перенестися за мною сюди, за тисячі кілометрів. Цього усвідомити я не міг. Зустрітися тут зі своєю другою тінню означало для мене одне — мій «дах» зовсім поїхав і я не сповна… Тоді вже можна не тріпатися і остаточно заспокоїтися. Напевно, так зробив свого часу і Мішка-шаман. Усвідомлення цього виглядало жахливіше, аніж зустріч з будь-якою нечистю, з будь-яким невідомим явищем. Тому, божеволіючи від думки, що це випробування зараз все-таки доведеться пройти, я пропускав повз вуха останні теревені Прохорівни. Вона ж, у свою чергу, товклася поруч, похитуючи головою, і, не помічала, що коїлося зі мною. Напевно, їй ніколи не доводилося бачити людину, яка готувалася підписати собі вирок.

Раптовий звук примусив мене здригнутися. У вікно несподівано постукали, гучно та по-свійськи. Прохорівна вийшла у сіни, і вже звідти почулися голоси. До хати, пригинаючись у дверях, зайшли Васюха, а за ним і Петро.

— Ну, ти застряг, земляче! — сказав Петро. — Бачу, тебе добре приймають! Не те, що нас! Пам’ятаєте, тітонько, як ви не хотіли нам лопати позичити минулого року, щойно ми приїхали?

У відповідь Прохорівна замахала на нього руками, доводячи, що я їй і дров наколов, і розважив, а лопату вона їм все-таки дала. Втім, обоє говорили жартома.

— Ну, все розвідав, що потрібно? — запитав мене Петро.

— Принаймні тут — усе, — відповів я.

— Що, і зошит з нотатками знайшов?

Васюха також не гребував найменшою можливістю підколоти мене, та я вже до цього звик, лише тепер, напевно, зрозумівши, якою помилкою свого часу виявилася безглузда бійка з Сашком Гессленгом. Тому лише відповів, що ще не вечір.

— Ну, давай, збирайся, — сказав Петро, — бо ми по тебе прийшли. А то ще сам заблукаєш. Хлопці вже вечерю зготували, напевно, думають, що ти щось виставиш за приїзд, а як ні, то вони можуть і самі виставити.

— Ти що, я сам, — відразу заперечив я, радіючи, що вони позбавили мене випробування, яке вже здавалося неминучим.

Я вдягнув куртку, попрощався з Прохорівною і вийшов за ними у темряву.

А вечеря й справді давно була готова. На незграбному кривуватому, але великому та міцному столі височів казан під кришкою, від якого дуже смачно пахло. Тут же стояла відкрита банка консервів, розрізана здоровезна чорна хлібина, квашені огірки та дещо інше. Привітавшись, я витяг із сумки завбачливо прихоплену з собою сувенірну літрову пляшку «Української з перцем» і виставив на стіл, що викликало справжні овації моїх земляків. Це й стало сигналом до вечері, й усі, включаючи Васюху, миттєво опинилися за столом. А після кількох чарок вищезгаданого еліксиру навіть мені життя почало здаватися кращим, аніж було насправді. Отож, напевно, Мішка-шаман і мав рацію, регулярно вживаючи ці «ліки від пса».

За розмовами з’ясувалося, що бригада Петра працює і в іншому селі, кілометрів за сорок звідси, ще одна — в Уренгої. Вахтовий метод дозволяв людям три місяці працювати тут, а потім три місяці відпочивати дома — на заміну їм приїжджали інші, — і давав непоганий заробіток. Сам Петро жив в Уренгої і мотався постійно від однієї бригади до іншої, організовуючи справи.

— Дивись, — казав Петро, — ти ніби непоганий мужик. Зараз, припустимо, роботи немає, щоб тебе взяти, а за два-три тижні щось і з’явиться, подумай. На теперішні часи, це зовсім непогані заробітки, та й роботодавець солідний — компанія експортує деревину! Гарантія, що завтра-післязавтра справа не заглохне.

На це я тільки ввічливо відмовлявся.

— І коли ж ти назад? — запитав Зеник.

— Гадаю, післязавтра, — відповів я. — Завтра тут дещо планую, потім просплюся, відпочину і зранку на Уренгой.

— А що завтра збираєшся робити, якщо не секрет? — запитав Васюха.

— На полювання хочу сходити, — повагавшись, відповів я. — Обіцяли мене тут на глухаря взяти. Не був ніколи, тільки в книжках доводилося читати.

— О, а ти що, мисливець? — здивувався Васюха. — Що, і рушницю маєш?

— Тут, звичайно, не маю, а вдома аж дві. І міжнародне посвідчення…

Задля солідності знову ж таки довелося витягнути і показати свої документи. Про плани щодо Гачилівки я вирішив більше не згадувати. Документи з цікавістю розглядали всі, а потім Васюха запитав:

— І хто ж тебе бере з собою?

— Губін, — відповів я. — Тимофій.

— А… — Васюха несподівано замислився. — І де ж ти його надибав?

— У Прохорівни.

У цього Васюхи завжди був такий вигляд, ніби він щось підозрює. Недарма риси його обличчя чимось нагадували лисячі, та разом з тим простота так і перла з нього. Якби він був справжнім лисом, напевно, зумів би якось не виставляти цього назовні. Побачивши, що хлопці повечеряли і збираються помалу вкладатися, Васюха розпрощався і пішов додому. А мені показали вільне ліжко, і я також почав влаштовуватися на ніч.

— Слухай, Петю! — раптом згадав Зеник. — А ти чого мовчиш, привіз мені те, що обіцяв? Я й забув зранку тебе запитати…

— Ой, та привіз! Більше не маю про що думати! На.

І він дав Зенику маленьку жовту коробочку, схожу на упаковку від фотоплівки. Той відразу розкрив її і витяг маленькі блискучі патрони, схожі на пістолетні.

— Чим би дитя не тішилося… — зітхнув третій — Ігор, відвертаючись до стіни.

Четвертий на той час уже міцно спав. А Зеник із задоволеним виглядом витяг зі свого рюкзака пістолет і почав приміряти патрони.

— Дивись, тільки не встрель тут випадково, бо всі почадіємо, — пробуркотів Петро. — Я тебе тоді розрахую.

— Не бійсь…

Патрони виглядали незвично, напевно, пістолет був газовий. Я підсів до Зеника, а він із задоволенням покрутив зброю в руці. Пістолет гарно виблискував рівними гранями воронованого заліза. Непевно, іграшка йому подобалася.

— Що, газовий? — запитав я.

— Еге ж… А виглядає як бойовий. Скажи?

— Тобі б ще бойового… — і далі буркотів Петро.

— А що, тільки тобі?

— Мені положено. Та й я не трушу ним попід носом у всіх підряд, а використовую за призначенням. А ти — як та дитина… Хоча, треба сказати, — Петро повернувся до мене, — раз і він виручив. Тут минулого року якось п’яні мужики заявилися з сусіднього села — громити когось хотіли, але поплутали та й до нас завалилися. То Зеник навіть раз стрельнув тоді, потім переживав, чи не влучив у кого.

Петро засміявся.

— Я скромно мовчу, — сказав Зеник.

Петро також ліг спати, а ми з Зеником ще з годину теревенили, доки я не глянув на годинник.

— Ну, добре, — сказав він, — пішли ще перекуримо, та й спати. Тобі взагалі давно вже час, бо не встанеш.

І ми вийшли на ґанок. Вечір видався холодний. На небі виясніло, і місцями проглядали зорі.

— А в нас, напевно, вже скоро цвістиме, — зауважив Зеник.

— Вже починає, — сказав я.

Ми помовчали, випускаючи дим.

— А пістолета де ти взяв? — запитав я його.

— Васюха привіз, — відповів він просто. — Там, в Уренгої, такого добра навалом. Навіть бойовий можна купити. А цей — так, дрібниці. Хоча, знаєш, на близьку відстань все-таки зброя. Я тоді раз стрелив — швидко порозбігалися. Потім навіть дільничний приходив…

— А він що в тебе, легально?

— Ти що, звідки? Так, тримаю про всяк випадок. Вертатимуся додому зовсім — залишу або продам комусь. Літаком не провезеш. От у Петра все легально. Йому шефи зробили. Він часом при грошах, то для охорони не завадить мати. В нас тут, між іншим, всяке буває. Он рік тому напали на інкасатора. Баба везла гроші на весь полховський колгосп. Отак собі просто зупинили й забрали. То тут хоч без жертв обійшлося, бо вони самі все повіддавали. А перед тим, як ми приїхали, у сусідньому селі взагалі хтозна-що робилося! Інкасатора та охоронця застрелили. Ну, там і господарство солідніше, як тут. А цей, ти що думаєш, — він покрутив пістолет на пальці, — усього шістдесят баксів і коштує.

— Ну, у вас тут просто «дикий захід», — здивовано сказав я.

— Не захід, а схід, — зауважив Зеник. — Захід — це в нас, і, погодься, порівняно з тим, що тут, виглядає він цілком цивілізовано.

— Слухай, Зенику, — нарешті наважився я. — В мене тут така справа: йду я завтра, як уже казав, у подорож. Ти що думаєш, мені того глухаря треба? Мушу я потрапити до Гачилівки. Кров з носа — мушу. Збираюся там від’єднатися від свого проводжатого, якщо він не схоче гачка зробити, і все-таки заскочити туди, пошукати покинуту хату отого Мішки-шамана. Позич свою іграшку, га? Мені у тій глухомані спокійніше буде. А я повернуся — віддам. Хочеш — залишу тобі документи, хочеш — гроші, скільки там він коштує, словом, не пропаде він. То як? Виручиш?

Зеник пом’явся, знизав плечима і спитав:

— А ти що, там щось таке задумав? Гляди, щоб не залетів десь. Тут ніхто з тобою панькатися не буде, чужа держава тепер, нікому нічого не доведеш, у разі чого…

— Знаю, — сказав я. — Нічого я такого не задумав. Просто мушу туди потрапити й подивитися. Не переживай.

— Мені-то чого переживати? — сказав він. — На, бери. Гроші залиш. Я собі новий замовлю, якщо раптом загубиш…

Я поклав пістолета в кишеню, і ми пішли спати. Вже у кімнаті Зеник щось витяг з рюкзака і простяг мені. Це виявилася дуже зручна шкіряна кобура через плече.

— Дивись, — сказав він, — загубиш — я грошей не поверну.

— Що ж, — сказав я, — повертатимуся в такому разі не літаком, а пішки.

Це була більша частина моїх заощаджень. Я ліг, не роздягаючись, і заплющив очі, розуміючи, що не завадило б зараз миттєво відрубатися і поспати цих п’ять з половиною годин, що залишалися до ранку. Будильник на столі давно почав відлік. Пістолет Зеника, навіть такий, зігрівав кишеню, і я почувався спокійніше і впевненіше. Сон насувався на мене. Наостанок схотілося згадати щось приємне. Я зробив невеличке зусилля і… опинився на кухні з квітами.

XIX

Електрична лампочка, що висіла на ґанку будинку, де жили мої земляки, непогано освітлювала шлях аж до повороту. Петро прокинувся разом зі мною і увімкнув її, щоб мені зручніше було дістатися. Зараз я обмину якусь садибу, а кроків за сто вже хата Прохорівни і паркан, де я зустрівся з Губіним. Нерви були напружені, адже я не уявляв, що чекає мене сьогодні. Наді мною височів блідий місяць. У нас він завжди жовтий, навіть якщо надворі зимно, а уренгойський місяць чомусь мав сірувато-синій відтінок, хоча, можливо, це тільки здавалося. Я вирішив будь-що пройти цих сто метрів не оглядаючись, розуміючи, що зараз доведеться зробити задля цього неабияке зусилля. Та, щойно минувши хату, при місячному сяйві я здалеку побачив постать, що сперлася на огорожу. Тимофій уже чекав на мене. Тепер не озирнутися стало взагалі важко. І я озирнувся. Позаду нікого не було.

— Ну що, йдемо? — запитав Губін.

— Звичайно, адже домовилися.

— Дивись, цілий день пролазимо, завтра без ніг будеш.

— Звиклий, — відповів я.

— Ну, гляди. А на ногах що маєш?

— Ґумаки.

— Чєво? Це що за ґумаки?

Довелося пояснити, що це гумові чоботи.

— А… Це добре. Глухар сирі місця полюбляє.

І ми вирушили. Губін швидко йшов попереду, а я намагався не загубити у слабкому місячному відблиску його широкої спини й водночас дивитися під ноги, щоб не зашпортатися. Судячи з усього, він знав ці місця, як свої п’ять пальців. Ми тримали добрячий темп і практично не повертали. Місяць плив над нами, зачіпаючи голі гілки дерев, іноді гублячись у густих верхівках ялин. Час від часу я подивлявся на компас, що прихопив з дому. Розуміючи, що таке тайга, — ми чітко тримали північно-західний напрямок. Це полегшувало мені завдання в разі потреби повертатися назад самотужки. Губін мовчки, не озираючись, ішов попереду. Напевно, він чув, що я не відстаю. Що в нього на гадці? Цього я не знав. Хоча, до речі, не знав і він про пістолет під пахвою в людини, яка йде позаду нього, як і про думки, що бродять в її, тобто в моїй, голові. Цікавий мужик.

Ми йшли вже понад годину. Почало розвиднюватися. Тільки раз він озирнувся, змірявши мене байдужим поглядом.

— Що? — запитав я.

— Дивлюся, чи не загубився ще.

— Покажете мені ті місця, коли будемо проходити?

— Які місця?

— Ну, електролінію, дорогу почату. Я ж кажу, що працював там колись… Хотілося б глянути.

— А… Ми не йтимемо там.

— Як, ви ж казали, що то поблизу Гачилівки?

— Біля Гачилівки йтимемо, а дорога чотири кілометри вбік.

— А Гачилівку покажете?

— Покажу, — пообіцяв Тимофій і додав ходу.

Пройшли ще з годину. Зовсім розвиднілося.

Весняний ліс, який щойно звільнився від снігу, виглядав непривітно — сірі дерева, під ногами пріле листя, хмиз, місцями пожухла трава. Напевно, додавало враження і те, що був він чужим та незнайомим. У видолинках згустився невеликий туман. Місцевість пішла на схил, а дерева порідшали.

— Ну, ось, — сказав Губін зупиняючись, — он і Гачилівка.

— Де? — не зрозумів я.

— Ось, метрів триста, — він показав рукою, — бачиш, внизу, де гущавина, кущі? Ото там, недалеко за ними, вже стояли крайні хати. Тепер порозвалювалися.

— Напевно, я тут не бував, — сказав я. — Пам’ятаю, там, де ходив, було поле, ще знайшов повно коров’ячих кісток, а нагорі рештки від ферми, довга така споруда…

— А… то це на іншому кінці. Скотомогильник там був, а на краю села — ферма колгоспна, пилорама. А тепер самі хащі.

Ось він, і настав цей момент, коли я мав наважитися. Що ж, задля цього я й летів сюди, за чотири тисячі кілометрів. Наважитися завжди важко. Легше стає потім, коли розумієш, що зворотного шляху вже немає. Заким Губін говорив, я тримав у руках відламану від куща гілку і слухав.

— Ну, пішли, — сказав Тимофій. — 3 годину ще йти, трохи більше. А там уже й прислухатися почнем.

Зламану гілку я кинув на кущ, де вона й застрягла, і рушив уперед. Здавалося, Губін не звернув на це уваги. Він упевнено та швидко просувався вперед, переступаючи через повалений сухостій. Це був зручний момент. Гачилівка зникла з поля зору.

Зробивши незграбний рух, я «перечепився» об деревину, змахнув руками і, голосно вилаявшись, полетів на землю. Губін зупинився й оглянувся. Я лежав і стогнав, отямлюючись, а потім спробував підвестися, але скрикнув, коли спирався на праву ногу, і знову присів на землю.

— Що сталося? — він підійшов до мене.

— Чорт забирай, перечепився об суху гілку — і загримів!.. Зараз ідемо.

Я посидів кілька хвилин, потер коліно і спробував стати, але йти не міг. Спираючись щоразу на праву ногу, я імітував страшенний біль у коліні. Знову вилаявшись, я сів і оголив своє коліно. Схилився і Тимофій. Коліно виглядало нормально.

— Зараза, десь усередині такий біль, як стаю! І хруснуло там щось, мабуть, падаючи, я викрутив ногу…

Губін пошкріб голову.

— І що будемо робити?

Я знову спробував підвестися і йти, але він бачив, що мисливець тепер з мене ніякий. Тимофій сплюнув та вилаявся.

— Ну, ти ще гірший від німця, — сказав він. — Вони хоч ніг не повикручували. Охотнічкі… Візьми тільки у тайгу — маєш пригоди на свою голову.

— Гаразд, — сказав я, — ваші також у лісі ноги ламають, знаємо.

— Як це? — не зрозумів Тимофій.

— Як, як — просто. Чув я про той випадок, коли ваш мисливець ногу поламав у лісі, — Васюха розповідав. Отож не сваріться даремно, з ким не буває…

— Не чув про таке, — знизав плечами Губін. — Напевно, було вже давно і неправда. А з Васюхи такий мисливець, як з мене Валерій Леонтьєв. То що робитимем, іти можеш?

— Можу, — сказав я, — але не так хутко, як хотілося б. Болить дуже. А скільки туди, кажете, ще з годину?

— Десь так.

— А там скільки часу займе?

— А там як пощастить, можна й за дві години впоратися. Це свіже токовище, вчора я на ньому не був.

— І годину назад, — довершив я розрахунок. — Чотири-п’ять годин… Давайте так, щоб не вийшло, ніби дарма ходили. Ви собі стріляйте свого глухаря, а я тих кілька годин тут пересиджу. Нога трохи відійде, та й підемо додому. Сьогодні тепло, витримаю. Розпалю вогнище, сухостою вистачає. Тільки не забудьте забрати мене на зворотному шляху.

— Ну, добре, — сказав Губін подумавши. — Чекай тут. А як же домовленість? Пропало?

— Не пропало, — відповів я. — Куплю вашого глухаря. Ну, звичайно, і вам доведеться ціну спустити, адже це вже лише м’ясо… Ну, я ж не винен, що так сталося!

Буркочучи собі під ніс, він притяг до мене кілька деревин сухостою, розпалив вогнище і зник у хащах. Усе. Я залишився сам. Я сидів на сухій патилязі, притулившись спиною до стовбура, і ще чекав. Схоже, Губін сприйняв увесь цей театр за чисту монету, але міг, припустімо, щось забути і повернутися. Часу вистачало з головою. Мені здавалося, щоб не заблукати, найкраще обійти Гачилівку і вийти на поле поблизу ферми. Там, знову ж таки полем, я повинен був легко потрапити на той край, де жив Мішка-шаман, адже стежки, якою я йшов через село чотирнадцять років тому, безперечно, вже не існувало. Обійти з іншого боку виглядало ближче, але я боявся заблудитися.

Минуло півгодини. Губін не повернувся. Я підвівся і, перевіривши за компасом зворотний напрямок, рушив назад. Мені швидко вдалося відшукати свою зламану гілку і місце, на яке вказував Тимофій. Наблизившись туди, я побачив суцільну стіну кущів. Напевно, сам чорт з дияволом не розібралися б. При згадці про нечисть мимоволі довелося озирнутися. Я чекав того моменту, коли все похолоне всередині й опуститься кудись глибоко. Нічого не сталося. Я й далі стояв сам на краю гущавини, переминаючись, і не знав, який шлях обрати. Вирішив ризикнути. З півгодини можна було і втратити на те, щоб розвідати ближчий напрямок. А що як пощастить? Не залазячи в саму гущавину, я намагався просуватися якнайближче до її краю, вглядаючись поміж кущів, але нічого, окрім хащів, не бачив. Орієнтуватися при цьому — не проблема. Там — усередині — не росли великі дерева, лише кущі та відносно молода поросль листяних порід. Праворуч весь час височіли ялини. Так я і повинен був вийти на поле і десь там уже розпочати пошуки. Знову довелося іти вгору. Здавалося, цій глухомані не буде кінця-краю.

І ось несподівано я помітив, що відхиляюся від великого лісу. Зауважив це аж тоді, коли вперся у глуху стіну молодого березняку та осичнику. Верхівки ялин тепер проглядали майже ззаду і досить далеко. Напевно, якимось чином вдалося потрапити у місце, де кущі ставали рідшими, і я заблукав, занурившись просто у Гачилівку. Розвернувшись, я зібрався йти назад, але помітив, що у цих заростях таки є щось схоже на стежину. Хоча власне стежини там не було — просто кущі трохи розріджувалися. І я ступив ще зо два кроки. А далі стояла суцільна стіна, в якій можна тільки видряпати очі. Озирнувшись, я зрозумів, що зможу повернутися тим самим шляхом, і почав продиратися далі. Можливо, це була звірина стежка. Цікаво тільки, які лісові мешканці її проклали? Чи є тут небезпечні? Навряд. Вовк тепер уже скрізь тікає від людини, навіть у тайзі. Хіба ведмідь? Чи є вони зараз у цій місцевості, я не знав, а розпитувати в тутешніх і так мав про що. В будь-якому разі, і цей звір, мабуть, злякався би пострілів з газового.

В роздумах про ведмедів я побачив зліва щось рівне. Аби продертися крізь хащі, довелося докласти неабияких зусиль. Це виявилися залишки якоїсь дерев’яної будівлі, напевно, хати. Вся деревина пообростала мохом, купи тримався тільки один кут заввишки до моїх грудей. Нічого цікавого я там не побачив. А далі кущі знову утворювали суцільну стіну. Пригадалися розповіді про колодязі. Пролізши назад, я посунув далі. Все-таки це була стежка. Я чітко побачив надламану гілку. Кінчик її ще не підсох, отже, зламали її не так давно. Хто міг це зробити? Звичайно, не лис і не вовк. Якась важка велика тварина — може, дик або лось… І я далі продирався їхнім шляхом. Будь-якій звірині притаманна така риса, як цікавість, особливо до слідів людської діяльності. Лис, припустімо, переходячи поле, завжди підійде до стовпчика заметеної снігом дороги або покинутих серед поля уламків техніки, щоб подивитися та обнюхати. В цьому мені не раз доводилося переконуватися, читаючи сліди на білій скатертині нічної пороші. Напевно, й у цих хащах лось або могли прокласти свій шлях поблизу покинутих будівель, що тепер уже були для них безпечними. І хвилин за десять блукання у цій гущавині я знову побачив рештки хати в зруб. Цього разу пощастило більше. Збереглися аж дві стіни вище мого зросту та фрагмент перекошеного даху. Тут росло менше кущів, зате бур’яни — аж до пояса. Пам’ятаючи про колодязі, я вирізав довгий патик і перевіряв ним дорогу перед собою. Ще кілька разів якесь відчуття змушувало мене оглядатися, але тут я і надалі залишався сам. За весь час лише одного разу мені довелося побачити пса зблизька вдень — там, біля Надлісного, серед кам’янистої дороги, поблизу перекошеної каплички. Щоправда, день тоді мало відрізнявся від ночі: низькі свинцеві хмари висіли просто над головою, а густа мряка утворювала такі сутінки…

Я струсив головою. Зараз не варто було такого згадувати. Обережно просуваючись у високій траві, я знову побачив прогалину між кущами і пірнув туди. Але що це? Просто перед очима несподівано виросла майже чорна дерев’яна стіна з віконцем. Кущі росли так близько, що я побачив її, майже впершись у неї носом. Переді мною була справжня хата під дахом! Вона також уже розвалювалася, але ще якось трималася. А казали, що тут уже нічого не лишилося! Насилу протискаючись між гілками та стіною, підминаючи будяк та дрібне гілля, я зайшов за ріг. Моє серце скажено забилося. Піднявши руку на висоту свого обличчя, я вів нею по вищербленій деревині стіни. Навіть на таку висоту місцями досягав мох. Це була вона. Вищербини в одному місці стали глибшими, з них сипалася трухлявина, але букви ще проглядалися. Ось це «у», а ось велике «Ю» від «Юра»! Я все-таки знайшов дім Мішки-шамана. Я знайшов його! Хвилювання несподівано вщухло. Особливо після того, як я увійшов досередини. Ґанок повністю розвалився, дверей не було. Підлога зогнила, просто з землі стирчали сухі будяки, бур’ян. І що далі? Що тепер? Ось вона, та заповітна хата чаклуна, винного у моїх бідах. І що? Що з нею робити? Розібрати по колоді?

Нічого цікавого в хаті знайти не вдалося з однієї простої причини — там нічого не було. Серед непролазної гущавини стояли голі почорнілі стіни з дахом. Жодних слідів, що тут колись жила людина. Ледве видершись, я оглянув і горище — той самий результат. Стеля хати ще якось трималася, а от покрівля за рік-два мала розвалитися — діри зяяли просто жахливі. По кутках — маса павутиння. І — також нічого. Щоправда, тут, на горищі, знайшлася стара драбина, яка ледве сягала до підлоги. По ній я і спустився донизу.

Сусідня ж розвалена споруда, через яку я дістався сюди, виявилася тією самою циркуляркою, де Мішка-шаман обрізав мені дошку. Там узагалі не було на що подивитися. Ось заради чого я прогулявся в таку далечінь, ще й у сумнівній компанії.

Доходила одинадцята. Навіть якби Губін на токовищі впорався блискавично, мені залишалося чекати його ще зо дві-три години. Ще раз пройшовши хатою, розгортаючи будяки, я зупинився, не наважуючись піти звідси назовсім. Дивно, але мене чомусь переслідувало якесь підсвідоме відчуття, наче у цій розвалюсі щось «не відповідало». І не брак дверей, вікон та будяк серед хати не справляли таке враження. Річ була в іншому, а в чому саме, я не міг збагнути, тому й стояв, розгублено озираючись на порослі мохом стіни. Одного разу згори почувся якийсь шурхіт. Можливо, це куниця або білка.

Збираючись виходити з хати, я знову оглянувся. Он воно що. Невідповідність полягала в тому, будяки росли не всюди. Вся підлога позаростала ними відносно однаково, а ось дальній куток — чомусь зовсім ні. Лише гола земля і трухлявина, що обсипалася зі стін. Чому? І раптом я згадав. Як таке можна було забути? У кожному домі є погріб! Миттєво пригадалася картина чотирнадцятирічної давнини — страшний розгардіяш у хаті й господар, який спить з роззявленим ротом. Тоді я й побачив розчинену ляду погреба, подумавши, що в такому стані запросто туди загриміти.

Хотілося ще підійти й глянути, чи високо йому летіти, але чомусь я не зробив цього. Отвір погреба якраз і повинен був бути у цьому кутку. Я миттєво розклав ножа і, відгрібши порохню, сколупнув верхній шар землі. Копалося легко. Збуджений цією знахідкою, я очманіло розгрібав землю, не думаючи більше ні про що. Я втратив обережність. Мені й на думку не спало — чому ж усе-таки будяк не виріс у цьому місці? Адже над лядою погреба назбирався шар землі! Нарешті вістря ножа шкрябнуло по чомусь твердому, начебто по каменю. Але ні, це залізо. Я відкопував іржавий металевий лист і, тільки зробивши це повністю, зрозумів, що це і є ляда. Якщо мене не зраджувала пам’ять, за тих часів вона була дерев’яною. Напевно, від сирості стара зогнила, і дід замінив її на «вічну». Обережно, щоб не зламати ножа, я підважив її край і відкрив погріб. З чорної дірки дихнуло просто в обличчя вогкою запліснявілою темрявою та невідомістю. Ось коли скажено забилося серце. Ось коли нутрощі підкотилися до горла й забракло духу. Я мав туди лізти. Для цього я здолав чотири з гаком тисячі кілометрів. Заради цього прийшов сюди. Вгамовуючи хвилювання, я сховав ножа й витяг з кишені маленького ліхтарика. А що, як це і є момент істини? Що, як зараз настане розв’язка, розуміння усього, що відбувається зі мною? Що я там побачу?

Я увімкнув ліхтар. Слабкий промінь світла ковзнув по стінах, які, напевно, вже довго його не бачили. Вони були викладені каменем, глибина — трохи вища за зріст, внизу — порожньо. Задньої стіни погреба я оглянути не міг, навіть опускаючи голову у діру — надто грубим виявилося перекриття. Бачив тільки, що на землі, притулена боком до стіни, лежала якась дошка. Що за нею? Виникало лише одне бажання — швидше все закінчити й піти звідси. Тому, не маючи наміру «розтягувати задоволення», я взяв ту саму стару драбину і поліз донизу. Вона виглядала досить ненадійною, але погріб відносно неглибокий і, якби драбина поламалася однак зміг би видряпатися нагору. Я спускався обличчям уперед і освітлював усе навколо. Порожньо. Тільки пліснява на стінах. Серце у грудях товклося. Ось вона, задня стіна, широка дошка. Що там? Я відхилив дошку. За нею лежало щось скручене, мотлох, якесь ганчір’я. Це мішок! У ньому щось легке. А ще характерний звук, коли я стиснув мішок. Поліетилен! Там був ще один великий мішок, з поліетилену. Що в ньому? Майже не дихаючи, я витяг його, розгорнув при слабкому світлі ліхтаря, наче боявся наосліп пхати туди руку. Що це, гроші?

Так, це були гроші. Але які? Ще ті, «старі», радянські. Не ті, які лежали зараз у моїй кишені, з позначкою «банк Росії», отримані в обмінному пункті. Пачки новеньких десяток, таких неторканих, що навіть страшно було брати руками. З подивом я розглядав знахідку, намагаючись приблизно прикинути загальну суму. На ті часи, коли такі купюри ще ходили в обігу, це було багато. На теперішні — дорівнювало нулю.

Нічого не розуміючи, я сидів навколішки над розгорнутим мішком і не знав, що робити далі. Звідки це могло опинитися тут? Чиє воно? Мішки-шамана? Ще чиєсь? Чому воно тут? Чи має для мене якесь значення? Всі ці запитання стихійно виникали у моїй голові і не знаходили відповіді. Затерпла спина, і, розгинаючись, я побачив, що у коло світла від ліхтаря, яке повзе стіною погреба, потрапляє ще щось! Що це?!

Просто на мене дивилася безока морда пса. Напевно, цієї миті в мене зупинилося все. Раптовий шок. А далі скажено пульсувало у скронях.

Він був намальований на стіні, напевно, вугіллям. Намальований криво і незграбно, але це був він. Мішка-шаман не пошкодував шматка вугілля: на горбистій стіні чорнів не обведений контур, а ціла фігура пса, наче чорна пляма, і лише незамальовані великі очиці вирізнялися на цьому тлі сірим кам’яним відтінком. Не варто шукати схожості у його обрисах, формі лап та голови, адже художні здібності діда бажали кращого. Та й не було такої потреби. Лиш за цією деталлю ставало ясно — це він. Я дивився заворожено у його очиці, розуміючи, що час підводитися, та ноги ще слухалися погано. Я сів просто на підлогу і сперся спиною на протилежну стіну.

Нагорі почувся якийсь шурхіт. Щось темне цикнуло в отворі діри, і я почув страшний звук залізної ляди, яка, заскрипівши, вдарила по каменю. Першої миті я застиг на місці, а коли почав підводитися, почув скреготіння по металу і удари, наче її зачиняли наглухо. Миттєво підскочивши до отвору, я закричав і пальцями, ледве дістаючи, спробував підняти ляду, та вона мов прикипіла намертво, а потім почувся ще один звук, дуже характерний. О Боже… Її засипали землею. Ось чому й не ріс будяк у цьому місці. Ляду нещодавно підіймали, напевно, не раніше, як восени, тому й була над нею лише гола земля, адже взимку нічого не росте! Поклавши ліхтар, я схопив драбину і почав бити нею в ляду. Було незручно, адже драбина майже впиралася в землю, що не дозволяло замахнутися. З неї сипалася трухлявина і відлітали щаблі. Розламавши її надвоє, я знову товк, але це виявилося марною справою. Я розгублено кидався з боку в бік, задраєний наглухо у цій підземній пастці, поступово все більше усвідомлюючи весь жах свого становища. Що робити? Щойно ляду засипали землею, отже, мене не хотіли звідси випускати? Я мав тут пропасти!

Жага дії, порятунку виникає в таких випадках дуже швидко, майже миттєво. Та її інколи варто вгамувати. Це вдалося зробити й мені. Зараз, цієї миті, я не міг нічого вдіяти. Потрібно було заспокоїтися. Я мав трохи часу. Скільки? Днів зо п’ять, поки не здохну від спраги? В моєму рюкзаку за плечима лежала фляга з водою і шмат хліба з салом, прихоплені з собою. Але цього стане ненадовго. А може, за мною прийдуть? Навіщо? Щоб заховати вже остаточно, так, що ніхто й ніколи не знайде? Хто це? Хто міг це зробити? Адже щойно я був тут сам. Напевно, Губін таки щось запідозрив. Можливо, не пішов він ні на яке токовище, а сидів за якимось деревом і дивився на мене, а потім вирахував, наче звіра, і побачив, що я рознюхав його таємницю. Все-таки він убив Мішку-шамана. Це ставало очевидним. Як не намагався я приховати від нього справжню мету своєї подорожі, це не вдалося. А можливо, він довідався про мої задуми іншим шляхом. Все-таки село. Звістка, що з’явився якийсь приїжджий, котрий цікавиться дідом, могла облетіти всіх дуже швидко, в тому числі і Губіна. Тоді вже йому не важко було здогадатися, для чого я напросився з ним до лісу. А в той момент, коли я «пошкодив» ногу, в нього, напевно, відпали взагалі усі сумніви. Цей «сибірський валянок» лише виглядав простим.

Я схаменувся і загасив ліхтар. Світло також треба економити. Зараз він закінчить роботу, а може, вже закінчив, і піде звідси. Не буде ж він сидіти тут і стерегти мене! І тоді я виберуся. Це ж не Бастилія! Хоча, власне, вибиралися і звідти. Це всього-на-всього напіврозвалена хата з погребом, і до поверхні землі тут принаймні півметра. Я ні на йоту не припускався думки, що можу і не вилізти, а тому й далі сидів у повній темряві, намагаючись заспокоїтися.

Чому він мене просто не застрелив? А потім заховав би так, що в житті б ніхто не знайшов! Хотів переконатися, що я таки знайду його схованку? Давав мені останній шанс? Виходило, що чутки, які розповіла мені Прохорівна, мали підставу. Не інакше, схованку знайшов дід Мішка під час останнього приходу до своєї покинутої хати. Можливо, в нього також виникло запитання, куди подівся його вхід у погріб, а може, хотів помилуватися своїми «художествами»? Тепер про це можна тільки здогадуватися, але, скоріш за все, це відкриття й вартувало йому життя. А мені, мабуть, — спокою. Адже я отримав свою другу тінь рівно за місяць після його загибелі. Невже саме так усе й сталося? А що, як саме брати Губіни були причетними до серії розбійних нападів, про які розповідав мені Зеник? Тоді зрозуміло, що той, хто довідався про це, повинен був назавжди зникнути. Але я не хотів зникати назавжди!

Я увімкнув ліхтар і підвівся. З чого починати? Шлях один — догори. Я провів рукою по стіні. Вона була з каміння, викладеного на якомусь розчині. Невже цемент? Навряд. Розклавши ножа, я обережно спробував колупати цей розчин. Він легко подавався і сипався на землю. Нічого, заскоро мене поховали. Справді, це — не Бастилія. Я розчищав слабкий, напевно, глиняно-вапняний розчин зі шва навколо одного каменя, передбачаючи своє швидке звільнення. Але невдовзі моє натхнення зникло. Каміння у стіні виявилося нерівним, а відповідно кривими були й шви між ним. Під час будівництва їх підшукували старанно, так, що за формою вони відповідали одне одному. За рахунок цього шви виявилися досить вузькими. Кожен із них вдавалося розчистити лише на п’ять-шість сантиметрів углибину, і все. Далі через кривизну каміння напрямок шва мінявся, і ніж не пролазив. Це була катастрофа моїх надій. Я перепробував у різних місцях з тим самим результатом. Напевно, каміння у стіні мало значну товщину, бо очистивши шов навколо одного на таку глибину, як удавалося, годі й думати розхитати його так, щоб витягти. Нічого не досягти, я лише зробив дідові на стіні «розшивку». У відчаї довелося сісти, притулившись спиною до стіни. Важкі думки знову полізли в голову. Щоб відігнати їх, треба було щось вигадати. Та нічого не виходило.

І треба ж так влетіти! Ось хто, виявляється, зламав гілку на так званій «звіриній стежці». Напевно, він приходив сюди кілька днів тому, а може, учора. Для чого? Адже оглядаючи хату, я не помітив ніяких свіжих слідів людської діяльності. Просто прийшов подивитися — і все? Просто завернув дорогою з токовища. Мабуть, ні. На що тут дивитися? Що охороняти? Гроші, за які вже нічого не купиш? Навіщо взагалі тепер тримати це тут? Пояснити було важко. Можливо, з якихось причин цей скарб не вдалося реалізувати відразу? Може, це було небезпечно, адже сума значна, а в купюр, тим паче нових, є номери, які десь зафіксовано… А далі почалася інфляція, і вони за короткий термін знецінилися. Потім — грошова реформа. Все, можна клеїти по стінах. Тоді для чого їх тут зберігати? Щоб колись попастися, і це виявилося зайвим доказом? Чому їх просто не викинули? Адже тепер це мізерна сума, копійки! Напевно, важко просто так взяти і викинути гроші, через які пережито божевільний ризик, зіпсовано нерви, гроші, на яких людська кров… Про це можна було тільки здогадуватися. А якщо тут є ще якась схованка? Припустімо, їхня зброя або ще щось? Але тут не могло бути більше нічого, адже я так ретельно оглянув увесь погріб…

Пошкодувавши, що розламав драбину, я знову поліз під ляду. Стояти на половині драбини було вкрай незручно. Скоро я зрозумів, що нічого тут не вдію. Якби мати лом або ще щось важке! У мене ж було тільки дві металеві речі — мій ніж та пістолет Зеника. Все-таки я мав рацію, беручи його з собою. Шкода тільки, що не зумів вчасно ним скористатися. Зараз він такий же непотрібний, як і все інше, що було у моєму розпорядженні. Мене охопило усвідомлення безсилля. Я не міг здолати цих кам’яних стін, щоб вилізти звідси. Невже залишалося тільки слухняно сидіти тут, витріщаючись на його тупу безоку морду? У повному відчаї, не в силах володіти своїми емоціями я схопився на ноги, керований безглуздим наміром, і, не тямлячи, що роблю, засадив лезо ножа просто в око своєму безжальному переслідувачу — дарма що той був лише намальований на стіні. Лезо шкребнуло по каменю. Але зупинитися я вже не міг. Та ніж, за всього бажання, не ліз у шов якраз на його оці. Й у цій безглуздій люті я несподівано помітив, що нижче, на грудях пса, шов значно ширший від інших. Лезо ввійшло вглиб по саму основу. Мені стало легше.

Промайнула радісна думка, яка примусила відразу ж витягти ножа і колупнути ним по шву ще кілька разів. Шар розчину тут виявився надзвичайно тонким і лише замазував «вхід» у шов на якийсь сантиметр. Глибше — порожньо. Мало того, запхавши ножа вперше, навіть у тому стані я відчув якийсь ледь чутний хрускіт, наче кінець леза зачепив щось чужорідне. За секунду я вже витягав зі шва тонкий пакетик щільного целофану — упаковку, якою користується багато виробників, з оригінальною застібкою у вигляді рубчика. У пакетику були якісь папірці. Розкривши його, я зрозумів, що це не просто папірці, а знову ж таки пакетики, зроблені з паперу. Я витяг найгрубший. На ньому була позначка: «Ур.» Треба думати, це означало — Уренгой, не інакше. Всередині — невеличкі паперові картки, знову ж таки з купою позначок, зроблених олівцем, — літерних скорочень та цифр. Зрозуміти ж, що вони означають, виявилося мені не під силу. Можна здогадуватися про зміст лише кількох скорочень. Наприклад, «експ.» могло означати — «експорт» або «експортер», «рег.» — «регулярний», припустімо. На деяких картках була доларова позначка. Всі картки мали табличку, що складалася з дванадцяти вічок, в яких, у свою чергу, теж були позначки, іноді вічка залишалися порожніми. Усе це щось означало, але що? Що воно могло означати таке, що належало ховати у шві кам’яної стіни покинутої хати під «охороною» безокого жахливого зображення? Здогадатися про це важко. Враховуючи доларові позначки на деяких картках, напрошувався тільки один висновок, що це якимось чином пов’язане з грошима. Можливо, тут вказувалися схованки, де лежали інакші гроші, такі, за які і тепер можна було щось придбати? Адже цілий пакетик, найбільший, позначався «Ур.» — Уренгой. Я знайшов ще один пакетик з назвою «Пол.», мабуть Полхов. Назв інших міст та сіл, розміщених поблизу, я не знав, а карти області, купленої відразу по приїзді, не мав із собою. Тому позначки на інших пакетиках мені ні про що не говорили. У пакетику «Пол.» лежало тільки дві картки, одна з яких позначалася «Хох.», інша — «Кол.» Це також мені нічого не нагадувало. Повагавшись, я поклав увесь пакет до кишені, не будучи певен, чи правильно роблю. Ця дивна знахідка якось заспокоїла та врівноважила мене, і зараз треба було ламати голову над іншими проблемами.

Я знову сів у куток, погасив ліхтар і задумався. Що я мав вигадати, аби дістатися на поверхню? Шлях крізь стіну виявився неможливим. Що як підкопатися під низ? А далі — нагору паралельно стіні й — на волю! Висота погреба сягала двох метрів, ще п’ятдесят — сімдесят сантиметрів до поверхні землі, ще в загальному близько метра для того, щоб обігнути стіну знизу. Мені належало прорити тунель завширшки півметра, завдовжки близько чотирьох метрів. І все тільки ножем та руками! Але не це мене лякало. Погріб мав надзвичайно маленькі розміри. Куди подіти землю, викопану з цього тунелю? Розрихлена, вона збільшиться вдвічі, а може, й більше. Я зосередився і спробував рахувати. Простий розрахунок показував, що об’єм мого тунелю дорівнюватиме грубо одному кубометру. Ну, нехай станеться щось непередбачене, доведеться обходити ще якісь перепони — нехай півтора куба. Погріб завширшки півтора і завдовжки трохи більше двох метрів при висоті знову ж таки два метри. Це давало об’єм близько шести кубів. Нехай вирита земля збільшиться навіть утричі — це чотири з половиною куба. Здавалося, я мав би вписатися. До того ж її трохи вдасться притоптати. Наважитись на це виявилося важко. Надто великий ризик. Якщо все-таки щось не зіграє, якщо я десь помилився в розрахунках, потім уже нічого не зробиш. Весь погріб буде завалений випорпаною з дірки землею, і назад її вже не запхнеш. Починаючи рити в якомусь одному місці, я автоматично позбавляв себе доступу до інших стін та кутків підвалу. І все ж таки на щось треба наважуватися, а нічого кращого я досі не винайшов.

Скинувши рюкзак та куртку, я почав копати — обережно, щоб не зламати ножа, розрихлював землю й вигрібав її уламком від драбини та руками, беручи напрямок донизу й під стіну. Донизу виходило непогано, а от під стіну… Кінця її я ще не досяг. Під шаром каменю, який, здавалося, стояв на ґрунті, виявився ще один, а коли я докопався і до його основи, побачив ще один, взагалі з грубого каміння. Напевно, це й була основа. Виходило, що стіна «сиділа» в землі майже на півметра. Що за катакомби він тут понавибудовував? Це перекреслювало усі мої попередні розрахунки. Напевно, від довгого користування погребом, щорічного зберігання там свіжої бараболі та моркви в ньому накопичився оцей шар землі, який дід лінувався виносити назовні. Схоже, я не вписувався в об’єм. Доводилося обкопувати стіну ще під низ, а там, аби мати змогу якось розвертатися та викидати землю, хід належало робити набагато ширшим, ніж півметра. І я знову взявся до розрахунків. Виходило, що вкладаюся ледве-ледве. Ну, що ж? Я відчував, що зупинитися вже не можу. Ще не так давно «плакав», що немає змоги піти ва-банк. Ось тобі. Йди…

І я взявся до роботи. Місце під стіною розчистив приблизно до одного метра завширшки. Тільки так я міг якось розвертатися, щоб вибирати з цієї заглибини вириту землю і відкидати в інший бік підвалу. Це доводилося робити руками. Поступово навколо мене утворився котлован, у якому я стояв уже по пояс. Мусив на його дні лягати на бік і вибирати землю з-під стіни, а потім знову ж таки викидати її нагору. Я роздягнувся до сорочки. В погребі ставало душно. Непомітно в іншому його кінці росла купа землі. Під нею й опинилися нікому не потрібний скарб та портрет моєї другої тіні, увіковічений на стіні Мішкою-шаманом. Щоправда, перед цим я сховав собі до кишені пачку червінців з мішка. А що якби склалася ситуація — примусити когось повірити мені? Чого в такому разі варті маленькі картки з нікому не зрозумілими позначками?

Нарешті вдалося «зазирнути» за основу стіни. Знову ж таки лежачи. Тепер копати стало вкрай незручно. Руку з ножем доводилося вивертати хтозна-як, земля сипалася за рукави, комір та на обличчя. Зате вона сипалася сама, її не треба було виколупувати, тільки вибирати з дна ями й кидати на купу, яку все частіше мусив утоптувати. І ще час від часу я оглядав свій ніж. Це був великий і добротно зроблений складаний ніж, але від такої роботи лезо його розхиталося, і я боявся докладати до нього надто великих зусиль. От якби був зараз зі мною мій мисливський… Я згадав цей справжній витвір — нікельований шмат потужної сталюки з пилкою на задньому краї та важкою рукояткою, яка наче сама лягала в долоню. Що зробиш, це номерна зброя, яку не можна возити по літаках в іншу державу… А ним би й дідька викопав! При згадці про мисливський ніж цим копати стало ще гірше. Але робота помалу просувалася. Відпльовуючи землю, я нарешті сів на дно ями вже по той бік стіни. Від постійної напруги тремтіли ноги та руки. Дуже хотілося пити. І ще відчувалася нестача повітря. Звичайно, я не був запакований герметично, щось потрапляло у підвал через ляду, прикидану тонким шаром землі, яка, напевно, потріскала, коли я товк у неї. Та все ж для такої інтенсивної праці цього бракувало.

Тільки зараз я дозволив собі випити половину фляги і з’їсти обід. Мої руки були схожі не знати на що, навіть хотілося здивуватися, що я тримаю ними шматок хліба та ще і їм його. Але тепер уже в кінці мого тунелю ось-ось мало блиснути світло. І справа пішла легше. Земля сипалася мені на голову, я тільки й робив, що вилазив за стіну, вже у підвал, та кидав її пригорщами на купу, яка тепер сягала стелі. Працював наосліп. Лише час від часу дозволяв собі посвітити, розуміючи, що ліхтаря вистачить ненадовго. Щоразу, коли я вмикав його, пляма світла робилася слабшою. Нічого. Скоро я зможу стати на повний зріст. Я все-таки виберуся звідси. Це було друге дихання.

Та надмірне натхнення завжди шкодить. Я так захопився, що незчувся, коли засипав себе. Надто інтенсивно продираючись догори, я виколупав стільки землі, що вона закрила все дно ями і вхід до погреба під стіною. Зразу ж відчулася задуха. А тупцюючи зверху, я так притоптав насипану землю, що миттєво зробити щось виявилося важко. Ледве продерши наново хід під стіною, я таки протиснувся назад, а пролазячи попід нею, несподівано так застряг, що ледь не запанікував. Хвилин із десять довелося віддихуватися, а потім братися розгрібати завал. Тепер я поводився обережніше, обколупуючи землю малими порціями, відразу повертаючись до підвалу та витягаючи її нагору. Таке постійне лазання попід стіну забирало багато часу та сил. Ліхтар в одній кишені і пістолет в іншій заважали, але з цими речами я вирішив будь-що не розлучатися.

Час спливав непомітно: я працював уже вісім годин. Втома давалася взнаки. На дні фляги залишалося ще кілька ковтків води, і дуже хотілося пити. У тунелі я вже стояв на повен зріст і ледве досягав руками до верху. Довелося підставити уламок драбини. Де ж вона, та поверхня? Майнула думка, а чи не помилився я, обираючи напрямок? Але цього не могло статися. Тут, поруч, була стіна хати, і я мав би вийти назовні одразу за нею. І ось вістря ножа знайшло якусь перешкоду. Це корінь! Я тримав у руці обрізок корінчика якогось куща, адже дерева поблизу хати не росли. Я був на правильному шляху. Але скільки ще до поверхні? Ну, нехай півметра, але ж не більше! Це ж кущ! А кущі, як відомо, не пускають коріння глибоко. Я й далі, наче кріт, ліз догори. Залишалося тільки сподіватися, що там не стоїть дядько з лопатою. Ну і, звичайно, не хотілося б потрапити в самий центр якогось заколупистого куща. Коріння тепер траплялося все більше, в основному дрібне. Я обсипав землю і просувався догори, мимоволі щораз більше звужуючи тунель. У мене несподівано з’явилася якась одержимість. Усупереч здоровому глузду, я хотів туди, будь-що хотів якнайшвидше опинитися там. Здавалося, що я рухаюся нагору просто шаленими темпами. Але чому мені стало так зручно стояти? Я вже не витанцьовував на поламаній драбині, а стояв на чомусь м’якому, що дедалі твердішало. Земля! Це була земля. Я знову засипав себе. Відразу стало спекотно. Ширина ходу на рівні моїх колін вже не дозволяла розвернутися й копати у зворотному напрямку, щоб потрапити до погреба. Спробувавши зробити це ногами, якось розсунути ґрунт, що завалив отвір, я скоро зрозумів, що це неможливо. Дорога назад була перекрита. Мене охопив відчай. Я очманіло проколупував землю далі, догори, притоптуючи ногами ту, що обсипалася, і усвідомлював, що остаточно відрізаю собі шлях назад. М’який ґрунт засипав мені коліна. Рухатися ставало дедалі важче. Я відмовлявся вірити. Скільки я вже проліз! Де вона, та клята поверхня! Я ж не можу задихнутися за кілька сантиметрів до неї! Та її все не було. Я вже ледве рухався, засипаний по пояс, очманіло хапаючи ротом повітря, закутий у ці земляні лещата, а рука з ножем робила своє, буравлячи хід нагору, звідти все сипалося й сипалося. Я відчув, як земля стискає мені груди. Ось ніж намацав… Що це, знову корінь? Не може бути! З останніх сил я спробував, наче хробак, просунутися догори, але голова кудись вперлася. Далі стало так вузько, що вона не пролазила. І цієї миті я згадав. Я виразно побачив, зрозумів свою помилку. Чітко пригадав вигляд хати Мішки-шамана. Перше, що впадало у вічі — як низько вона сидить, вся перекошена, мов збиралася вгрузнути вікнами у землю. Вікнами! А скільки від вікон до фундаменту? І тільки там починається погріб. На скільки я помилився? Метр? Півтора? Напевно, це вже не мало значення. Я згадав своє містечко, вечірню темряву і чорну пляму з обрисами пса, яка беззвучно рухалася о за мною. Він усе-таки загнав мене сюди. Згадалося порепане темне обличчя Мішки-шамана, його різнокаліберні очі, які несподівано мов провалилися, відкриваючи мені жахливу порожнечу і слова: «Дивися, щоб він тебе не почав ганяти…» Ось він і почав, і пригнав мене сюди, де я й залишуся, ніколи так і не діставшись до суті цього усього, хоча, можливо, до неї й залишалося не далі, ніж ДО поверхні. Я вже майже підсвідомо відчув біль від того, що рука з ножем втислася біля того кореня і він тер по ній, здираючи шкіру.

Несподівано вістря ножа кудись провалилося, а я відчув, як мої легені тягнуть свіже нічне повітря. Воно подіяло, як допінг. Засмикавшись усім тілом, я таки просунувся вперед, і рука з ножем вилізла на поверхню, а я все рухав нею, розширяючи отвір, і ще не вірив, що зможу врешті-решт надихатися досхочу. Уся подальша справа зайняла лише кілька хвилин, та й лежати в такому положені виявилося вкрай незручно. Поступово розширивши дірку, я видерся нагору. Крізь нерухомі гілки голих дерев у розрізі сивих хмар на мене, не блимаючи, дивилася зірка. Так я і сидів, опустивши ноги а яму, дихав свіжим нічним мороком і дивився на неї, відчуваючи при цьому божевільний кайф. А потім зірка сховалася за хмари. Це був сигнал, що час підводитися.

Навколо — тиша. Я стояв у самій сорочці, весь мокрий, у землі з ніг до голови, відчуваючи слабкість у ногах, і розумів, що зараз немає іншого шляху, як назад, туди, де залишився рюкзак, куртка та фляга, майже порожня. Від думки про це вже не охоплював жах, адже щойно мені довелося вилізти з гіршого. Я тільки усвідомлював, що потрібно бути якомога обережнішим. А нічний холод вже огортав під сорочкою тіло.

Витягнувши з кишені пістолет, я навпомацки виліз з кущів та обігнув ріг хати. Просто переді мною чорнів отвір дверей. Я увімкнув ліхтар. Усередині — нікого. Ляда погреба була засипана землею, як і до мого приходу. Поряд, на витоптаному будяку, стояв рюкзак, звісно не мій. Я глянув угору. А що там? Якби він спав на горищі, для чого б залишав рюкзак тут? Мав би забрати з собою. Я заходив дуже тихо. Якщо він не прокинувся від світла, то спить і зараз, адже згори, відтоді, як я увійшов, не долинуло жодного звуку. Драбини більше не було. Мені важко уявлялося, як здоровезна туша Губіна може видряпатися туди без нічого або просто по патику, якщо мені це вдавалося не легко. Застромивши пістолета за пояс, я взяв ліхтар у зуби і, підскочивши, схопився за край отвору та підтягся на руках. На горищі не ночував ніхто. Я спустився і, швидко розгорнувши землю, відчинив погріб, з подивом зауваживши, що тепер уже його як такого майже не існувало. Практично весь він був засипаний землею. Я міг, спершись руками на краї отвору, поставити ногу просто на купу землі, що і довелося зробити. Внизу, під стіною, в єдиному місці, де ще проглядалася підлога погреба, лежали мій рюкзак, куртка зі светром і фляга. Прожогом пірнувши туди, я схопив усе це, потім виліз нагору, зачинив ляду. Скинув мокру брудну сорочку та штани, вдяг запасний одяг, подякувавши собі ж за обачність, а коли повитрушував з чобіт землю та перевзувся у чисті шкарпетки, взагалі відчув себе людиною.

Чужий рюкзак стояв поряд з розкопаним входом у погріб. Чому він його залишив? Відповідь напрошувалася однозначна: збирався повернутися найближчим часом. Навіщо? Розібратися зі мною? Тоді чому не зробив цього відразу? Здогадуватися про причини можна було довго. В будь-якому разі він повернеться. І я мав зникнути звідси ще до цього. Першої миті мені схотілося піти відразу, але що я робитиму там, у нічній тайзі, сам, змучений, не знаючи дороги? Насамперед я мав відпочити, переспати хоча б кілька годин і вирушити вже завидна. Тоді за компасом легше буде визначити напрямок і дістатися до Полхова. Інтуїція підказувала, що зараз він не повернеться.

Я розв’язав рюкзак. Взагалі, це був не рюкзак, а просто невеличкий саморобний заплічний мішок зі шлейками. Там лежав загорнутий у газету хліб, металева банка консервів, загорнуті у целофан сірники, накидка від дощу і, найголовніше, — літрова пляшка з якоюсь рідиною. Ліхтар майже не світив, і роздивитися, що це, було неможливо. Розкоркувавши пляшку, я зрозумів, що це квас.

Пляшка виявилася надпитою, тому, з огидою обмивши її тим самим квасом, я нарешті напився, а потім ним же й сполоснув обличчя і витерся рукавом. Довелося засипати землею ляду погреба, щоб все виглядало, як і раніше. Після цього я зібрав його мішок і поклав так, як належить, узяв свій і видряпався на горище, сподіваючись перебути до ранку.

Тут виявилося трохи затишніше, а мисливський досвід зіслужив мені добру службу. Я виколупав зі свого рюкзачка те, що лежало на самому дні — спальник, пошитий з двох старих курток на пухівці. Надзвичайно теплий, він згортався практично «у кулак». Іноді я відважувався ночувати в ньому просто неба навіть у листопаді, на пізніх качиних перельотах. Зручно розташувавшись, я заліз у спальник і заплющив очі. Рюкзак був поруч. Пістолет — у Зениковій кобурі, яку я знову прилаштував під пахвою. Змученим тілом швидко розливалася млявість. Я згадав про мішок, який стояв унизу. Чому все-таки він залишив його? Дуже поспішав, хотів іти налегко, щоб нічого не заважало? Але що такий мішечок для Губіна? Він і не почує його на спині. Тоді що, вийшов кудись недалеко, щоб зараз і повернутися? Можливо, а там щось сталося. Скрутив ногу, напоровся на ведмедя, зустрівся з напарником і щось не поділили… Варіантів — безліч, і всі ймовірні. А якщо вийшов на кілька хвилин, але щось затримало? Отже, може повернутися будь-коли, навіть зараз? Так чи інакше перспектива ночувати в лісі біля вогнища або взагалі без вогнища, виглядала небезпечнішою. Ну що ж, хай повертається. Внизу усе неторкане, а я почую.

Сон не приніс особливого полегшення. Голова відпочила, а в тілі відчувалася розбитість. Боліли усі м’язи. Рухатися не хотілося. Це не викликало подиву. Перекидати стільки землі, навіть лопатою, це далося б взнаки наступного дня, а в такий спосіб… Шкіра на долонях зашкарубла і горіла від найменшого дотику, я мало не стогнав від болю, розминаючи руки-ноги. На таку «зарядку» довелося витратити близько десяти хвилин. Надворі давно розвиднілося, і мені належало якнайшвидше забратися звідси. Я допив квас, перелитий у свою флягу, доїв хліб і зліз з горища. Тут усе залишалося, як і вчора. Прислухавшись кілька хвилин, вийшов з хати Мішки-шамана й попрямував до колишньої циркулярки, наміряючись відшукати учорашню стежину. Та дістатися туди не вдалося. Десь попереду, у тій самій гущавині, тріснула гілка, потім ще. Сумнівів не залишалося. Хтось просувався стежиною. Серце завмерло. Мені знову дуже пощастило. Тому що я не встиг запхатися у той лаз у чагарнику, бо зустрівшись там з кимось, важко було сховатися чи втекти. До того ж невідомо, хто кого почув би перший. А може, це звір?

Я миттєво повернувся до хати і виліз на горище. Напрошувалося сховатися десь назовні, але не було де. Залізти у кущі або за задню стіну хати, де зяяла дірка, означало самому почати голосно хрустіти гілками. Тому, позбавлений часу вигадати щось краще, я знову опинився нагорі. Скажено билося серце. Вийнявши пістолета і знявши його з запобіжника, я ліг обличчям донизу, головою до отвору. Тут знайшлося місце, де деревини нещільно стикалися, а матеріал, що заповнював простір між ними, висипався. Таким чином утворювалася щілина, крізь яку можна було спостерігати за тим, що робиться внизу. У такій позі я й завмер.

Хвилини тяглися довго. Панувала тиша. Може, таки звір? Нічого кращого я не хотів: щоб це був якийсь лось, котрий прийшов поласувати молоденькими пагонами осик. Десь поруч почулися голоси. Надії виявилися марними. До того ж він був не сам. Він ходив для того, щоб привести ще когось, свого напарника. Напевно, крім брата, існував ще хтось. Вважав, що сам не впорається? А можливо, не хотів звалювати на себе зайву «мокруху»? Голоси стали розбірливими.

— … не двадцять років уже… Ти завжди мусиш щось таке втнути!

— Ну що я зроблю? Ти ж бачиш, прикра випадковість! Хто б міг подумати? Я зразу запідозрив щось не те…

Другий голос здався мені знайомим. Першого я ніколи не чув, але жоден із них не належав Тимофію Губіну! Може, він поки що мовчав? Бракувало тільки третього!

— Добре, що ти хоч запідозрив. Завжди так, жар чиїмись руками загрібати! І навіщо ти нам здався? Давно б тебе…

— Ну що ти, Жолудь, не жартуй більше так! Я ж вам усе, як на тарілочці! А частка… Сам знаєш, яка моя частка — мізер! Я ж вашого не беру. А зате як викладаю! У вас же досі жодного проколу! І все я. Як ти можеш…

— Ну, будя патякати, — обірвав перший.

Він стояв у дверях і докурював цигарку. Я бачив плече у зеленкуватому плащі й сірий кашкет. Інший ще стояв знадвору, але я вже знав, хто увійде зараз до хати. Він не викликав у мене симпатії відразу, худий довгий чоловік з лисячим обличчям.

Перший сховав недопалок, і вони увійшли. Васюха відразу схопив свій мішок і прилаштував за плечима.

— Ну, все, — сказав він. — Ти ж знаєш, Жолудь, я не можу на таке дивитися. Я тебе там зачекаю, щоб і не бачити, і не чути…

Той стояв, похитуючи головою, і з відразою дивився на нього, потім сплюнув набік.

— Жолудь, ну ти ж знаєш, я відроблю. Такий сценарій подам, що тільки підійдеш і злижеш. Я ж із ними усіма стосунки маю. Он, у Заріченську накльовується справа, та й хохли мої рано чи пізно при грошах опиняться. Так що… Жолудь, а може, він не знайшов? Все, все, не буду…

Скорчивши догідницьку гримасу, Васюха почав задкувати до дверей, коли Жолудь гаркнув на нього:

— Куди, падло? А землю розгрібати хто буде? Я? Давай! Не можеш кров пити, то копирсайся у лайні.

Не знімаючи рюкзака, Васюха став навколішки і швидко розчистив ляду, а потім без єдиного слова вискочив з хати і зник у чагарнику.

Тепер я зрозумів усе. Намагаючись розібратися у «своїх» таємницях, я вліз у таке, що… Не інакше, аркушики, що лежали тепер у моїй кишені, були своєрідною картотекою Васюхи, який виконував при шайці цілком зрозумілу функцію. Напевно, будучи доказом проти них, вона мала ще й неабияку цінність, і тому її втрата їх аж ніяк не влаштовувала.

Жолудь залишився сам. Неспішно розстібнув плащ і витяг свою зброю — обріз «Тулки». Він зігнувся, витяг клин, що зачиняв ляду, і, підколупнувши її ножем, відкинув до стіни, а потім відійшов на кілька кроків, запхав знову обріз під плащ і цілком миролюбно сказав:

— Ну, вилазь, паря. Будя вже там сидіти!

Відпали усі сумніви: за кілька хвилин я мав зникнути назавжди.

Серце скажено билося, мені насилу вдавалося вгамовувати дихання, наполовину відкривши рота, щоб він не почув сопіння. Зараз він був сам. Що я мав вчинити? Лізтимуть вони на горище, знайшовши підкоп, чи вирішать, що мене давно тут немає? Кажуть, якби знав прикуп — жив би у Сочі. Тільки я не хотів у Сочі. Мені хотілося лише додому. Забувши, що на мене там чекає, зараз я хотів лише додому і більше нікуди.

З погреба ніхто не вилазив. Жолудь витяг з кишені ліхтаря і зробив перший крок до отвору. Одночасно друга його рука відгортала плаща. Зараз обріз опиниться в ній…

Я кинувся вперед, і, впершись вільною рукою в край отвору, звісився донизу, направляючи дуло просто йому в обличчя. Його рука ще тільки відгортала плаща, а обличчя миттєво повернулося до мене, висловивши без слів усі емоції.

— Стояти! — сказав я. — Руки розведи. Смикнешся — застрелю.

Він повірив. Так і застиг, дивлячись мені у вічі. Я побачив твердий погляд. Такого важко налякати. Він тільки виконував те, що я казав, оскільки не мав зараз іншого виходу. Майнула думка, що він міг раніше бачити цей пістолет, ще до того, як Васюха загнав його моїм землякам. Та зараз на нього дивилося лише чорне очко дула, а воно в усіх пістолетів однакове, особливо, якщо дивиться на тебе.

— Обережно, без різких рухів, — сказав я, — однією рукою відгорни плащ, іншою — тільки двома пальцями, візьми обріз і кинь на землю.

Не вимовивши й слова, він повільно відгорнув плаща, і я побачив ручку обріза, яка стирчала з-під ременя. Рука його повільно повзла до зброї, а очі з відстані трьох кроків дивилися у мої, притягуючи мій погляд, як магнітом. Доводилося докладати величезних зусиль, щоб не відірвати очей від його рук. Цього не можна робити! В боротьбі нервів наші сили явно нерівні. Я відчував, що маю програти! Його пальці торкнулися лакованого дерева.

Більше я не витримав. Наші погляди зустрілися, і тієї миті, коли його пальці охоплювали рукоятку обріза, я вистрілив йому в обличчя. Це була дивовижна картина: наче якийсь згусток повітря вдарив у нього, на мить викрививши його неймовірним чином, від чого голова смикнулася назад. Жолудь махнув руками і завалився у куток. Висмикнутий з-за пояса обріз полетів на землю, а його власник повзав по підлозі й робив якісь конвульсивні незграбні рухи ногами. Це відбувалося кілька секунд, а потім його долоні приліпилися до обличчя і з-під них вирвалося якесь надсадне гарчання. Так він і лазив, поки його голова не звісилася в отвір, і я вирішив йому допомогти. Схопивши рюкзак, я скочив додолу. На землі валялася маленька блискуча гільза. Опускаючи ляду, я відчув, як від газового розряду і в мене самого щипає в горлі й сльозяться очі, тому я прожогом вибіг з хати.

Тепер шлях виявився відкритим. Існувала, звичайно, перспектива зустрічі з Васюхою, але я знав, що він не може цього зробити. Відтепер я взагалі багато що знав, навіть занадто. Проскочити чагарник було неважко. Останніми днями кілька людей пройшли стежкою туди й назад, від чого вона стала більш помітною та прохідною. На виході з хащів зупинився й прислухався. Напевно, він і справді пішов кудись подалі. Тільки б не заблукати. В мене була солідна фора. Заким той у підвалі очухається, заким вони зустрінуться… Якщо Жолудь у курсі, що Васюха свого часу загнав газовий моїм землякам, його (Васюху) взагалі чекали неприємності, яких я навіть не міг собі уявити.

Як тільки вийшов на рідколісся, я визначив за компасом зворотний напрямок і, ще раз озирнувшись, швидко пішов до Полхова. Минуло близько години. Я точно, до градуса, тримався свого південно-західного напрямку, сподіваючись, що йду правильно. За такого темпу вони аж ніяк мене не наздоженуть. Болі у м’язах поступово минули, і я дозволив собі навіть кілька разів пробігтися. Якщо ми йшли до Гачилівки близько трьох годин, то скоро я мав дістатися до місця.

Ця небезпечна пригода, яку мені щойно довелося перебути, народжувала, а тепер уже й розкривала нові таємниці. Безперечно, там, у погребі, було заховано те, що я і передбачав. Ще щось, окрім нікому не потрібних тепер грошей. Адже сказав тоді Васюха: «А може, він не знайшов?» Не викликало сумнівів, він мав на увазі знайдену мною «картотеку». Тоді цей непотріб, що валявся на підлозі у мішку, був просто кинутий тут і за нього ніхто не переживав. А може, він лежав саме для того, щоб збити зі сліду? Мовляв, ось це і є схованка. Кому спаде на думку шукати тут щось ще глибше? А знайшли вони місце для схованки за зображенням пса — так, для хохми, адже добре знали про дідові чудернацтва! І дід Мішка все-таки повинен був виявити щось серйозніше. Можливо, якийсь час вони й переховували тут ще якісь гроші або скарби. Адже він, якось напившись, обіцяв Прохорівні побудувати нову хату. А за старі гроші її, як відомо, не збудуєш…

Хай там як, зараз я ніс у кишені те, за що будь-хто з шайки убив би мене. Пригадалися записи, побачені на картках, переглянутих у підвалі. Багато з них тепер не виглядали для мене такими безглуздими, як тоді. Так, на одному з паперових пакетиків, менших від «Уренгойського», стояло скорочення «Зар.» Не інакше, це був Заріченськ, про який говорив Васюха Жолудю, коли я сидів на горищі. Він згадав і про моїх земляків, які скоро опиняться при грошах, і вони чекали цього моменту. Тому одна з двох «Полховських» карток і позначалася — «Хох.», тобто хохли. Виявляється, Петро, Зеник та інші давно були в нього на прикметі і їм загрожувала неабияка небезпека. Будь-що я мав якось їх попередити.

Пригадалися й інші позначки. Так, табличка з дванадцятьма вічками, напевно, означала рік, і в ній щомісяця відмічалася регулярність отримання зарплати робітниками тої чи іншої структури. Саме на «Петровій» картці стояла доларова позначка. Справді, він і сам казав мені, що фірма, на яку вони працюють, експортує пиломатеріали і що в кінці вахти зарплату їм дають у валюті — так зручніше. Все збігалося. «Картотека» Васюхи була результатом кількарічних спостережень за різними, в основному приватними, структурами, а сам він, хоч і непоказний, — своєрідний мозковий центр, координатор цієї банди. Напевно, якби сталося це за кордоном, він був би досить крутим мафіозі, керівником угруповання. А тут, у російській глушині, об нього витирали ноги позбавлені інтелекту типи, як Жолудь. Очевидно, в них тут теж була країна чудес та парадоксів.

Та мені зараз конче необхідно було вирішити одну проблему. Що робити з тим, що лежало у моїй кишені і панувало в моїх думках? Я міг викинути «картотеку» та й гроші просто тепер. Навіщо воно мені? А що як мене зараз зловлять? Або за кілька годин, вже у Полхові, або дорогою на Уренгой? А що як навпаки — виникне потреба комусь це показати, аби врятуватися? Найбільш раціональним рішенням виглядало сховати це десь. Безперечно, «картотека» була для них дуже цінною, адже усі ці дані неможливо тримати в голові, а бандити змушені регулярно ними користуватися. У такому разі вони не вб’ють мене, доки не отримають цього пакетика з картками, а це вже якийсь козир. Ось тільки де я мав його сховати? Хоча заховати, власне, було де, а от знайти потім… Навколо — тайга, а не ліс поблизу хутора, в якому я знав кожне дерево. Заховати пакет треба перед самим Полховим, десь скраю. Або викинути просто зараз. Як же вчинити?

— Стій, паря, прибіг уже!

Я зупинився, ступивши за інерцією ще кілька кроків. З-за дерева вийшов Тимофій Губін і прямував просто на мене, тримаючи рушницю поперек, у лівій руці.

— Ставай уже, прибіг. Як, вилікував ногу? Бачу зовсім минулося. Я навіть думав, може, козел біжить…

Він застав мене зненацька. Я розгубився, а Губін наближався. Він що, з ними? Між нами залишилося якихось двадцять кроків. Мій пістолет був у кобурі, під пахвою, і я не мав ніякої змоги до нього дістатися, добре знаючи, що в досвідченого мисливця з такого положення рушниця вмить опиняється біля плеча і гримить постріл. Це лише одна мить, і я впевнений, що він не схибить.

Несподівано Губін закинув рушницю за плече і, сперши руки в боки, сказав:

— Ти що, паря, собі думаєш, я не маю іншої роботи, як шукати тебе по тайзі? Вже, вважай, другий день тільки це й роблю. І в твоїх уже був, повідомив їх. Сьогодні, якби не знайшов, довелося б до дільничного йти.

А я мимоволі вже тримав руку під пахвою.

— Що це ти там маєш?

— Нічого, — відповів я, підозріло дивлячись на нього. — Ходімте у Полхов.

— Бач, який, — здивувався він, — у Полхов! А глухаря коли куплятимеш? Ти що, гадаєш, я забув?

Він повернувся, і я побачив незмінного глухаря, притороченого до заплічного мішка. Я повірив і зрозумів, що він тут ні до чого.

Губін розвернувся й пішов уперед, а я кинувся за ним, розповідаючи про свої нічні пригоди. Спочатку він слухав з недовірою, потім з цікавістю та подивом. Виявилося, що Жолудь — це якийсь заїжджий, якого Губіну один раз довелося бачити в лісі з тим самим Васюхою. Я розповів йому все, що відбулося у Гачилівці. Губін радив мені відразу йти до дільничного, але в мене були інші плани. Спробуй тільки влізти в це — і загрузнеш тут хтозна на скільки.

— Як хочеш, — сказав він.

Скоро ми вийшли на околицю Полхова.

Це нагадувало втечу. Як тільки я розпрощався з Губіним, подякував і вибачився за всі клопоти, відразу майнув на пилораму. Там вирувала робота.

— О, — сказав Зеник, побачивши мене, — а я вже думав, що новий пістолет доведеться купувати. Сподіваюсь, не загубив? О Господи, а чого ти такий брудний? У шахті був, чи що? Де тебе два дні чорти носили? Тут оцей приходив… Губін! Казав, що ти пропав десь.

Та я перебив його і, майже силоміць відірвавши від роботи, потяг до хати, а дорогою виклав усе, що сталося. Він дивився на мене широко розплющеними очима і спочатку не вірив. Я показав йому пачку радянських червінців, Васюхину «картотеку» та гільзу від газового, яку останньої миті підняв і сховав до кишені. Він далі дивився на мене і чухав голову.

— Ну, і звалився ж ти, земляче, на нашу голову… — збентежено сказав він.

— Дякуй, що звалився, — відповів я. — Знатимеш тепер, що під прицілом ходив. Чи ти хотів, як страус? Голову у пісок і — не страшно, бо не бачу…

Зеник був украй схвильований почутим і думав, що тепер буде.

— Не знаю, — сказав я, — швидше за все, гадаю, ваш Васюха тепер кудись подінеться і ви його більше не побачите. Але про всякий випадок треба терміново все розповісти Петрові, а він уже вирішить що й до чого. Я б казав — зупиняйте роботу і печемо в Уренгой. Ви — до Петра, а я додому. Більше тут не маю що робити. Й так ледве видерся…

У хаті знайшлося відро води, і я мусив нашвидкуруч хоч якось привести себе у належний вигляд.

— Зенику, — сказав я, — залиш мені газового хоч до Уренгоя. Будь ласка. Сам бачиш, які справи. Хотілося б живим-здоровим додому дістатися.

— Знаєш що, друже, я тепер з ним взагалі ніяких справ не хочу мати. Ось що, давай так — ти його собі забирай назовсім. Я його й бачити не хочу. В разі чого скажу, що ти вкрав. Ось тобі, — він поліз до рюкзака, — щоб ти на мене не ображався за негостинність, твоя половина — тридцять баксів, а все віддати не можу — дуже накладно. І взагалі, ми ще доки зберемося, роботу згорнемо… Зараз за двадцять хвилин автобус на Уренгой їхатиме, якщо поквапишся, то встигнеш. Тобі ж швидше треба…

Я не сперечався. А Зеник, заким я мився, перебирався та складав сумку, напружено шкріб потилицю.

— Схоже, доведеться нам узагалі звідси забиратися, — сказав він. — Ну його до біса, такі заробітки.

XX

Я дістався до Уренгоя без пригод. Настрій моїх земляків був геть зіпсований. Мабуть, вони так до кінця і не повірили моїм «байкам», але те, що розповідав я, вражало. Напевно, вони і зараз ще сиділи там, украй спантеличені, й радилися, як правильно вчинити.

Літак до Києва сьогодні вже не летів. Був тільки до Москви. І я взяв квиток. Ночувати тут мені аж ніяк не виходило. Кращим здавалося перебути ніч у якомусь з московських аеропортів, а назавтра спокійно вилетіти додому.

Залишалося ще три години і я, аби не стирчати в аеропорту, пішов у місто. Чого вдалося досягти цією подорожжю? В голові усе перемішалося. Розмірковувати на цю тему я не міг. Це зробить Світлана, яку я побачу найближчим часом. Обов’язково побачу. Нехай вона зробить ще одну спробу. Не викликало сумнівів одне — я торкнувся таємниці, торкнувся істини з якогось боку! Можливо, — це прикрий збіг, те, що інша, зовсім чужа, непотрібна мені таємниця вклинилася сюди і завадила з’ясувати все достеменно. Тепер уже шлях туди був відрізаний. Більше нічого дізнатися не вдасться. Чи вистачить того, що є?

І раптом на мить я уявив, що, коли повернуся додому, не буде вже ніякого чорного пса, ніякої містики та жахів, що все пропаде, забудеться, наче страшний сон! Я не знав, чи варто сподіватися на таке. Я зайшов у перше-ліпше кафе, взяв каву з бутербродами, плануючи перебути тут до самого літака. Але думки про тещо чекатиме на мене після повернення, несподівано міцно оволоділи мною. До відльоту залишалося ще три години. Я знав, що більше сюди не повернуся, і не міг викинути їх коту під хвіст. До того ж кава була, наче помиї, а бутерброди черстві.

Мене муляла ще одна обставина. Я згадав це несподівано. Слід Мішки-шамана залишився і десь тут, у самому Уренгої. Адже близько року тому, за свідченням Прохорівни, хтось хотів його отруїти. І привозили його саме сюди, до Уренгоя в одну з лікарень. А що як саме тут мені вдасться дізнатися про щось нове та цінне? Три години!

Я зловив таксі і відразу помчав по лікарнях. У приймальному покої районної довго гортали журнали, але такого пацієнта, як Михайло Іванович Хаврюков, близько року тому в жодному списку не було. Я відразу ж поїхав до міської, і тут мені пощастило. Його дані відшукали. Мішку-шамана в березні минулого року госпіталізували у хірургічне відділення цієї лікарні. Піднявшись на третій поверх, де воно розміщувалося, я назвався його єдиним небожем, що приїхав здалеку, і попросив медсестру з’ясувати, в кого з лікарів я міг би розпитати про свого дядька. Виявляється, його пам’ятали. Мене направили до ординаторської й порекомендували звернутися до лікаря Ажгібесова Валентина Сергійовича.

Я постукав і відчинив двері. Він був сам і, скинувши халат, застібав сорочку. Невисокий, вусатий, з ледве вираженими східними рисами обличчя.

— Пробачте, — сказав я. — Валентин Сергійович?

— Так. Чим можу?

— Я родич вашого колишнього пацієнта. Приїхав здалеку. Не могли б ви приділити мені трохи часу?

— Ой, рідний мій, часу немає ні грама! Повіриш? За дві години чергування починається, а я тільки-но з операційної. І біжу на обід, у роті ще макової росинки не мав, віриш? А ти кажеш — часу…

Він зашнуровував черевики.

— Як прізвище?

— Хаврюков, — сказав я, — Михайло Іванович. Тридцять шостого року народження.

— Не знаю такого. Коли лежав?

— Рік тому, — відповів я.

— О-о-о, родной мой! Рік тому? Я що тобі, комп’ютер? Приходь завтра, підеш у реєстратуру, там знайдуть його картку, в ній все зафіксовано. А я картку як гляну, то відразу й пацієнта згадаю, а так — вибач, не можу. Ізвіні, родной…

Він уже вибігав з ординаторської, запрошуючи й мене.

— Лікарю, — сказав я, — пробачте мені, давайте так: обід з мене і коньяк, звичайно, також. Я й сам не їв… Зрозумійте мене, я приїхав здалеку, з іншої, можна сказати, держави. Завтра мене вже не буде тут. А з дідом проблеми. Ви ж його оперували, щось мені порадите. Хоч якісь ліки йому куплю. Його ваші медсестри відразу пригадали, то й ви згадаєте!

Ажгібесов зміряв мене поглядом і просто сказав:

— Ну, гаразд, раз уже такі проблеми.

Кафе було недалеко від лікарні, і ми всілися, знайшовши підходяще місце в кутку.

— То що там з вашим родичем? — випивши чарку і закусюючи, запитав він.

Його манера їсти була такою ж, як і ходити, — дрібно та швидко. Проте своєю простотою та раціоналізмом цей чоловік викликав у мене симпатію. Я, як міг, описав йому зовнішність свого «родича».

— А-а-а… Хаврюков? Як же не пам’ятати? Звичайно. Рідний мій, такі пацієнти на все життя запам’ятовуються, повір мені. Що ти там кажеш, отруїли його? Хто тобі таке сказав? Та він сам себе отруїв! Пив, як швець. І зараз п’є?

Я мовчки кивнув.

— Ну так от, була в нього проривна виразка, як зараз пам’ятаю. Його вже такого привезли — в стелю дивився. День чи два вдома сидів. Ну, розумієш, що це таке? Була в шлунку виразка, трісла, і весь харч разом із брагою поміж кишок пішов. Це ж катастрофа, серйозні справи! Ну, прооперували ми його вночі, а на другий день у нього біляк почався. Ну, біла гарячка, знаєш?

Я кивнув.

— Та він же, як з’ясувалося, чорно пив! Вони, розумієш, як п’ють регулярно, то ще нічого. А як їм раптово перекрити алкоголь, таке може початися! І як я тоді упустив це? Ми завжди, як потрапить хтось підозрілий, кажемо родичам, щоб приносили щодня грам по сто, щоб такого не сталося, а тут… Рідний мій, ти б бачив, що він виробляв! На другий день марити почав. Чекай, що це було? А, точно! Собаки за ним ганялися! Скочив він з ліжка, уяви собі, разом з усіма швами, трубками, це ж увесь живіт трубками понатиканий! Разом з крапельницею! З усім тим хазяйством зірвався і погнав коридором. Бачте, пси якісь за ним гналися. А то ще й на вечір почалося, нікого у відділенні немає, самі дівчата — сестри та санітарки. Давай ловити — та де там! Він голий, з трубками коридором літає! Ледве скрутили. Мусили простирадлами до ліжка прив’язати, накололи, ледь приспали, а назавтра знову те саме! Я думав, ми його втратимо. А йому хоч би що! Так і виписався на восьмий чи дев’ятий день, і хоча б один шов розійшовся! Вони, оті худі алкаші, взагалі дуже міцні…

— Пес, — сказав я, — пес за ним біг, а не собаки. Один великий чорний пес.

— А… ти знаєш, точно! — Ажгібесов навіть зрадів. — Ти знаєш, справді. Ну, забув я, давно вже було… А що, ще й досі бігає?

— Бігає, — сказав я. — Не знаю, що й робити.

— Ну, так це закономірно, — заявив він. — Алкогольний делірій. Звичайна справа. І не таке буває. І динозаври бігають, і тигри, і миші… Кому що до вподоби. Як надивишся на те все… Буває, лежить цілий день і коня запрягає: «Манька, с-сука, виводь гнідого!» І — водить руками, «запрягає». А за п’ять хвилин знову: «Манька, с-сука…» І так цілий день. Ось до чого допиваються. А ти кажеш…

— Ви впевнені, — запитав я, — що це пов’язано з пияцтвом?

Він подивився на мене як на дурного.

— А з чим же? Знаєш, скільки я їх перебачив? Ой, п’є наш народ… У нас і нарколог є, але ми його навіть не кличемо тепер на таке — самі вже наркологами поставали. Виведемо з делірію, шви познімаємо — і в наркодиспансер. Ти свого, до речі, завези туди. Воно, звичайно, не допоможе, якщо все життя не просихає, але завезти можна…

— Ну, а все-таки, — не заспокоювався я, — якщо не алкоголізм, що ще може бути причиною таких видінь? Невже тільки горілка?

— Шизофренія, — безапеляційно заявив він. — Психоз. Але, повір мені, це не той випадок. Вези його прямим ходом у наркологію, там розберуться. Може, хоч буде спокій на якийсь час. А там знову почне.

За годину ми з ним приємно розпрощалися, а ще за якийсь час я вже стояв в аеропорту. До вильоту залишалося кілька хвилин. Я підійшов до однієї з кас і простяг у віконечко конверт, попросивши передати його черговому міліції. Там лежали гроші, за які вже не можна було щось купити, целофановий пакет з картками та аркуш, де я накидав пояснення, які вважав необхідними. Потім, проходячи повз урну для сміття, непомітно опустив туди більше не потрібний мені пістолет і злився з натовпом людей, що прямував до місця посадки.

XXI

Два перельоти, здійснені за наступний день, надзвичайно мене виснажили. Додалася до цього й ніч, проведена у незатишному Шереметьєвому, який навіть уночі виглядав наче розбурханий мурашник. Тому й не було нічого дивного, що, сівши, нарешті, ввечері у Франківську на свій рідний приміський, попри хвилювання, яке зростало щохвилини, я миттєво «відрубився». В голові ще роїлися уривки невтішних думок, а очі заплющилися самі. Напевно, це сталося автоматично.

Проспав я аж до своєї станції. Ось і все. Кінець подорожі. Двері дизеля розчинилися, і, пропускаючи вперед кількох пасажирів, я зійшов з підніжки у густу темряву. За спиною застукотіло, і поїзд, набираючи швидкість, зник за поворотом. Дід з залізничним ліхтарем зайшов у приміщення станції, на пероні згасло світло. Я навмисно постояв ще кілька хвилин. Десь далеко все слабше чулися голоси пасажирів, що зійшли разом зі мною. Закинувши сумку за плече, я рушив звичним шляхом.

Хвилювання дедалі зростало. Зараз. Зараз я озирнуся і побачу, що діється за спиною. Один раз я навіть зупинився, щоб зробити це, але знову рушив далі. Я боявся не чорної плями, що плистиме за мною краєм дороги на відстані кількох кроків. Навпаки, я усвідомлював, що боюся зараз озирнутися і не побачити її. Що тоді буде? В мене народиться надія, що все скінчилося, що, сам того не підозрюючи, я зробив щось таке, що позбавило мене жахливого переслідувача. Я боявся в це вірити, бо мати таку надію, а потім втратити її означало б для мене кінець. Майже кінець. Навряд чи в мене залишилися б після цього моральні сили, щоб і далі борсатися у посудині без дна.

Але й невідомість важко витримувати довго. Я оглянувся, шукаючи його. Під грудьми гидко смоктало. Очі давно звикли до темряви, але ніде не знаходили чорної плями зі знайомими обрисами. У це важко було повірити. Пройшовши кілька кроків назад, я засвітив ліхтар. Його промінь ковзав по бур’яні та камінні дороги. Я озирався кругом. Нікого. Тільки ніч і темрява. Десь у глибині душі, перебиваючись по літаках, я відчував, мав таку надію. Щось мало статися. Щось у складній сфері взаємостосунків матеріального з нематеріальним, незрозуміле для мене. Несвідомо, рятуючись від цієї та інших небезпек під час свого карколомного уренгойського сафарі, я мусив зрушити якісь невідомі важелі — і він зник назавжди. Невже це можливо? А що ж тоді? Адже я не божевільний?

Напевно, майже всю дорогу додому я пройшов спиною вперед, тому що постійно озирався, з радісним подивом оглядаючи дорогу, бур’ян та паркани. Тут не вешталися більше ніякі пси! Одного разу серце моє стислося, коли збоку почувся шурхіт і за кілька десятків кроків невідомо звідки вибіг шкарадний бродячий песик. Він нерішуче постояв, розмірковуючи, чим пахне для нього зустріч з незнайомою людиною серед темної вулиці, потім підняв лапу на електричний стовп і повернув у інший бік. Мені не вдалося добре його роздивитися, але я чув, як цокотять по камінні його кігті, а коли я підійшов до стовпа, промінь ліхтаря висвітлив на ньому бризки. Цей пес був не з тої опери.

Від серця відлягло. Він пропав. Останнім часом ця істота переслідувала мене настільки наполегливо, що варто було лише опинитися самому, він незмінно нагадував про себе і про те, що мій час поступово спливає. А що як цьому невідомому явищу потрібен час, аби перенестися звідси, припустімо, до Уренгоя, а потім назад? Адже казала Світлана, що мені не вдасться втекти від нього навіть до Америки. Що як він вирушив за мною, і тепер, оскільки я вже тут, незмінно повернеться? За тиждень, або два, або навіть за місяць? Мною оволоділа нова тривога.

Настільки несподівана та сильна, що я мало не зробив жахливого. Можливо, в даний час найжахливішого, що тільки міг зробити. Охоплений цими тривожними думками, не розбираючи, куди йду, витягаючи ключа з кишені…

Він лежав біля сходів. Нерухомо, поклавши велику лобату голову на лапи, лежав просто перед ґанком. Я побачив його останньої миті. Ще б кілька кроків, і я би наступив на нього. Це був ступор. Я закляк на місці, з ліхтарем та ключами в руках, не відчуваючи вже практично нічого. Щось повзло по моєму плечі. Це був ремінь сумки, яка, як здалося мені, беззвучно впала до ніг. Він ніяк не зреагував. Голова лежала на лапах. Боки його ледь помітно рухалися, здиблена чорна шерсть зливалася у темряві, утворюючи якийсь горб на місці загривка. Він не поспішав бігти за мною ні до якого Уренгоя. Він лежав тут і чекав, коли я повернуся. Ліхтар у моїй закляклій руці світив кудись під ноги. Його світло падало на землю за якийсь крок від місця перед сходами. Я несміливо рухнув рукою, і промінь пересунувся ближче до нього. Ще. Тепер у колі світла опинився його хвіст та задня лапа. Я побачив кігті та зваляну облізлу шерсть. Зовсім поруч його голова. Що це я роблю?! Ще один рух — і… Можливо, він незадоволено поверне голову, і на мене впритул глянуть дві жахливі чорні дірки? Навряд я перебуду цю мить. Світло згасло. Щось сталося. Напевно, батарейка повністю сіла. Тепер уже я взагалі нічого не бачив. Суцільна темрява. Він десь переді мною. Я повернув убік, обходячи сходи ґанку, і щоразу мало не божеволів, посуваючи ногу вперед, уявляючи, як вона наштовхнеться на щось м’яке та масивне…

Цього не сталося. Намацуючи стіну, я виліз на ґанок, увійшов до хати, зачинив за собою двері. Все повинно мати межу. Це був надлом. Мене охопила туга та безвихідь. А може, так виглядало передчуття кінця, адже досі мені ніколи не доводилося його відчувати.

XXII

Ранок приніс несподіване відчуття спокою. Та радіти не було сенсу. Разом з тим, я розумів, напевно, вперше так ясно розумів усю безнадійність свого становища. Тому і запанував спокій думок та почуттів. Мені навіть здалося, що якби я побачив зараз його, то не жахнувся б, як завжди. Необхідність існувати разом з ним ставала звичкою. Та це не означало, що я його вже не боявся. Я знав, що злякаюся його ще принаймні один раз. Тоді, коли настане розв’язка. За якусь мить перед тим, як усьому буде край. А зараз відчуття жаху просто притупилося. Протинявшись хатою майже до дванадцятої без найменшої спроби щось думати та аналізувати, я все-таки зібрався і пішов до поїзда. Залишалася ще одна справа, яку обов’язково мав завершити. Мені потрібно було побачити Світлану, принаймні ще один раз.

Вона прийшла з роботи, як завжди пунктуально, о четвертій, хоча ми і не домовлялися про зустріч. На її обличчі з’явилася така довгоочікувана справжня усмішка. Виникло враження, що, підіймаючись сходами, вона якраз думала, а чи не стою тут я, спершись на поруччя. Стурбованість в її очах свідчила про те, що її справді непокоять мої проблеми.

— Ви надовго зникли, — сказала вона, відчиняючи двері, — і виглядаєте, чесно кажучи, не на п’ять з плюсом. Як ваша подорож?

— Дякую, нормально. Змучився просто, — збрехав я, хоча і відчував, що сховатися від неї неможливо. — Важкі були дні, намотався по всіляких закутках… Ви ж розумієте, не близький світ…

— Розповідайте, — наказала вона, — а я грітиму обід. Я уважно слухаю.

І я виклав їй усе, що зі мною сталося, все, що довелося пережити за цю подорож і після неї. З цим ще було якось простіше. Це виявилося виконанням роботи за шаблоном. Не треба було думати, а лише методично і без особливих емоцій механічно переказувати. Вона все помітила. І зрозуміла, що це погано.

А далі мені довелося важче. Я мав їсти, а також слухати і сприймати те, що вона казала. І якщо з першою проблемою хоч якось вдалося впоратися (мляво перебираючи ложкою, я щось жував і ковтав), то друга виявилася складнішою. Практично нічого з її слів не сприймалося. Я тільки розумів, що мова йде про Уренгой, Мішку-шамана, каліку з села Галяви, діда з Надлісного, Петра Гончарука, Жанну, Семена, мого товариша Сергія… Зловити ж якісь логічні зв’язки було понад мої сили. Я лише розумів, що вона не вказує мені на щось конкретне, а висуває якісь нові припущення та теорії. Мені уявилася виснажена людина серед океану, яка вишукує якісь додаткові сили, щоб пропливти ще кілька десятків метрів, тоді як до берега залишалося багато миль.

— Я погана господиня? — запитала Світлана. — Що, зовсім несмачно?

— Ну що ви, дуже смачно, — сказав я, — просто в мене останнім часом поганий апетит. Та й намагаюся зосередитися на тому, що ви кажете.

— Я бачу, — сказала вона, — я все бачу і розумію. І ви мене сьогодні непокоїте більше ніж будь-коли. Залишіться в мене. Вам конче потрібний сеанс гіпнозу. Побачите, зранку будете зовсім інакший. Добре відпочинете, у вас буде свіжа голова, і ми ще раз про це поговоримо.

— Дякую, — відповів я, — не треба. Я не хочу. Правда, не потрібно. Справи не такі вже погані, як вам здається. Я поїду.

— Залишайтеся просто так, без гіпнозу. Однак ви в мене краще відпочинете. Ну чого вам зараз на ніч їхати туди? Ну, будь ласка, лишайтеся! Я вас прошу…

— Я не боюся його, — сказав я, не дивлячись їй в очі, — і мені справді треба додому. Я повинен побути сам і подумати.

— Але ж ви не здатні тепер думати! — в її голосі чувся відчай. — Ви зараз не здатні на це! Ну, будь ласка, залишся…

Вона підійшла зовсім близько і зробила спробу взяти мене за руку. Слабкий ненав’язливий запах її парфумів охопив мене, і в ньому, десь дуже глибоко, відчувався ще один, зовсім інший — її власний запах. Дарма. Я відчув його надто пізно. Мені стало її шкода. Шкода до сліз, незрівнянно більше, ніж себе. До горла підкотився клубок.

— Зроби мені кави на дорогу, — попросив я замість відповіді, насилу його проковтнувши, — якщо можна.

Вона вийшла з кімнати в розпачі й нічого більше не сказала. Я подивився їй услід і тільки тепер зауважив, що замість традиційного спортивного костюма на ній був приємний домашній халат по фігурі, на комір якого спадало гарне біляве волосся. Такою мені схотілося її запам’ятати.

Я тихо відчинив скляні дверцята книжкової шафи і поклав просто на книги заклеєний поштовий конверт без напису, а потім так само тихо зачинив їх.

Нарешті до мене повернувся стан давно забутої душевної рівноваги. Вона відчувалася навіть тоді, коли, зіскочивши з підніжки приміського поїзда і пройшовши кілька десятків кроків, я озирнувся. Так просто, для годиться, оскільки знав, що він там. Чорна пляма з обрисами пса беззвучно рухалася за мною на відстані лише кількох кроків. Я не боявся, бо знав, що це станеться не сьогодні. І, напевно, тому, що, нарешті, по-справжньому зрозумів: я не здатний нічого зробити. Я йшов, відчуваючи його спиною, і думав про Світлану. Мабуть, вона нечасто відчиняє дверцята тієї шафи. Але колись вона таки полізе до неї по якусь книгу і тоді побачить конверт, якого ніколи туди не клала. Звісно, вона розкриє його і знайде маленький срібний ланцюжок зі знаком Водолія, її знаком. А потім витягне і клаптик паперу — невеличкий, так би мовити, лист, у якому прочитає те, що я написав:

Дорога Світлано!

Мабуть, ми більше не побачимося. Скажу щиро, мені прикро, що таке насправді можливе. Адже спогади про тебе — це єдине приємне, що залишилось у моєму житті. І якщо це все-таки станеться, хочу, щоб ти знала, — я нічого не міг удіяти. Дякую за все, що ти для мене зробила і хотіла зробити. Хочу, щоб у тебе залишилося щось на згадку про мене. Будь щаслива.

Завжди твій — Юрій.

Новий день розпочався з сумних спогадів. Несподівано переді мною пропливла значна частина мого життя, яка передувала теперішнім подіям. Я не намагався нічого згадувати. Вони прийшли самі. Все вийшло якось спонтанно. Я згадав приїзд сюди, потім початок свого життя тут, роботи. Згадав знайомство з Борисом, Григорієм, Семеном та іншими, наші спільні справи, проведені разом полювання. Потім я згадав Жанну і все пов’язане з нею, до найменших подробиць. Дивно, що ці спогади вимагали так мало часу. Все було ніби сконцентровано, стиснуто на якійсь фантастичній стрічці, що пропливала зараз переді мною. Потім я згадав Бурана і наші з ним довгі подорожі в дивовижну країну осінніх озер та зимового лісу, які обірвалися так передчасно та несподівано.

Далі пригадався Уренгой — давно минулі часи, той самий будзагін, а також недавня подорож до Сибіру. Спливли в пам’яті Сашко Гессленг, Мітяй, Серьога і, звичайно ж, один з імовірних винуватців моїх нещасть — Мішка-шаман, який пішов назавжди, забравши з собою стільки таємниць. Багато дав би я за можливість зустрітися і поговорити з ним, ну, і ще, звичайно, з Жанною. Тільки вони самі змогли б дозволити мені виключити свої напрямки з моєї «карти». Та це було неможливо.

Промайнули переді мною й інші образи — Сергія, різьбяра-каліки та діда з Надлісного, хлопців з Петрової бригади, Васюхи з напарником та Тимофія Губіна — випадкових людей, посередньо причетних до моєї невеселої історії, тому й спогади про них не зайняли багато часу.

Останньою згадкою була Світлана, наша вчорашня зустріч. Пригадався зміст написаного мною листа. Гарний вийшов лист. Невже вона колись прочитає його як лист з того світу? Невже таке можливо? Я знову згадав її обличчя і пожалкував, що мені так і не вдалося на прощання подивитись ще раз в її очі з такими гарними ледь помітними зморшками втоми на нижніх повіках не крізь окуляри.

Я довго лежав. Вчора вона так багато говорила до мене, а я практично нічого не чув. Шкода. Зараз я не міг пригадати бодай щось з її висновків та припущень. Міг тільки сказати напевно, що всі вони стосувалися тільки героїв моїх розвідувань. І, що я пам’ятав точно, — ні слова не було сказано про головного винуватця моїх нещасть. Про нього вона не вимовила ані слова! Його для неї наче не існувало. І я несподівано відчув роздратування. Вона, фахівець у таких справах, у крайньому разі, більший ніж я, не удостоїла його навіть словом. Я не чув її доводів учора, я вірив їй, але згодитися з цим не міг. Хай там що, я не здатний був ігнорувати його. Що він таке? Мені так і не вдалося позбутися переконання, що, якби я зумів розкрити його сутність, було б нескладно назавжди здихатися і його самого. Я відчував нутром, що це так. Можливо, проводити це довготривале розслідування було безглуздо?

Я скочив з ліжка і схилився над розгорнутою на столі «картою». Вже не один тиждень лежала вона тут, доповнюючись щодня всілякими новими кресленнями. І скільки їх ще з’явилося б на ній за один, два місяці? А за рік? Сотні, можливо, тисячі нових напрямків! І лише один із них був правильним. А може, за цей рік правильний напрямок взагалі ще не з’явився б! Але ж я не маю року! Мало того, я був упевнений, що в мене немає і місяця, а скоріше, навіть і тижня. А якщо цього правильного напрямку пошуків взагалі неможливо знайти? Якщо я геть забув те, що пов’язано з ним? У такому разі всі зусилля виявляться марними. Всі, до самого кінця.

А пес — ось, тут. Нехай він не матеріальний, але реальний! Його можна дослідити, вивчити, видерти з нього таємницю. Зрештою, його все-таки можна вразити, знищити. На цьому світі немає і не може бути нічого такого, чого не можна знищити! Треба лише знати як. Звичайно, це важко, та все ж реальніше, ніж шукати те, не знати що.

Я вдягнувся та зварив кави. Відчувалося, як приливає жар до лиця, а мозок, наче в лихоманці, шукає можливі варіанти виходу. Моя агонія починалася з новою силою. До того ж відмовлятися від останнього шансу було не в моїх правилах. І несподівано я відчув натхнення. Напевно, це останнє натхнення відчаю. Хай так, але мені хотілося діяти і зробити йому хоч щось. Хоча б якусь шкоду. Щоб його бридка безока морда не глузувала з мене. Щоб він знав — не можна катувати мене до нестями. Я не хотів бути для нього придорожнім стовпом, на який він міг підіймати задню лапу, коли забажає. В мені буквально кипіла лють до цієї істоти, точніше, до цього явища.

Час до обіду минув за безперервним питтям кави у вишукуванні способів знищення мого переслідувача. Власне, в те, що його вдасться знищити принаймні зараз, я не дуже вірив. Хай так. Але мені потрібно завдати йому хоч якоїсь шкоди. Довести самому собі, що таке можливо, що з ним можна боротися. Мене бісило усвідомлення того, як він безжально та методично робить свою справу. Несподівано я пригадав старовинну гравюру на замках своєї рушниці. Порівняння напросилося мимоволі. Існують породи гончаків, які не летять за дичиною, як інші, в суцільному екстазі з божевільним гавкотом, з надією схопити її. Такий гончак іде по сліду спокійно та неквапно. Натомість він ніколи не загубить сліду й не втомиться, здатний робити це годинами і навіть днями. А десь за деревом, заручившись терпінням, тихо стоїть мисливець. І звір, що плутає сліди, намагаючись позбутися невтомного переслідувача, який учепився, немов реп’ях, рано чи пізно пройде поблизу нього. Гримить постріл. Все скінчено.

Я підвівся, вражений цією принципово новою думкою. А що як я також його дичина? Що як він, наче той висловухий неповороткий гончак, не може завдати ніякої шкоди і лише лякає здобич, тобто мене, своїм невтомним переслідуванням? У такому разі повинен існувати і той, хто причаївся десь в очікуванні моменту, коли я нарешті опинюся там, де треба, щоб натиснути на гачок. Хто він?

І я пригадав, як двічі вже опинявся на волосинку від загибелі, відтоді як пес почав переслідувати мене. Як я задихався, привалений землею у погребі; згадався обріз у руці вбивці з непохитним поглядом. Можливо, в один з цих моментів я і мав, нарешті, перетворитися на його трофей? Просто йому не пощастило. Але гони ще тривають…

Хто ж він? Осягнути це було понад моє розуміння. Я відчував себе нездатним на це. А поки що мене переповнювало бажання перекусити навпіл хоча б того, хто, виконуючи волю господаря, біг за мною, заганяючи в пастку.

Та нічого конкретного вигадати я не міг. Усі мої ідеї розбивалися об один факт — пес був нематеріальний. Він не залишав слідів на снігу, йому не шкодили постріли з рушниці, його ніхто не міг побачити. Ніхто, крім мене. Отже, логічно, що не завдадуть йому шкоди й вогонь, і вода, й електричний струм… То чим тоді на нього діяти? Можливо, існують якісь поля, наприклад електромагнітні, або щось подібне, які могли б впливати на такі явища? Але як це здійснити? Все здавалося нереальним, та й не гарантувало успіху. І все ж таки, і це доводила історія людства, не може бути такої зброї або сили, проти якої немає захисту, протидії. Потрібно тільки її винайти.

Досі я схилявся до ідеї впливу на нього матеріальними засобами. А що як піти кардинально іншим шляхом? Якщо він не б об’єктом матеріального світу, цілком логічно спробувати діяти на нього якимись нематеріальними силами. Якими? Що найвагоміше я міг застосувати проти нього? Я миттєво пригадав розповіді Світлани. Злість? Ненависть? Я і так ненавидів його. Та йому це було однаково. Він спокійно робив свою справу. Що ще? Піти в протилежному напрямі? Полюбити його? Запросити до хати, дати підстилку і миску? Нісенітниця, маячня. А що як… Світлана казала, що є чорна та біла магії, що як вони могли б на нього подіяти? Та ні, я на цьому не розуміюся. А Світлана читала про це, казала, що знайома з якимись теоріями. Якби це допомогло, вона запропонувала б мені. Все не те… А що як його вб’є просто моя байдужість? Коли він побачить, що я його не боюся? І я вхопився за цю ідею. Він був нематеріальний і діяв тільки на мої почуття, емоції, на мою свідомість. Тобто на такі ж нематеріальні речі, як і він сам! Я повинен був позбавити його місця в цьому просторі, не дати їжі та повітря, а ними для нього був, безперечно, мій жах. І тоді він піде від мене. І я, наче потопельник за соломинку, схопився за цю ідею. Адже вона була моїм останнім шансом.

Та легко виявилося сказати — я не боюся. Важче — справді не боятися. Я опинився перед завданням, рівень якого явно мені не під силу. Можна переконувати себе до нестями. Але керувати власними емоціями та почуттями? Я вперто продовжував цей безглуздий аутотренінг і розумів його марність. Я не міг примусити себе не боятися його десь там, у глибині підсвідомості, так само, як і любити, або, припустімо, хотіти, щоб він залишився зі мною назавжди. Людина не здатна себе в такому переконати. Я міг би зараз вийти за двері, піти куди завгодно, аби зустрітися з ним. Я відчував себе здатним на це. Але, щоб не боятися в глибині душі… Отже, і цей спосіб мені нічого не давав. І раптом божевільна ідея, наче блискавка, простромила мою свідомість. Від неї навіть стало спекотно. Я не міг примусити себе не боятися його в підсвідомості, але міг це принаймні продемонструвати йому. Якщо пересилити свій жах, підійти до нього і сказати, що не боюся? Він не розуміє слів. Говорити безглуздо. А що тоді зробити? Я знав. Залишалося підійти і торкнутися його. І що, він зрозуміє, що його ніхто не боїться, і втече? Але ж мене тільки від думки про це вже охоплював відчай!

День минув непомітно, і за вікном уже смеркло. Не тямлячи, що роблю, я підвівся і вдягнув куртку. Здоровий глузд підказував, що не варто цього робити. Та ні, він не підказував. Він кричав криком! Але я не слухав. Мною оволоділа якась одержимість божевільною думкою, і, відчинивши двері, я вийшов надвір. Від безперервного сидіння за столом заклякли ноги, після випитої кави крутилася голова та добряче гупало серце.

Дійшовши до парку, я оглянувся. Чорна пляма розпливалася в пітьмі за кілька кроків від мене. Чи давно він плентався за мною? Навколо — тиша. Небо геть-чисто обсипане зорями. Повітря так приємно, по-весняному, пахло. Я ступив уперед. Але він не позадкував, зберігаючи належну відстань. Пес залишався сидіти. Ще один крок, і… ще. Тепер нас розділяло якихось два кроки. Він ніяк не реагував на моє наближення, сидів, опустивши голову, і зараз пітьма не давала змоги бачити, як рухаються його боки. Скажено билося серце. Не треба було пити стільки кави. Пульсувало навіть у ямці під шиєю. Що далі?

Я ще раз ступнув. Тепер, простягши руку, я міг торкнутися його голови. І що знайде моя рука? Порожнечу? А потім він зникне? Чи, можливо, зникну я сам? Але лякало мене найбільше не це. Жах викликала думка, що моя рука відчує жорстку зваляну шерсть, лобату голову, а потім… Дві діри, в які залазитимуть пальці. Що там? Якби це був сон, то тієї миті я мав би прокинутися з диким несамовитим криком. Але я не спав. А наступної миті моя рука затріщить під його жовтими іклами… Цього вже не можна було витримати. Я розумів, що не спроможуся на цей короткий, можливо, фатальний рух.

Іти назад виявилося значно важче. Аж так, що не вірилося, що вдасться. Але я зміг. І відчув, як він рушив за мною. Я зачинив двері й упав на ліжко. Не треба було ніяких експериментів. Не варто витрачати зусиль. Не варто прискорювати часу. За кілька днів пес зробить це сам.

XXIII

І ось я сиджу і згадую цю страшну й водночас дивовижну історію, яка вже давно залишилася в минулому. Немає ні жаху, ні приреченості, ні чорного пса без очей. Замість нього біля мене сидить інший пес. Сірої вовчої масті, точнісінько, як мій Буран. І очі в нього веселі й віддані. Він дивиться, як я чищу та змащую рушницю, і водночас йому сумно, адже зараз весна й до початку полювання ще дуже далеко. Він це розуміє.

У садку цвітуть вишні. Легенький вітерець, теплий, майже літній. Між вишнями натягнутий мотузок, на якому струнка білява жінка розвішує випрану білизну. Це Світлана. Вітер роздуває її легеньку сукню. Вона усміхається до мене. Поруч на траві насипана купа піску, в якій грається дворічний карапуз, насипаючи пісок в іграшкову машину. Невже це наш? Здавалося, все було так недавно. Білі пелюстки з вишень, кружляючи, обсипаються на землю.

По вулиці чути гуркіт машини. На подвір’я заходять люди, вдягнені у форму, лише один у цивільному. Мені тицяють до рук якийсь папір. Що це за папір? Я ніяк не можу його прочитати, але відчуваю щось погане. Дехто з них заходить до хати. Вони виносять звідти речі, вантажать на машину. Що це означає? Вони беруть мою рушницю! Я нічого не розумію. Чомусь у мене таке відчуття, що я втратив її давно, дуже давно, а втім, її знаходять чужі люди у моїй хаті! Тоді чому її забирають? У мене ж повинен десь бути дозвіл! Та ніхто не слухає. Машина завантажена. «Везіть це у…» — каже той, що в цивільному, й називає адресу. Нащо? Адже я не збираюся туди переїздити! Вони сідають у машину, і ось уже нікого немає. Але ні! Один із них залишився. Той здоровань, що в цивільному, і в руках у нього моя рушниця. Він злісно посміхається і цілиться. Боже, він цілиться в Світлану! Я зриваюся з місця і — не можу. Мене щось тримає! І він стріляє! Світлана падає на траву, а він цілиться в дитину! А я і далі не можу підвестися! І раптом мені стає зрозуміло, що мене тут немає, що я тільки спостерігаю за цим усім збоку і не можу нічого вдіяти. Він стріляє вдруге. Я кричу. Так, як не кричав ніколи досі. Мене тут наче немає, але він чомусь чує мій крик. Він обертається і йде до мене. Тепер уже він поруч. Він і я. Він підіймає рушницю. Але тут мій Буран. Він гарчить і кидається на нього. Постріл! Собаку відкидає назад. Буран лежить на землі й не рухається. А я й далі не можу підвестися! Він зупиняється. І ось просто мені в очі дивляться чорні отвори стволів рушниці. Він сміється! Зараз з відстані трьох кроків він вистрілить, і картеч розірве мою голову на шматки. Я знову кричу — довго і несамовито, — це все, що можу зробити. І мене розриває на шматки яскраве світло. А я все кричу й кричу…

Так, я справді кричав. Не здатен розплющити очей, я тямив, що кричу, прокидаюся, але ще кричу. Тільки тепер, закривши рота, я зрозумів це. Моя рука, нарешті, намацала вимикач настільної лампи. Засвітилося світло. Я був сам. Поки що. На годиннику лише пів на четверту ранку. Я знову впав на подушку. Вона була холодна й мокра. Мокра була і ковдра, й футболка на мені. Серце потроху вгамовувало свій шалений ритм. Отже, тепер мені не було спокою і вночі. Тепер і тут мене переслідуватимуть жахи.

Але дивно, чому мені наснився такий сон? Мав би снитися чорний пес-привид, що не давав спокою вдень, а я несподівано побачив таке… Це був ніби фільм, драма з сумним кінцем, яку я дивився наче сторонній глядач. І ще одне: мене переслідувало відчуття, що цей сон я вже колись бачив. Ні, не може бути. Чорт забирай, але звідки ж тоді це відчуття? Щось таке мені просто доводилося чути. Знайомий сюжет. Тільки де? Де я міг чути щось подібне? Я десь торкався вже цього свого сну! Але моя запаморочена голова була зараз мов комп’ютер, який замкнуло. Відповідь не складалася. Я сів на ліжку. Щось крутилося десь тут, у нетрях моєї пам’яті, і ось-ось повинно було… І я згадав. Згадав! Це була історія, яку розповідав мені дід у Надлісному. Геть спотворена і домислена, це була історія Петра Гончарука. І я зіграв його роль у своєму дивовижному сні. Наче в кіно. А Світлані довелося зіграти роль його нещасної дружини. І тільки Гаркушею був невідомо хто, можливо, навіть він сам. Або актор, запрошений зі сторони, — якась людина, котру я раніше бачив і образ її несвідомо залишився в моїй пам’яті. Ну і, звичайно, невідомий режисер додав своїх штрихів трагічному сюжету. Напевно, ним був мій запалений мозок. Отаке кіно дароване мені наостанок. А може, не наостанок? Хто знає, що ще чекає мене?

І раптом у моїх думках зринув ще один досі не згаданий персонаж цього сну. Мені снився Буран. Мій любий Буран стрибнув на вбивцю, рятуючи мене, і віддав за це своє життя. Але ж це був не я! Це був Петро Гончарук. Я тільки грав його роль. Отже, і Буран рятував не мене, а його, Петра. Але ж це було кіно, і Буран також, напевно, лише грав у ньому чиюсь роль! Доле моя нещасна! Чию? Чию роль грав Буран?!

Невідома сила підкинула мене і поставила на ноги. Я кинувся вперед і штовхнув перед собою двері. Це був він. Він сидів за два кроки від розчинених дверей чорною плямою у болоті, під дрібним холодним дощем, і дивився на мене своїми незрячими очима. Зараз, у суцільній темряві, я не міг бачити пошматованих грудей, куди вдарила Гаркушина куля.

І зі мною щось сталося. Несподівано проясніло в голові. Думки набули якоїсь життєвої сили та рухливості. Я знову міг згадувати та аналізувати. Те, що складалося, було фантастично, навіть не те слово. Я не міг дібрати такого слова, щоб все достовірно оцінити.

Чому дід у Надлісному не розповів мені, що в Петра Гончарука був (якщо справді був) чорний пес? Але ж я і не запитував його про це. А запитав, чи був собака в Гаркуші. Адже це була його рушниця і на ньому, тільки на ньому сконцентрувалася вся моя увага. Але дід усе ж таки дещо підказав мені. Просто я не звернув уваги, не зрозумів, про що він. І багато б я дав, щоб мати змогу зараз перепитати його про це. Як він тоді сказав, коли я запитав про Гаркушиного пса? «А інший — ні скарбу, ні долі, самі біди, та злидні, а тварини Божої напризволяще не покине, ще й шматком хліба поділиться». До чого таке? Це ж він, напевно, Петра мав на увазі! Адже лише про двох людей ішла мова — Петра та Гаркушу. Напевно, повернувшись із Сибіру, Гончарук привіз із собою пса. Не покинув, коли повертався. Відбувши табори, Петро деякий час жив там вільно, отже, міг тримати собаку. Так, я не звернув тоді уваги на кинуте старим. Невже він справді мав на увазі Петрового пса? Господи, оцього самого, що сидить перед і мною, того, який не може дивитися і не залишає слідів? Таким чином, пес все-таки існував? Важко сказати, що це було зараз, але він справді існував. А що як… І в мене аж дух перехопило. А що як у моєму дивовижному сні зовсім не було відхилень від реальних подій? Що як цей сон — подарунок долі, мій останній шанс? І я взявся його аналізувати.

Отже, Гаркуша, привласнивши частину Петрового майна, міг стати володарем і цієї рушниці. Моєї рушниці. Виходило, що це не Гаркушина рушниця. В мене була рушниця Гончаруків! Свого часу вона належала старшому лісничому графа Лодзінського і переходила у спадок від батька до сина, поки останнього з цих лісничих — Петрового батька — не застрелив Гаркуша. І якщо слідство встановило, що старого лісничого застрелили з власної рушниці впритул, цілком імовірним ставало те, що Гаркуша, заволодівши якимось чином рушницею, вистрілив у старого Гончарука і втік, а її залишив на місці вбивства. І ось, уже пізніше, допомагаючи «розкуркулити» Петра і привласнивши частину його майна, Гаркуша вдруге захоплює рушницю. А далі… Далі, якщо вірити сну, цей «Зімсон» у руках убивці продовжує свій кривавий шлях і саме від його пострілів гинуть дружина й дитина Гончарука. Але й на цьому не закінчується. Вже у повоєнні роки, підкинута і захована на горищі його нової хати, вона стає причиною арешту Петра, його ув’язнення та вислання. Та й на цьому не заспокоюється виродок, який став справжнім прокляттям родини Гончаруків. Не інакше, як старі зв’язки в органах дозволяють йому знову заволодіти рушницею, конфіскованою в Петра під час арешту. Він наче відчував потяг до цієї заповітної речі. Бажання володіти нею стає для нього непереборним. І ось, уже через роки, знову лунають постріли. Падає мертвим вірний пес, захищаючи господаря, і сам Петро Гончарук. Ось — фінал.

Я зітер краплі з обличчя і тільки тепер відчув, як сирий холод охопив моє тіло під мокрою футболкою. Я вже давно тремтів як у пропасниці. А темна постать пса так само нерухомо сиділа переді мною, гублячись у пітьмі. Тремтячими руками я обережно зачинив двері.

І ось тепер цією рушницею володів я. Що це могло означати для мене? Та, як не дивно, я розумів. Розумів завдяки Світлані. Без неї мої шанси дійти до суті дорівнювали б нулю.

Через цю рушницю відбувся той самий перерозподіл нематеріальної енергії, в даному разі — енергії зла. З допомогою цієї зброї протягом багатьох літ зло перекачувалося в одному напрямі — від Гаркуші до Петра Гончарука. Всі ці роки одна людина кривдила іншу, причому зв’язок з нематеріальним відбувався тільки через один і той самий матеріальний об’єкт — оцей старий «Зімсон» дев’ятсот сьомого року випуску, який, дбайливо відреставрований, лежав зараз переді мною на столі.

Першу порцію енергії було передано тоді, коли Гаркуша вбив старого Гончарука. Друге зло скоєно, коли її саму — сімейну реліквію Гончаруків — той же Гаркуша назавжди відібрав у Петра. А далі… Далі пішло-поїхало. Хіба може бути більше зло, ніж смерть близьких та рідних людей, дітей? Хіба може бути більше зло, ніж роки, проведені на чужій землі в неволі, в злиднях та приниженнях? Адже, якщо вірити сну, саме цю рушницю й підкинув тоді на горище хати Гончарука винахідливий Гаркуша. І, знайдена під час обшуку, за іронією долі, саме вона знову стала причиною його подальших нещасть. Хіба може бути більше зло, ніж смерть вірного друга, яким, напевно, був для Петра його відданий пес? Мабуть, Гончарук уже й не вважав за особливе зло ту мить, коли, діставши кулю в груди, помирав у сирому весняному лісі наодинці зі своїм довічним ворогом і катом, втрачаючи останню надію на правду та помсту. Надію, яку забрав у нього Гаркуша з допомогою цієї ж рушниці. І ось тепер ця енергія кривди та зла, що протягом років старанно нагніталася з одного нематеріального простору в інший, рвалася, прагнула до рівноваги і готова була вибухнути. І важко оцінити наслідки цього вибуху, принаймні для мене.

Я вдягнув суху білизну і вбрався в мисливський одяг, а після цього розібрав рушницю. Мій страх кудись подівся. Жах буває перед невідомим. Я ж тепер усе розумів, принаймні так вважав. Мені було шкода, що все так сталося. Та назад не повернеш.

Я ще раз густо змастив частини рушниці, загорнув кожну окремо в суху ганчірку, просякнуту мастилом, і поклав усе в великий поліетиленовий пакет, який міцно зав’язав. Я розумів, що мушу її позбутися, гадаючи, що тепер ніхто не міг володіти нею без небезпеки для себе. Шлях був далекий, тому лопату тягнути з собою не хотілося, і я причепив до пояса великого мисливського ножа. Вимкнувши світло, вийшов за двері. Він сидів тут. Зберігаючи дистанцію, я обійшов його збоку і попрямував до краю містечка. Лише раз мені закортіло озирнутися. Пес, як і належало, йшов за мною на тій самій відстані. Навряд чи його тепер варто так називати, але чогось кращого я придумати не міг, та й не відчував потреби. Адже хай би що це було, я хотів з ним розпрощатися раз і назавжди.

Ось-ось мало світати. Дощ припинився. Йти гостинцем не хотілося і, розрахувавши приблизно кут, я пішов навпростець, швидко, наскільки дозволяла багнюка під ногами. Однаково, так вигравався час. Поступово розвиднілося. У весняному лісі було свіжо і водночас парко. На пагорбах збирався ріденький туман, який зовсім не заважав орієнтуватися в незнайомих місцях. Швидка ходьба розігріла. Час від часу на схилах траплялися розсипи пролісків та інших лісових квітів. Це було дивовижно. Близько чотирьох годин я простував лісом і нарешті вийшов на пагорб, з якого виднілося село Надлісне. Напевно, о такій самій весняній порі тут стояв і Петро Гончарук, думаючи свою гірку думу, і не підозрював, що за кілька хвилин впаде у ці лісові квіти.

Пес сидів поруч. Тільки здіймалися його боки, крізь які проступали ребра. Іноді мені навіть здавалося, що я чую його дихання. Взагалі, за останні години моє ставлення до цієї незрозумілої істоти змінилося. Я вже зовсім інакше дивився на нього. І все ж таки не міг без здригання бачити чорні отвори його очиць.

Сівши боком до нього, я відпочив кілька хвилин. У лісі панувала тиша. Тільки пташині співи і наше дихання. Я скинув куртку, витяг з піхов ножа, відгріб ногою листя і заходився копати. Яма вийшла завширшки в дві долоні, довга, завглибшки вище коліна. Я втоптав на дні землю і поклав пакунок з рушницею. Тут вона і зогниє років за тридцять — сорок. Від цього не врятують ні мастило, ні поліетилен. І все ж таки, зігнувшись, я зав’язав кінці мішка ще на два гудзи, а маленькі кінчики, що лишилися, зрізав ножем під самий вузол. Кинувши на пакунок шмат кори, я нагорнув викинуту землю, а зверху притрусив листям, так, ніби тут нічого й не робилося, і тільки тепер розігнув закляклу спину.

Він сидів поруч і дивився на мене. І коли ненароком я заглядав у його чорні діри, виникало жахливе враження. Цієї миті здавалося, що я не належу собі. Весь холонучи, я відводив очі. Таке відчуття неможливо витримувати довго.

— Ну, ось, — сказав я, — роби з нею що хочеш.

Тепер треба було йти. І від думки про це моє серце знову стискалося. А що як він не залишиться тут? Що як знову піде за мною? Що тоді?! Що б сталося тоді, я не знав. І тому, вдягнувши куртку, ступив крок назад. Він не ворухнувся. Я ступив ще крок. І ще. Він сидів на місці. Я зрозумів, що більше ми не побачимося.

Усе-таки мені важко було піти звідси просто так і назавжди. За якийсь рік, та що — за рік, за якихось кілька днів усі дерева навколо стануть для мене незнайомими. І якщо я зміг би відшукати приблизно це місце, то навряд чи впізнав би дерево, під яким закопана рушниця. Ні, я нічого конкретного не планував. Я ніколи не збирався сюди повертатись і викопувати рушницю. Напевно, це був якийсь підсвідомий імпульс. І, вийнявши ще раз ножа, я зробив на дереві, біля якого стояв, глибоку зарубку.

Потім відійшов кроків на десять і озирнувся. Пес нерухомо сидів на своєму місці. І я пішов до краю лісу, час від часу оглядаючись, все ще не вірячи у своє жадане звільнення.

XXIV

Коли піді мною застогнав диван, за вікнами була суцільна темрява. Гули ноги, йшла обертом голова. Останнє — від ейфорії. Досі свобода була для мене абстрактною річчю. Тепер я зрозумів, що це таке насправді. Та я був надто змученим, щоб насолоджуватися радощами і, абияк постеливши ліжко, провалився в рятівний сон.

А сон став просто-таки бальзамом на всі мої душевні рани. Мені наснилася Світлана. І як наснилася! Я сидів у неї вдома. На тій самій кухні ми пили каву і шампанське з цукерками — святкували перемогу. Вона виявилася зовсім не такою. Кудись подівся той індиферентний вираз її обличчя. Вона сміялася та жартувала. Раділа за мене. Ніколи б не подумав, що Світлана може бути такою. Це виглядало, наче якась казка. А потім вона запросила мене залишитися. Одного разу вона вже робила це, та я, дурний, відмовився. Хоча, власне, тоді мені було не до того. А тепер… І я залишився. Дивовижний сон. У мене ніколи не було такої жінки. Ми кохалися довго, і хотілося, щоб цьому не було кінця. Я не міг сказати, скільки реального часу це снилося, але, здавалося, що цілу ніч. А Світлана все дивувала й дивувала мене. Як я хотів, щоб це не закінчувалося ніколи! Але вона раптом вирішила провести невеличкий сеанс гіпнозу. Щось пояснювала мені, а потім сказала: «А на рахунок „три“ ти прокинешся». Я запротестував, адже знав, що це всього лише сон, з якого так не хотілося прокидатися! Понад усе на світі не хотілося мені зараз прокинутися, але було пізно. Вона промовила «три», і я розплющив очі.

«Що ж ти наробила…» — подумав я з жалем, лежачи і дивлячись у стелю. Зіпсувала такий сон! Шкодувати було про що. Кілька хвилин я лежав, перетравлюючи свої враження. Та за вікном давно був білий день, і час уже вставати. Я глянув на годинник і присвиснув. Друга година! Оце так дав! Хоча, власне, з такою жінкою можна спати й довше. Цей каламбур мені сподобався, і я бадьоро зіскочив з ліжка. Щоправда, мій годинник, напевно, барахлив. Я давно його не перевіряв, навіть дата на циферблаті збилася.

Але настінний годинник також показував другу. Що б сказала Світлана, почувши розповідь про мій сьогоднішній сон? Звичайно, я розповім їй, тільки коли? Не сьогодні і не завтра, це точно. Я не міг наважитись подзвонити їй так скоро. Моя перемога вимагала перевірки, підтвердження часом. І в першу чергу потребував цього я сам. Лист, написаний мною і залишений в книжковій шафі Світлани, начисто вилетів з голови. Вона ж могла його знайти саме зараз! Я зіскочив з ліжка і запхав постіль у шафу. Хотілося діяти. Вдягнувши спортивний костюм та легку куртку, я вискочив на весняне повітря. Самопочуття було на диво бадьорим. Мені вдалося-таки добре виспатися. Чомусь тільки скиміла права щока. Напевно, я відлежав її під час довгого сну. І ще одне. Мене переслідувало відчуття якогось знайомого і дуже нехарактерного для мого житла запаху. Що це за запах? Його тут ніколи не було. Опинившись надворі, я зрозумів, що джерело його — не в кімнаті. Запах ішов від мене самого.

Невелика лісопосадка починалася відразу за метеостанцією. Я побіг туди і почув, як розчиняється вікно.

— Юрію Михайловичу! — почувся крик. Лаборантка Оля махала мені рукою. — Годі бігати! Працювати хто за вас буде? Звіти…

— Післязавтра побачимося! — прокричав я на ходу, махнувши рукою у відповідь. До кінця моєї терміново взятої відпустки за свій рахунок залишався ще один день.

— Майте совість, Юрію Михайловичу! — почулося здалеку. — Я за вас…

Далі я вже не чув. Погода була суха, тепла, настрій прекрасний. Біглося легко. Пробіжка затяглася надовго, потім була прогулянка, а між ними обід. Виявилося, що в мене непоганий апетит. А ввечері я знову пішов гуляти. Я шукав його. Але пса ніде не було. Я міг спокійно жити, шкода тільки, що відвик від цього.

Та надолужувати було не так уже й важко. Готуючи вечерю, я глянув у газету. Треба ж так випасти з життя! Виявляється, сьогодні київське «Динамо» грає перший весняний матч розіграшу Кубка чемпіонів! Вечерю я відразу покинув. Матч тривав уже десять хвилин. Вчасно я схаменувся. Біди й негаразди забуваються скоро, і я вже від душі розпікав себе за те, що мало не пропустив такого футболу. Але після збудження настало розчарування та подив. Ніякого матчу не показували. Я перемикав канали і обурено сопів. Напевно, перенесли час трансляції. А так схотілося раптом гарного футболу! І сівши вже за вечерю, я не витримав і смикнувся до телефону. Найзапеклішим з уболівальників, якого я знав, був той самий Григорій.

— Привіт, старий!

— Здоров!

— Як поживаєш?

— Нічого, може бути. А ти-то як? Куди пропав? Як утік з лікарні, то тільки тебе й бачили. Ні, щоб з доктором пляшку коньяку випити для годиться або хоч горілки…

— Ой, старий, якби ти знав, чи до горілки мені було…

— А що таке?

— Та вже нічого, все гаразд. Ти от мені краще скажи, чому футболу не показують? Перенесли, чи що?

— Який ще футбол? — не зрозумів Григорій.

— Ти що, з дуба впав? Як, який? Кубок чемпіонів!

— Ти що, п’яний? Зіграли вже… — в його голосі чулася якась недовіра.

«От чорт, пропустив», — подумав я.

— А хоч як зіграли?

— Нормально, два-один, виграли. Ти що, не чув? Цілий день в усіх новинах показують!

— Як, цілий день? — я не зрозумів. — А коли ж вони грали?

— Вчора, в середу, шостого квітня… — Григорій не міг собі уявити, що я цього не знаю.

А я стояв, зіпершись на стіну, і тер слухавкою лоба, не розуміючи анічогісінького, крім одного — Григорій хотів сказати, що середа, шосте квітня, була не сьогодні, а вчора.

— А що ж тоді сьогодні? — з дурнуватим виглядом запитав я.

— Четвер, сьоме, — відповів він. І додав: — Квітня. Ти що, з запою вийшов?

— Ти впевнений? — перепитав я.

— Знаєш, скільки разів я дату на роботі пишу?

— Ну, добре, — сказав я, — бувай. — І поклав слухавку.

Це якесь безглуздя. Я перемикав з каналу на канал. Передачі збігалися з відповідними у програмі на сьоме квітня. Залишалося тільки здивовано похитати головою. Відразу пригадалася сьогоднішня репліка лаборантки, яка кричала мені з метеостанції, — адже я зрання вже повинен був працювати, а замість цього безтурботно займався оздоровчим бігом. У весь цей жах останніх місяців і особливо днів так вимотав мене! Страшно згадувати. Я бився, мов риба об лід. Неважко було втратити відчуття часу і заплутатися в числах, адже я не дивився до календаря. І раптом мене наче обпекло від однієї згадки. Я дивився в календар! Дивився! Я глянув туди в понеділок, четвертого квітня, збираючись зробити крок відчаю в темряву, просто в лапи монстра, який переслідував мене! Так, я вважав цей день фатальним для себе й подивився на календар. Це було четвертого квітня. Тієї ж ночі мені наснився той дивний сон, що врятував мене. І, прокинувшись зранку п’ятого квітня, я пішов у Надлісне, де в лісі закопав рушницю. Це сталося у вівторок, п’ятого квітня, тобто вчора. А сьогодні ні багато ні мало вже четвер, сьоме квітня! Що це за маячня? Куди поділася ціла доба? Я що — спав майже дві доби? Такого не могло бути. Якщо я не заплутався в числах, то виходило, що, повернувшись з лісу і заснувши приблизно о восьмій годині вечора п’ятого квітня, я прокинувся о другій дня сьомого квітня. Доба і вісімнадцять годин! Невже таке могло статися? Я згадав, що мені доводилося читати про те, як виснажені, тривалий час позбавлені сну люди спали дуже довго, але щоб майже дві доби… Такого, чесно кажучи, не чув. Це було круто. Та разом з тим я прекрасно розумів, яке нервове навантаження довелося витримати моєму організму. Напевно, на межі можливого. То чого ж дивуватися, що він потребував термінового відновлення? Він його дістав. Я почувався на диво свіжим, до того ж мав гарний апетит, адже принаймні півтори доби не їв.

Моє звільнення було реальним, хоча наступні дні я провів у хвилюванні та тривожному очікуванні. Цей стан періодично повертався й повертався до мене. Та переживання виявилися безпідставними. Він не з’явився ні завтра, ні післязавтра, ні за тиждень. І все-таки я чекав і хвилювався, хоча це вже ніщо, порівняно з пережитим раніше. Ніби зник величезний важкий камінь, що висів наді мною і будь-якої миті загрожував упасти і розчавити мене своєю вагою. Щодня я прокидався з усе більшим бажанням жити, а щовечора лягав спати з усе звичнішим відчуттям спокою, радіючи можливості відіспатися за всі минулі ночі. Перед сном я гуляв, ходив передмістям, усвідомлюючи, що я сам-один і нічия чорна тінь не йде більше за мною. Я зрозумів, що означає жити без страху, без постійного відчуття небезпеки та приреченості, яке це щастя. Раніше я не цінував і не розумів цього.

І тільки під кінець тижня я вирішив подзвонити Світлані. Тепер я вважав, що можу це зробити. А взагалі я добряча свиня. Тиждень блаженно насолоджуватись життям, забувши, що вона, напевно, хвилюється за мене. Звичайно, вона повинна була хвилюватися. І тут я згадав про лист. Боже, вона ж могла знайти його! Може, вже знайшла і зараз думає, що мене, мабуть, уже немає в живих. Дивно, але сталося так, що я не залишив їй номера свого телефону і позбавив таким чином можливості знайти мене в разі потреби. Я виявився черствою нечутливою істотою, худобою. Розпікаючи себе від душі, я накинув куртку і побіг на роботу. Розмова могла бути довгою, і я не хотів намотувати рахунок на свій телефонний номер. А навколо буяла справжня весна. Значно потеплішало. На чорному небі розсипалися пшоном мільйони зірок. Світив повний місяць. Я відчинив двері метеостанції і з завмиранням серця набрав знайомий номер. Там довго ніхто не брав трубки, і ось, нарешті, тихе:

— Алло?

— Світлана?

— Так.

— Добрий вечір! Це я.

— Юро? Це ви? Господи, куди ж ви пропали? Чому? Я вже почала хвилюватися. Думала розшукувати вас. Ви ж навіть не залишили своїх координат. Що сталося? Чому ви не дзвонили?

Я розумів, що це непорядно, але нічого не міг вдіяти — мені було приємно усвідомлювати, що вона переживає.

— Все гаразд, — сказав я.

— Тобто?

— Все скінчилося. Ми перемогли. Все! Розумієте? Я боюся повірити, але, здається, це так. Вже близько тижня я живу нормальним життям.

— Ви кажете правду? Слава Богу! — в її голосі чулася радість і навіть недовіра. — Але чому ж ви не подзвонили, не приїхали? Ви ж знали, що я хвилювалася за вас!

— Знав, — відповів я, — пробачте…

— Не пробачу, навіть не сподівайтеся, доки не приїдете і не розповісте все до найменших подробиць. Але, стривайте, після останньої нашої зустрічі в нас ще не було конкретного шляху до вирішення проблеми. Ви що, знайшли його? Скажіть, ви самі його знайшли?

— Тільки завдяки вам. Без вас я ніколи б у житті не знайшов виходу з тієї жахливої пастки, яку приготувала мені доля. Так що це ваша перемога. Ну і, напевно, мені просто пощастило, — додав я.

— Мені здається, ви занадто скромні, — сказала вона, — адже я, скільки не думала, не змогла на підставі тих фактів, що ми, мали, дійти до чогось. Не применшуйте своїх успіхів. Та в будь-якому разі я за вас рада. Коли ви приїдете? Я хочу все знати. Це, розумієте, найзначніше з усіх моїх досліджень. А потім… Мені просто дуже цікаво, і я… хотіла би вас бачити.

— Розумію, — відповів я. — Будьте впевнені, я розповім вам цю фантастичну історію в усіх барвах, але… Я повинен переконатися, що все справді скінчилося. І тоді я обов’язково приїду й розповім вам усе. Тільки от не знаю, як буду вам дякувати.

— Пусте, — заспокоїла вона, — цукерки та шампанське ще стоять у буфеті. Приїжджайте швидше. Я чекатиму. До речі, ви так несподівано подзвонили, що я навіть розгубилася і щось таке кажу. Ми вже з вами були на «ти».

— Справді, — погодився я, — просто я боявся здатися нахабним.

Світлана весело засміялася:

— Не бійся. Від мене важко сховати навіть свої потаємні риси характеру. Чого-чого, а нахабства в тобі немає.

— Не знаю, не знаю… Я перебував під тягарем важких обставин і ось звільнився. Хто знає, чого тепер можна від мене чекати? Не здивуюся, якщо мені навіть забагнеться позалицятися до тебе.

Я почервонів. Усе-таки мені було важко поводитися з нею, наче зі звичайною жінкою. Надто багато чим я їй був зобов’язаний. І все ж цей несподіваний каламбур робив один-нуль на мою користь. Але Світлана не залишилася в боргу.

— Я також не здивуюся, — сказала вона, — хіба я не приваблива жінка?

Це було один-один. Мені лишилося тільки запевнити її в цьому, висловивши сподівання на швидке побачення.

— До зустрічі, — сказав я, — і ще раз дякую.

Поклавши слухавку, вийшов з будинку. Я вирішив чекати ще тиждень, тому що був упевнений, що це необхідно.

ХХV

І тиждень перетворився на рік. Мені було легко й радісно. Але разом з тим я нічого не міг робити і тинявся, як примара, не знаючи, куди себе подіти. Всі мої думки сконцентрувалися на одному. Впевненість зростала щодня. Я знав, відчував, що він не повернеться.

Мені залишалася в цій справу тільки одна невеличка заключна дія — я повинен узаконити втрату рушниці. Доведеться знову звертатися до Сергія, написати заяву, що загубив рушницю на полюванні або що її вкрали. І — все.

А весна набирала силу. Дуже рано запанувала тепла погода. На деревах, кущах понабухали бруньки, і ось-ось вже мали з’явитися перші гострі липкі листочки. Майже по-літньому пригрівало сонце. Цієї чудової погоди я блаженно сидів під хатою і, наче кіт, мружився на сонці. Уявляв собі, як поїду до міста, до Світлани, і як їй усе розповім, і що їй скажу. Я упіймав себе на тому, що все частіше думаю про неї і мені це приємно. Не викликало сумніву: зустріч з нею мені подарував щасливий випадок, і я зобов’язаний їй усім. Навряд чи колись зможу з нею розрахуватися за це.

А можливо, це не випадково, що вона приснилася мені в тому сні, який врятував мене. І вона була там ніби моєю дружиною, хоча обоє ми виконували ролі зовсім інших людей. І все ж таки мені наснилася не якась інша жінка, а саме Світлана. Щоправда, наша з нею історія закінчилася так трагічно. І я мимоволі почав пригадувати події того сну. Була така ж, як зараз, весняна теплінь. Цвіли вишні, і ось тут, між деревами, вона розвішувала білизну на мотузку, коли почувся отой фатальний гуркіт машини. Зовсім як зараз, коли по вулиці, з того боку будинку, проїжджає машина. Тільки тоді вона несподівано зупинилась. Мотор раптом зменшив оберти, і машина справді зупинилася. Я почув, як клацнули дверцята брами, і якісь люди вже йдуть сюди вздовж будинку. Асоціація з тим жахливим сном була настільки чіткою та несподіваною, що я мимоволі нахилився вперед, підводячись з лавки, згадуючи, як тоді уві сні наче прикипів до місця, не здатний ступити й кроку.

З-за рогу будинку з’явилися люди у формі. Мене наче прошило струмом, який, здавалося, пройшов просто крізь серце, і першої миті я буквально скам’янів, не в силах збагнути, що діється. А наступної, та ні, минула не одна мить, поки я зміг щось усвідомлювати та розуміти. Це був Сергій, і з ним ще один, у формі. Позаду стояв третій, вдягнутий у цивільне. До нього і прикипів мій погляд, автоматично. Але я не спав, і це був не Гаркуша. Просто міцний чоловік моїх років, з чорними вусами, в шкіряній куртці. А переді мною в міліцейській формі стояв Сергій.

— Це ти? Ну, ти даєш… — вдалося нарешті збентежено вимовити мені, — як тебе занесло сюди? І як ти мене знайшов?

— А хто це мав бути? — в свою чергу запитав Сергій.

— Та ніхто… — я знітився, — проходьте, сідайте, — я ніяк не міг опам’ятатися, — просто найменше чекав побачити тебе, але я радий. Я тут сиджу і не знаю, де себе подіти, тож ви мене трохи розрадите.

— А чого ж ти так, не знаєш, де себе подіти? — знову спитав Сергій.

— Та так чогось, нудно, — я не розумів, куди він хилить, — добре, що заїхав. Ходи, допоможеш мені готувати на стіл, а твої колеги посидять у садку, доки ми поратимемося, а тоді відсвяткуємо зустріч.

Я подивився на тих двох, але вони прогулювалися подвір’ям з найіндиферентнішим виглядом, не звертаючи на мене уваги.

— Готувати нічого не треба, — сказав Сергій.

Вираз його обличчя був якийсь не такий, і він увесь час намагався не зустрічатися зі мною поглядом.

— А до хати давай зайдемо — треба обсудити дещо.

І говорив Сергій якось дивно… Ми зайшли до хати, я запропонував йому крісло. Сергій завалився в нього і лише тепер подивився на мене.

— Такі справи, — похмуро сказав він, — потрапили ми з тобою в неприємну ситуацію. І треба сказати — дуже неприємну, особливо я, тому що своя сорочка, ти ж знаєш…

Від несподіванки я витріщив на нього очі й мовчав.

— Так от, — продовжував він, — не буду вдаватися у подробиці, але все пов’язано з твоєю ідіотською рушницею і твоїми ненормальними захопленнями. Ти пробач, що я так висловлююся, але я, як уже казав, маю неприємність, ще й з твоєю допомогою, і це мене дуже непокоїть. І хоч ми з тобою друзі, але коли йдеться про важкі злочини й мені шиють корупцію, то тут, сам розумієш, не до дружби. Така вже в мене робота. А втім, я буду радий, якщо ти виявишся невинним.

— Я? — мені перехопило подих. — Невинним? У чому я маю бути винним?

— Послухай, не смикайся, — Сергій нахилився до мене, — більше я тобі нічого пояснювати не буду. Мені потрібно одне — знати, де ти був і що робив сім днів тому, а саме шостого квітня від вісімнадцятої до двадцять першої години, тобто чи є в тебе алібі. Ти розумієш мене?

Не знаю, чи я що розумів, але розгубився і обурився. Для мене Сергій залишався старим шкільним товаришем. Важко було уявити, що він приїхав для того, щоби в чомусь підозрювати допитувати або арештовувати мене. Але водночас несподівано опанувала якась приреченість. Я зрозумів — щось сталося, і це «щось» пов’язане з моєю рушницею, якої зараз у мене не було.

— Ти вдираєшся до мене, нічого не пояснюєш і хочеш, щоби я звітував тобі, що і коли робив? Ти що, з глузду з’їхав? А що як я тебе просто пошлю кудись подалі разом з твоїми запитаннями?

Сергій спохмурнів.

— Ти, я бачу, ще нічого не зрозумів (у кращому разі). А в гіршому — ти хороший артист. Але якщо й так, то ти пізно схаменувся, і твоя перша реакція на нашу появу була досить природною.

«Моя реакція?» — і я пригадав і уявив собі вираз свого обличчя під час їхньої появи. Звідки він міг знати, на що була та реакція? Він думав щось своє. І перший зимний вітерець крадькома заповз мені в душу. А Сергій тим часом вів далі:

— Хоча стривай, дещо я тобі таки поясню. Ти, звичайно, можеш послати мене під три чорти, оскільки я й справді не маю ніякого права допитувати тебе. Але я б не радив. Я тут лише як приватна особа, хоч і у формі.

— І друзі твої також приватні особи? — перебив я.

— І вони приватні, — відповів Сергій, — і приїхали сюди на моє прохання, щоб допомогти врятувати мою задницю від можливих неприємностей. Вони досить міцні й круті хлопці, а в цього, що в куртці, ще й кобура під пахвою. Це я просто до твого відома.

— От я і дожився, — твердо сказав я, дивлячись просто йому у вічі.

— Послухай мене, — сказав Сергій, — нам з тобою зараз не до амбіцій. Зрозумій одне, друг ти мені чи не друг, а в нас є один критерій — винен ти чи ні. І якщо ти винен, я мушу це знати. А далі вже діятиму за обставинами. Якщо я помилюся, то можу дуже постраждати, так уже склалося, до речі, завдяки тобі. І хай який ти мені друг, але це ще не доводить, що ти не винен. Я не можу цього знати! Після отих твоїх рушничних справ, після того, як я, виконуючи твої забаганки, ходив до карного відділу і розпитував про твою ідіотську залізяку, порпав архіви і давав дурні пояснення, для чого мені це потрібно, на мене падає мало не підозра у посібництві злочину! Ти знаєш, що в нас там зараз робиться? В нас іде кампанія боротьби з негативними явищами. З організованою злочинністю, розумієш? З ко-руп-ці-є-ю! Ти знаєш, що це таке? Ні, ти не знаєш. Я тобі поясню. Це коли на обласний відділ внутрішніх справ налітає багато гучних комісій, які створюють ще більше галасу лише для досягнення однієї мети — знайти цапа-відбувайла. І мені, як ти розумієш, бути ним зовсім не хочеться. Так от, повертаючись до наших проблем, — я автоматично втрапляю в кепську ситуацію. Я не можу знати напевно, як далі розвиватимуться події. Тому, якщо ти до цього не причетний, то доведи мені.

— Та до чого?! До чого я повинен бути не причетний? — закричав я.

— До вбивства, голубе, — відповів Сергій, і в мене все обірвалося всередині.

До вбивства!

Уся ця містика, що діялася останнім часом навколо, геть-чисто вибила мене з колії, примусила мислити іншими категоріями, забути реальне, земне, звичайне. І ось несподівано, виявилось, що існують такі цілком відомі звичні речі, як держава, закон, міліція, які не гірше від безоких привидів змусять тебе тремтіти, охопленого жахом та панікою! А я вже повірив, що тому, кого не переслідують страшні нематеріальні істоти, нічого не загрожує. Та ось жахливе слово «вбивство», за яке карають! Але ж я нікого не вбивав! Чому Сергій казав, що вбивство пов’язане з моєю рушницею? О Господи! Невже? Невже, хтось бачив, як я закопав свою рушницю, і скористався нею? І вона випливла в якомусь тяжкому злочині? Але ж ніхто цього не бачив! Ніхто, крім безокого пса-привида. Не може бути! Коли ж це скінчиться?

Хоча ні. Тут все ж таки проглядалася якась невідповідність. Якби з моєї рушниці хтось скоїв убивство, мене відразу б загребли. Адже на ній є номер, який записаний у картотеці в обласній міліції, і за ним закріплено моє ім’я. До мене відразу нагрянули б зі справжнім допитом, і вже не приватні особи. Такого не могло бути. Але ж у будь-якому разі в мене її немає! Вона закопана в лісі. І зараз Сергій запитає, де моя рушниця. І що? Що я йому скажу? Немає? А де? В лісі? А чому? А я що скажу? Розповім йому байку про чорного пса? Тоді він уже не буде приватною особою. І зі мною почнуть говорити офіційно. Що я наробив? Спробуй поясни їм, чому я саме тепер закопав свою рушницю в лісі! Або, припустімо, загубив (саме зараз) і не повідомив про це. Все, кінець. Я пропав.

— Так ти згадаєш, нарешті, де був шостого числа увечері? — Сергій дивився на мене, і в його очах читалися суворість і запитання. Мої ж очі, напевно, бігали.

Що я мав робити? Думки роїлися в голові. Моя рушниця! Я пропав. Але що все-таки я робив?.. Коли він казав? Шостого від шостої до дев’ятої вечора? За всього бажання я не міг цього пригадати. Що ж я міг робити? Гуляв? Хто міг мене бачити? Скоріш за все — ніхто, адже я намагався цими днями бути сам, щоб переконатися, що пес покинув мене назавжди. Як же мені згадати? Минув майже тиждень. Стоп! Я згадав.

— Я… — зірвався було я з місця, але відразу осікся і замовк. Радість виявилася передчасною: моя згадка нічого мені не давала — я спав. Так, я спав, спав майже дві доби. О Господи! Моє алібі кануло в прірву. Тепер у мене не було ніякого алібі. Зараз він про це дізнається, тоді попросить мою рушницю, а тоді… Я загруз. Загруз так, що годі було й думати видертися. Потрапити з дощу та під ринву. За що мені таке? Я терміново мав щось вигадати. Щось достовірне, щось воістину геніальне. Навіть Гаркуші вдалося зробити собі алібі — він знайшов двох свідків. А я не винен! Та де ж мені їх узяти? Де взяти отих свідків? Адже я спав. Спав мирно і безтурботно, як і належало після праведних трудів. Мало того — ще й насолоджувався еротичними снами. Мимоволі пригадалося обличчя Світлани, її фігура, слова, рухи. Навіть забулося на якусь секунду, для чого я поринув у ці спогади. А наступної миті я наважився на божевільний ризик. Свідомо, тому що інакшого виходу не бачив.

— У мене все-таки є алібі, — сказав я, — ти так несподівано наскочив на мене, що дивно, як мені вдалося це пригадати.

Весь цей час погляд Сергія був недовірливий, навіть насмішкуватий. Він бачив, як довго я згадував.

— Ну-ну… І де ж ти був? — не приховуючи сарказму, ще раз запитав він.

— Я був у однієї жінки.

— Це добре, — тепер у його словах чулася насмішка, — я радий за тебе. Але, як ти сам розумієш, твоїх слів замало. Я повинен з нею познайомитись.

— Розумію, — сказав я.

— І хто ж вона така, де живе?

— У вашому місті, — відповів я, — звати Світланою.

І тут у мене народилася надія. Зараз, відразу, він мусить побачитись і переговорити з нею, щоб перевірити мене. Звісно, мене він тут не залишить, адже я можу її попередити по телефону. Він потягне мене з собою. Я повинен був якнайшвидше забрати їх звідси, до того, як вони поцікавляться моєю рушницею, бо, якщо він спитає про неї, — всьому буде кінець. Йому не знадобляться вже ніякі свідки. Зараз це основна проблема. А далі, можливо, дорогою мені вдасться оговтатися і щось придумати. А потім уся надія буде на Світлану. Якщо зорієнтується. Якщо зрозуміє. Якщо вона схоче мені допомогти. Але чи мав я право сподіватися на це?

— Яка в неї адреса? — запитав Сергій.

— Адреси не знаю, ми не листувалися. Можу хіба що показати.

— Ну, звичайно, — погодився він, — але ти мені ще розповіси, що ви там робили, про що говорили, адже я повинен добре перевірити, чи ти кажеш правду.

Тепер уже він просто знущався з мене. Він мені не вірив.

— А як ти гадаєш, — спитав я, — що ми там могли робити?

— Треба думати, кохалися, — делікатно уточнив Сергій, — і про що ж ви говорили?

— Ні про що таке, — відповів я, — власне, на розмови часу не було — я поспішав до поїзда.

— Може, ти й квитки маєш з числом? — поцікавився Сергій.

— Ні, не маю. Якби я знав, що мені таке вчинять, то підготував би заздалегідь, знайшов би вже десь.

— Ну, зрозуміло, — погодився він, — гаразд.

Сергій підвівся з крісла і сказав:

— Поїхали. Ну і, звичайно, ти розумієш, що для повного щастя… — моє серце завмерло, — мені потрібна… — моє серце стислося, — твоя… фотографія, — і тільки після цього я відчув глухі удари, від яких пульсувало десь аж у горлі.

Він дав промашку. На моє щастя. Я знайшов фотокартку, і ми поїхали. Друг у цивільному вів машину досить упевнено і на значній швидкості. Очевидно, йому не заважала кобура під пахвою, і він не боявся ДАІ. Інший колега сидів поруч з ним, спереду. Іноді вони про щось перемовлялись. Ми з Сергієм їхали ззаду і практично всю дорогу мовчали. Це була друга його помилка. Він дав мені спокій зі всілякими розмовами, і мій мозок виявився звільненим для роботи. Я повинен був щось придумати. Обов’язково щось придумати. Я мусив вигадати йому своєрідну пастку, в яку б він, нічого не підозрюючи, потрапив, а Світлана дістала наводку, аби правильно все зрозуміти і мати змогу виручити мене. І я напружено думав, але нічого не складалося. Дорога спливала дуже швидко. Я намагався згадати про нас зі Світланою щось таке, що могло б дати їй підказку, та все це не годилося.

Ми заїхали в місто, і мені довелося вказувати дорогу. Стало ще важче. Рятівна думка прийшла чи не останньої миті. Машина зупинилася в дворі. Клацнули дверцята «Ниви». Я взяв за руку Сергія, який уже намірився вилазити.

— Слухай, є тут одна проблема. Думав, чи казати тобі… Все це для мене складається так неприємно й непевно… Ну, словом, я не можу заручитися, що вона схоче мені допомагати. Розумієш, наша зустріч, про яку йдеться, була останньою. Я дуже непорядно повівся з нею як із жінкою. Вона давно вже мені набридла, і я вирішив, що час з нею зав’язувати, та якось не було рішучості на цю розмову. Знаєш, вона ставилася до мене дуже серйозно, можливо, я несвідомо давав їй якісь надії… Словом, я вчинив з нею не по-джентльменськи. Мені забракло духу на розмову, і я просто вирішив зникнути. А їй залишив листа. І якщо вона вже знайшла його, то я, напевно, зараз для неї просто ворог. Розумієш? А ворогам іноді є бажання помститися. Ось так. Зважай на такі обставини, коли спілкуватимешся з нею.

Сергій запитливо дивився мені в очі і намагався зрозуміти, брешу я чи ні. Хоча я бачив, що після моєї розповіді в нього ворухнулося якесь співчуття. Очевидно, проблеми з жінками були знайомі і йому.

— І де ж ти сховав того листа? — в його словах усе ж таки вчувалися інтонації сумніву.

— В книжковій шафі, на третій згори полиці.

Він не сказав нічого. В мене все-таки з’явився якийсь шанс. Зараз він увійде і закидає її питаннями. Ясно, вона не видасть сходу те, що мені хотілося б. Скоріш за все, Світлана просто не зрозуміє, чого від неї хочуть. І нове хвилювання охопило мене, коли масивна Сергієва фігура зникала в дверях під’їзду. Надто мало надії, навіть якщо вона схоче ще раз мене врятувати. Я любив читати детективи і розумів, що мало відбутися нагорі. Звичайно, він не спитає її — чи був у вас оцей громадянин тоді-то й тоді і чи справді ви з ним кохалися. Ні. Він запитає інакше, щось на кшталт — а чи знаєте ви цього громадянина і коли й де ви бачили його востаннє. Якщо навіть припустити, що вона попаде пальцем в небо, він тоді запитає — а як, припустімо, відбувалася ваша зустріч, що ви робили, про що говорили. Тут мої шанси, зрозуміло, дорівнювали нулю. Щоправда, залишалася маленька, ну зовсім маленька надія на отой лист. Якщо він все-таки схоче дати мені шанс, то повинен обов’язково запитати ще й про лист. І, прочитавши, його можна зрозуміти й так, як я представив йому. Тоді він має поставити їй якісь додаткові запитання і, можливо, десь проколеться. Адже детектив з нього слабенький, це очевидно. Та інтуїція підказувала мені, що дива не станеться.

Але найприкрішим для мене було те, що тепер Світлана знатиме, кому вона допомагала, кого рятувала. Тепер я буду для неї сумнівною темною людиною, кримінальним елементом, злочинцем. О, ні… Невже вона може йому повірити?

Мої охоронці сиділи спереду, боком до мене, притулившись спинами до дверцят машини. Так, до вбивці небезпечно сидіти спиною, хай навіть ти тричі крутий і з пістолетом. Дивно, але моє хвилювання поступово вщухало. Напевно, тому, що я зрозумів свою безвихідь. Не було того всеохопного жаху, до якого я звик останнім часом. Мені не вірилося, я не хотів розуміти, що можу бути покараний за чийсь злочин, але зараз мене чекав провал. І ось-ось має заваритися така каша…

Минуло більше півгодини. В машині залягла тиша. Мої охоронці дивилися в нікуди, але я розумів, що вони спостерігають за мною. Якщо так, то мені немає чого турбуватися. Мій вигляд випромінював спокій, принаймні мені так здавалося. Тільки б не видати себе в той момент, коли розчиняться двері під’їзду. І я завбачливо стулив повіки і привалився потилицею до вікна. Невинній людині немає за що переживати, вона може спокійно спати. Будинок був великий, дев’ятиповерховий. Постійно стукали двері, коли виходили та заходили його мешканці. Напевно, від цих стуків-грюків мої повіки здригалися.

Нарешті машину струснуло. Сергій відчинив дверцята, але не поліз до мене, а тільки запхавши голову в салон, запитав:

— Тебе везти назад чи, може, скористаєшся нагодою і раз уже тут, підеш відвідаєш коханку? До речі, гарна і розумна жінка. Чого тобі ще треба? І листа твого поки що не знайшла. Я вже не видавав тебе, хоч і варто було. Так що тобі ще не пізно.

Мої вуха відмовлялися вірити почутому.

— Отже, я вільний? — запитав я.

— Ти був би вільний (поки що), навіть якби вона не підтвердила того, що ти сказав, але, гадаю, в такому разі — ненадовго. Я ж казав тобі, що виступаю суто як приватна особа. Мені потрібно було лише знати — винен ти чи ні, щоб бачити, як поводитися. Арештовувати тебе зараз ніхто й не збирався. Хай би це робив той, хто повинен. Просто було б несправедливо, погодься, якби я постраждав у даній ситуації. Ти згоден?

— Згоден, — відповів я.

— То їдемо до тебе чи ти лишаєшся?

— Ні, дякую, — сказав я, — подорожі в такій приємній компанії роблять чоловіка нездатним до кохання. Та й забирати ваш дорогий час також незручно.

Я відкинув переднє сидіння і виліз з «Ниви».

— Я сам. Не турбуйтеся про мене.

Я розвернувся і пішов геть, але Сергій кинувся й наздогнав мене.

— Ну почекай. Слухай, ну зрозумій мене. Юрко, ти не повинен ображатися. Ти не уявляєш, що в нас там тепер робиться. Це пекло. Нова політика. Страхітливі комісії, буквально риють землю під собою. Викорінюють корупцію. А наші? Копають одне під одного, кожний лізе догори, і все по чужих головах! Це жах! Ти там сидиш, один у своїй дірі, міряєш, скільки дощу за день випало, і все тобі по цимбалах. Ти не знаєш, що це таке. Й уяви собі, в цій ситуації фігурувати десь навколо такого бруду? Ти усвідомлюєш, що я забруднився об це завдяки тобі? Звідки, скажи, я міг знати, винний ти чи ні? Та й поводився ти, погодься, дуже дивно. Чого ти так перелякався, як ми приїхали? Ти розумієш, що я міг позбутися всього і що навіть тепер неприємності для мене ще не скінчилися і смороду навколо цього ще вистачатиме?

— Розумію, — сказав я, — все нормально. Я не ображаюся. Просто дуже перехвилювався. Ну, все. Бувай.

Я подав йому руку і пішов геть. Та за якусь мить я сам кинувся за ним. Сергій уже підняв ногу, сідаючи в «Ниву», і оглянувся, побачивши мене.

— Слухай, — сказав я, — скажи ж хоч, що сталося. В чому ти мене підозрював? Що за вбивство?

Сергій посміхнувся і закрив дверцята.

— Вбили того кадра, що мав рушницю до тебе.

— Гаркушу?! — це в мене вихопилося саме.

Сергій викотив очі:

— Звідки ти знаєш? Я ж не називав тобі його прізвища!

— Я їздив тоді у Надлісне, — відповів я.

— Фанат, — сказав Сергій, — ти все-таки погано закінчиш.

Але я вже цього не чув, настільки був вражений звісткою. Гаркушу вбито!

— Отже, Гаркушу все-таки вбили… — вголос подумав я.

— Все-таки? — перепитав Сергій. — Чому все-таки?

— Поїдь у Надлісне й дізнаєшся сам, — порадив я. — А ще краще — хай поїде той, хто розслідує справу. Якщо він порядна людина, то в нього пропаде тяга до пошуків убивці.

Сергій промовчав, запитливо дивлячись на мене, але вже без підозри, з суто професійною зацікавленістю.

— А як це сталося? — запитав я. — Якщо, звичайно, не службова таємниця.

— Ось це якраз і цікаво! — він загадково зиркнув на мене. — Постріл з мисливської рушниці дванадцятого калібру практично впритул. Кажуть, була заряджена картеч. Голову рознесло на шматки. Стріляли в обличчя, спереду, до того ж, що цікаво, в момент пострілу він лежав на підлозі, в себе вдома в передпокої, горілиць, з руками «по швах». А разом з тим, судмедексперти встановили при розтині, що за кілька секунд до пострілу в нього стався інфаркт міокарда і розрив серцевого м’яза. Отже, по суті, заряд він отримав, будучи мертвим. Переляк. Можна було й не стріляти. Отакі цікаві обставини цього злочину, хоч детектив пиши.

Розповідаючи все це, Сергій уважно дивився на мене, спостерігав за моєю реакцією. Та я не боявся. Я був непричетний до цього. Точніше, непричетний безпосередньо.

— Виявляється, цей кадр практично не сидів. Я не знаю обставин тієї попередньої судової справи. Проживав до останнього часу в сусідній області й вважався на момент скоєння вбивства, ким би ти думав? Учасником війни! Хоч у бойових діях, кажуть, і не брав участі. Є такі прирівняні категорії. Того й стільки галасу навколо цього. А ще спілка ветеранів підключилася, преса і все таке… Справа-то політична, коли ветеранів війни серед білого дня вбивають. І все, як на гріх, під теперішні події. «Замовне вбивство!» — кричать.

Він похитав головою, не знаходячи слів.

— Бачив би ти те замовне вбивство! В діда три курки на подвір’ї та дві тисячі купонів у банці з-під какао, якраз вистачить на ще одну таку банку. А фарс розіграють на цілу країну. От тільки кілера знайдуть, — він криво посміхнувся і сплюнув. — Мудаки…

Важко було перетравити цю інформацію всю одразу.

— Мене ще будуть чіпати, офіційно?

— Не знаю, — відповів Сергій, — може, й ні. Чого тобі боятися?

Я провів поглядом червону «Ниву», що від’їхала від будинку, і подивився догори. Світланині вікна виходили з іншого боку, я не міг їх бачити. Які слова я повинен був їй сказати? Як дякувати за те, що вона якимось дивом зуміла для мене зробити? Цього я не знав. Не знав я і того, що ніякого дива насправді не сталося, що півгодини тому в квартирі на шостому поверсі Світлані не довелося відповідати на його запитання, хитрі та підступні. Навпаки, запитувала вона, і її запитання були простими та зрозумілими. А Сергій тим часом сидів в «моєму» кріслі, безтурботно дивлячись на блакитний абажур з золотими рибками, що пропливали по ньому, і щиро відкривав їй душу, звільняючись від важкого каменя службових таємниць.

Та зараз це не мало значення. Зараз на мені висіли інші термінові справи. Я мав довести все до кінця. Моя рушниця повинна була стояти в сейфі якнайшвидше. До того, як нею хтось поцікавиться. Саме для цього належало використати несподівано дарований долею тайм-аут. Я дістався додому автобусом, переодягнувся, узяв лопату без ручки і за чотири години швидкої ходи був на місці. Легко знайшов дерево з зарубкою. Смеркало. Я був сам, так і стояв серед мовчазного лісу, не наважуючись копати. Невже це замкнеться в зачароване коло? Невже мене знову почнуть переслідувати містичні сили? Цього б я більше не витримав. Але ж відплата відбулася! Гаркуша мертвий. То до чого ж їм тепер я? До чого їм тепер ця рушниця? Всі вони у царстві тіней, а ми тут. І я швидко відкопав яму. Витяг шмат кори, кинутий зверху, і, діставши пакунок, поклав до валізи. Весь зворотний шлях мене супроводжувала самотність.

Лише зачинивши за собою двері та впавши в крісло, я відчув спад нервової напруги. Напевно, це був кінець взагалі усіх моїх пригод. У всякому разі, я сподівався. Але поспішати з висновками не хотілося. А втім, я не помер від страху. Мене не роздер безокий привид. Моя рушниця не зогнила в землі, а залишається мені для подальшого користування. І навіть якщо припустити, що зараз за вікном загуркотить мотор і зупиниться машина, я встигну зняти поліетилен і покласти її до сейфа. Усе. Я роздер пакет, оскільки вузол виглядав надто міцним і колупатися мені з ним о другій годині ночі не хотілося, і витяг рушницю. Її стволи блищали під свіжим мастилом. Вона не гнитиме в землі. Вона служитиме мені, доки я буду. А далі я передам її своєму синові, як робив це графський лісничий. Тепер вона безпечна. І дай Боже, щоб їй ніколи більше не довелося потрапити до нечистих злих рук. Я провів рукою по стволах з вибитим клеймом «Зімсон». Добрі ще стволи. Стара англійська сталь. За звичкою я глянув крізь їхні отвори на світло. І мало не зомлів. Правий ствол був чорний. Лівий, змащений, — блищав, мов дзеркало, а правий… Чорний від нагару.

Я кліпав очима, нічого не тямлячи, крутив ті стволи в руках і знову дивився на світло. Я відмовлявся вірити. Це виглядало неймовірним. Невже я втратив пам’ять? Але ж востаннє я стріляв ще взимку, на полюванні, в того злощасного пса. Після того я не стріляв. Рушниця була вичищена й змазана. Мало того, ховаючи її під землю, я знову проробив це все спочатку, своїми руками. А потім загорнув і закопав. І цього ніхто не бачив. Ніхто, крім чорного пса, який не мав чим дивитися. А зараз у правому стволі свіжий чорний пороховий нагар, що буває тільки після пострілу. Я струшував головою, наче прибитий. Вона не хотіла вмістити в себе таку масу неймовірного. Але ж я сам розкопав сьогодні свою схованку, і все в ній виявилося ніби неторканим — і листя, і шмат кори, що покривав целофановий пакет, і рушниця була замотана в ганчірку точно так, як я це робив. Ні, її ніхто не міг брати за моєї відсутності. Але що це?

Переді мною лежав на столі поліетиленовий пакет, щойно роздертий. Мені впав в очі ґудз. Я пам’ятав, як, закопуючи рушницю, зав’язав ще кілька вузлів на ньому для кращої герметичності, а потім на останньому зрізав кінчики. Зараз же вони стирчали в різні боки, невеликі, сантиметрів по два. Чому? Невже пакет розв’язували? Незрозуміле хвилювання охопило мене, як завжди, коли торкаєшся чогось невідомого та важливого, якоїсь таємниці. Я взяв пакет до рук. Ні, таємне мені тільки примарилося. Без сумніву, це був мій вузол, і його не розв’язували. Лише оті обрізані кінчики… Можливо, навіть тоді, коли я ніс пакунок додому.

Я ще раз подивився на світло. А може, цей пороховий нагар такий самий, як і той чорний пес? Можливо, він існує тільки в моїй уяві і його не можна спробувати пальцем і стерти ганчіркою? Я намотав на шомпол клапоть білої тканини і пропустив крізь ствол. Тканина стала чорною, від неї смерділо пострілом. Знову глянувши крізь отвори стволів, я побачив, що обидва вони майже однаково виблискують на світлі електричної лампи.

На годиннику перевалило за третю. Відчувалося, що мені бракує сил, щоби й далі ламати голову над тим, хто і яким чином міг вистрілити з моєї рушниці. Мене несподівано опанувала страшенна втома. Але одне не викликало сумніву — постріл виявився влучним. І ще я розумів, що всі мої жахи, все, що довелося пережити, було ніщо в порівнянні з останніми кількома секундами життя Гаркуші, виродка в людській подобі. В мене вистачило ще сили змастити рушницю, зачинити сейф, викинути в піч шмаття, просякнуте мастилом, та пакет і дійти до ліжка. Далі мої очі заплющилися самі.

XXVI

А зранку на мене чекав сюрприз, хоча назвати його так не повертався язик. Це слово, як правило, асоціюється з чимось несподівано приємним. Іноді, щоправда, кажуть про неприємні сюрпризи. Важко було оцінити його однозначно, І все ж таки це був найбільший за все життя сюрприз, а саме: гільза від мисливської рушниці.

Звичайна пластмасова гільза дванадцятого калібру, чорного кольору, стріляна, словом, нічого особливого. Я знайшов її несподівано, коли, прокинувшись, вирішив полізти ще раз до сейфа і подивитися, чи на місці рушниця. Ще кілька тижнів таких пригод — і я ризикував стати параноїком. Відчинивши сейф, я відразу забув про рушницю.

Гільза стояла там, де їй і належало — в окремому відділенні, де я завжди клав стріляні гільзи. Вчора я просто не звернув на неї уваги. Це була дорога імпортна гільза угорської фірми «Губертус». Я купив їх тридцять штук минулого року. Якщо для полювання на пернату дичину, з міркувань економії, патрони опоряджувалися з усілякого дрантя, то для солідної дичини я не заощаджував. Надто високою була ціна кожного пострілу. Десять зі згаданих гільз на початку сезону я спорядив кулями, десять — картеччю, ще десять залишилося чекати наступного року. Три такі стріляні гільзи стояли трохи глибше. Я поклав їх туди раніше, після того полювання, коли ми з Григорієм завалили дика. Мені тоді довелося стріляти тричі. Всі три постріли було зроблено кулями. Я вигорнув всі припаси. Сім патронів «Губертус» з кулями. Все правильно. Далі я нарахував десять гільз, ще не вживаних. Патронів з картеччю дев’ять. Не вистачало одного. Отже, стріляна гільза була свого часу споряджена картеччю. Всі ці відомості про неї важко назвати дивними. Фантастичним, а точніше неймовірним, було інше — цього сезону я картеччю не стріляв. Перевірка підрахунків не дала нічого нового. Переді мною стояла вистріляна гільза, якої я сюди ніколи не клав. Ба навіть не брав з коробки цього спорядженого картеччю патрона. А втім, вона була тут, перед моїми очима. Я тримав її в руках і тер нею лоба, ніби від цього там, усередині, могла скластися якась більш-менш пристойна відповідь.

Напевно, я сидів перед сейфом з півгодини. Так довго — бо не уявляв, що робитиму, коли підведуся. Від усвідомлення того, що відбувалося, мізки ставали шкереберть. Якби це був детективний роман, я сказав, що хтось намагається підставити мене як вбивцю людини, котрої я, за іронією долі, ніколи навіть не бачив. Людини, яку звали Антін Гаркуша.

Але це не детективний роман. Це чортзна-що. Та все ж таки я вирішив мислити його категоріями. Напевно, я помалу втрачав глузд…

Те, що з моєї рушниці стріляли після того, як я заховав її, як і те, що патрон з картеччю використав хтось інший і поклав до сейфа, я вирішив визнати як незаперечні факти. Інакше довелося б знову поміркувати про свою психічну повноцінність. Що ж з цього випливало? Рушниця сама не стріляє. Дверцята сейфа самі не відчиняються. Це зрозуміло. Отже, хтось повинен був це зробити. Тільки хто? Я не міг обмежити навіть коло підозрюваних. У кого міг бути мотив для вбивства Гаркуші? Треба думати — в багатьох. І насамперед у Петра Гончарука. Тільки він мертвий. А якщо ні? Якщо існує якась таємниця? Я нічого не розпитав старого з Надлісного про поховання Гончарука, і все таке… Та ні, це вже зовсім для дешевих романів. Навіть якби уявити собі таке, то чи могла б літня людина здійснити сплановане вбивство? Ні. А найняти когось? Це все видавалося надто теоретичним. А втім, хіба мало людей, які б прагли Гаркушиної смерті? Але до чого тоді тут я і моя рушниця? Таким чином, зв’язок з історією Петра Гончарука ставав очевидним. Це я вирішив вважати встановленим.

Що ж далі? Далі все виглядало більш проблематично. Припустімо, Гаркушу справді застрелили з моєї рушниці, яку викопали, а потім закопали на місце. Припустімо, що це зробили з допомогою цього самого патрона, а його підкинули мені в сейф. Яку мету переслідував той, хто це зробив? Ну, зрозуміло, навести на мене підозру у вбивстві.

Я зачинив сейф. Це було не досить переконливо. Якщо той факт, що вбивство скоєно з моєї рушниці, можна хоч якось пояснити міркуваннями якогось ритуалу помсти, то інший просто не витримував критики. Що доводила наявність у мене цієї гільзи? Абсолютно нічого! Поруч стояло ще три такі самі. Я мав законне право полювати і міг відстріляти цей або навіть всі десять патронів з картеччю коли завгодно. По гільзі не визначиш, куди був спрямований її заряд, в косулю чи в людину. Навіть якби встановити, що картеч, знайдена на місці вбивства, ідентична тій, яка в дев’яти моїх патронах. Це нічого не доводить. Така картеч продається в мисливських магазинах, які є в будь-якому обласному центрі, і нею користуються сотні, тисячі мисливців. Вся вона зроблена на одному заводі, серійно. На ній не залишається специфічних слідів від елементів ствола рушниці. Вона однакова! От якби він… У мене аж засмоктало в животі. Він міг залишити гільзу на місці злочину. Це вже щось означало б. Експертиза обов’язково з’ясувала б, що стріляли саме з моєї рушниці — сліди від бойків, патронника і все таке… І тут — спробуй відмийся. Якщо так, то він помилився. Зробив багато непотрібної роботи: здолав шлях більш як у двісті кілометрів, якимось чином заліз до мого сейфа, коли мене не було, і підкинув гільзу. Замість того, щоб просто залишити її біля трупа. Так складно і безглуздо. Він або зовсім тупий, або… Або мав якусь іншу мету. Але яку? Не сподівався ж він, урешті-решт, що я, дійшовши до цього, подумаю, нібито я сам і застрелив Гаркушу! Мені так сподобалася власна дотепність, що я навіть посміхнувся. Треба бути оригіналом, щоб розраховувати на таке, адже я ще не зовсім з’їхав з глузду. Я навіть міг згадати, що робив, коли це сталося. До речі, мені вже раз доводилося це згадувати. То що ж я робив?

Ха! Виявляється, я спав. Все було правильно. І спав, треба сказати, добряче. Цілу добу з гаком.

І раптом ні з того ні з сього в мені, десь углибині, почали несвідомо рухатися якісь незрозумілі підозри. Вони ворушилися тихо і неприємно, немов зграя розбуджених комах. Я пригадав, як це було. Надзвичайно цікаво. Впавши й ліжко після повернення з лісу увечері п’ятого квітня, я прокинувся вдень сьомого. Цей факт я також, здається, з’ясував для себе достовірно. За цей час і сталося вбивство. Що ж, мені доводилося припускати сьогодні багато цілком імовірних речей. Чому б тепер не припустити дещо неймовірне, якщо вже з’явилася така потреба?

Чи мав я право стверджувати, що весь час спав? Можливо. В крайньому разі, такий висновок напрошувався, враховуючи, що я ліг і прокинувся, а між цим нічого не пам’ятав. Мало того, я бачив сон. А сни бачать, лише коли сплять. Логічно. Але навряд навіть таке довге кохання могло снитися мені майже дві доби. Вірогідніше було б вважати, що більшість цього часу я або спав без сновидінь, або просто не знав, як його провів. Зрештою, відомі приклади, коли сновиди встають серед ночі, кудись ходять, щось роблять, а зранку навіть не здогадуються про це. І я, хоч не був таким, спробував уявити неймовірне.

«Покохавшись» кілька годин, я встав і пройшов шлях до Надлісного і назад, забравши свою рушницю. В часі це виливалося в дев’ять-десять годин, а враховуючи ніч та темряву — до дванадцяти. Дістатися до місця за двісті з гаком кілометрів поїздом або автобусом я міг за п’ять-шість годин, тобто до шостої — восьмої вечора, часу скоєння вбивства. Далі, згідно з цією божевільною теорією, застреливши Гаркушу, я до першої-другої години ночі сьомого квітня дістався додому і мав ще потрібні вісім — десять годин для того, аби ще раз прогулятися до Надлісного — туди й назад.

В часі все збігалося. А от в здоровому глузді… Та в цій історії від самого початку не було ніякого здорового глузду. Я вимагав фактів. Лише незаперечних фактів для зняття або підтвердження цієї версії. І розслідування набрало обертів. Я шукав залізничних та автобусних квитків по кишенях, обдивлявся одяг, взуття, шукаючи сліди ходінь лісами та розкопування ям. Оглядав свої руки й обличчя в дзеркало, шукаючи подряпини, які міг дістати в лісі серед ночі, сліди землі під нігтями. Пошуки тривали довго, але виявилися марними. Я не знайшов нічого. По кишенях не валялося ніяких квитків, весь одяг був чистий, як і взуття, обличчя та руки неушкодженими, нігті чисті. І навіть всі можливі інструменти, придатні для розкопування схованки, лежали на місцях, також чисті або не дуже, але без ознак свіжої землі. Те, що я шукав, знайти було неможливо з одної простої причини. Я нікуди не їздив і нікого не вбивав, тому що не був ніяким сновидою. Тому що в цей час спав, перемучений, і обіймав уві сні свою добру фею, незрівнянну Світлану. Напевно, як я і підозрював, це тривало майже дві доби. А могло б, напевно, і довше, якби вона все не зіпсувала. Їй, бачте, забаглося…

Їй забаглося взятися до гіпнозу. Чомусь я згадав це лише щойно. А далі — на рахунок «три» я прокинувся. А що було між цим моментом і рахунком «три»? Поїздка в іншу область і два походи до Надлісного? А посередині фатальний постріл? Навіть найменша ймовірність такого не хотіла вкладатися в голові. Щоб повірити в це, як я вже казав, потрібні були серйозні докази, а я їх не мав. І все-таки… Невже такий феномен був можливий? Те, що людина, яка перебуває в стані гіпнозу, може зробити будь-що на бажання гіпнотизера, не підлягало сумнівам. Така людина, виконавши, що їй наказано, не пам’ятає цього. Можливо, я міг би таке зробити. Але для цього мене потрібно було загіпнотизувати, і не уві сні, а насправді. Цього зі мною ніхто не робив. Я добре пам’ятав усе, що розповідала мені про гіпноз Світлана. Після сеансу гіпнозу людина, як правило, повинна пам’ятати, що перенесла його. Піддослідний не знає, що робив, будучи під навіюванням, але все, що відбувалося до цього, мусить пам’ятати. Гіпнотизер не може стерти з пам’яті якісь події! Отже, піддослідна людина не забуває, що зустрічалася з гіпнотизером і що з нею провадили сеанс. А я нічого подібного не пам’ятав!

І я відчув нагальну потребу терміново зустрітись зі Світланою. Мені знову потрібна була її допомога, порада. Я хотів будь-що розібратися в цій заплутаній кримінальній справі. Доходила сьома по полудню. Ще півгодини залишалося до дизеля. Миттєво зібравшись, я мацнув у кишені по грошах й уже вискакував за двері…

В кишені справді були гроші. Але чому так мало? Я пройшовся по інших, але більше не знайшов. Довелося неприємно здивуватися. Я завжди вважав себе охайним, коли справа стосувалася грошей. Мене можна було спитати серед ночі, скільки лежить зараз у моїй кишені, і я б не помилився. Тепер відбувалося щось незрозуміле. Їх було втричі менше, до того ж зовсім в інших купюрах, ніж я бачив востаннє. Куди поділася решта? І звідки взялася ця дрібнота? А такої пошарпаної двадцятки я взагалі не тримав у руках уже кілька місяців! Що це за маячня? Я не міг зрозуміти, коли загубив свої гроші і звідки взяв ці. Не вистачало більшої частини.

Не знати чому, раптово згадалася фраза: «гроші не пахнуть». Як це не пахнуть?! І я пригадав запах, що переслідував мене після пробудження з того дводобового сну. Саме папірці, що лежали на долоні, мали цей характерний запах. Жахливий запах, від якого йшли мурашки по шкірі. Я згадав його! О Господи, ні! Гроші відгонили вагонним тамбуром — неповторним букетом матраців, туалету, чужих шкарпеток, решток їжі та алкоголю і поганих цигарок. Цим запахом надовго просякало все, що побувало у плацкартному вагоні. Здалося, що я божеволію. Ось куди поділися мої гроші. Я прикинув, скільки міг коштувати квиток у плацкарті на таку відстань. Туди й назад — вдвічі більше. Щось я, напевно, проїв. А ця дрібнота — здача, отримана в якійсь касі або їдальні. Все приблизно збігалося. Тепер я не мав шансів відхреститись від цього.

Так буває — тягнеш з наскладаної купи каміння якийсь один, з-під низу, і не можеш довго його витягнути. Зате коли це все-таки вдається, каміння починає падати лавиною. Так сталося і з моїми доказами. Тепер вони сипалися на мене, наче те каміння. Все, що було насправді і не зафіксувалося в моїй пам’яті, несподівано розклалося переді мною, ніби на останніх сторінках заплутаного детективу, в якому автор, доволі назнущавшись з читача, нарешті відкриває, хто що зробив. Відразу пригадався і легкий біль у щоці, якій переслідував мене цілий ранок. Він був чомусь таким же знайомим, як і той запах. Так болить завжди на другий ранок після полювання, коли доводиться стріляти посиленими зарядами, з патронами, спорядженими кулями або картеччю. Сильна віддача б’є по щоці, після чого інколи навіть залишаються помітні синці. Не дивно, що я не зрозумів відразу походження цього болю, вважаючи, що не стріляв останніми днями такими патронами. І ще одне — майже так само, як і щока, скимів середній палець на правій руці, ледь-ледь. Напевно, я відчув це тоді підсвідомо і лише тепер пригадав. Його, як і належало, вдарило скобою від рушниці, яка захищала спускові гачки. Я торкнувся цього місця на пальці — воно було чутливим навіть зараз. Все збігалося. Ось чому ніякі квитки не валялися по моїх кишенях — вони були завбачливо викинуті або знищені як докази цієї поїздки. Ось чому одяг і взуття вичищені і помиті, а під нігтями та на інструментах не було бруду після розкопування схованки. Ось чому стріляна гільза стояла в моєму сейфі, а не була залишена біля трупа або викинута. Там вона могла щось доводити, а вбивця справді не хотів, щоб його знайшли. Мало того, будучи при здоровому глузді, він робив усе чітко. А те, що він був при тямі, не викликало найменшого сумніву. Людина, яка виконує своє завдання під гіпнозом, використовує все своє вміння, навички, розумові здібності, а іноді й більше. Просто вона робить це ніби за межами свого свідомого життя. Про це розповідала Світлана. Тому й не залишили гілки кущів подряпин на обличчі досвідченого мисливця за довгі години, проведені в лісі. Тому і знайшов убивця таке безпечне місце для гільзи. Тільки в моєму сейфі вона нічого не доводила, оскільки й повинна була тут бути.

Тепер уже практично все вказувало на мою безпосередню причетність до вбивства Гаркуші. Я був близький до того, щоб остаточно в це повірити. І тільки одне залишалося для мене повною загадкою. Лише одна річ у цій геніальній системі доказів не відповідала, намагаючись розвалити її вщент. Як я міг вирахувати, де розшукати Гаркушу? Адже мені не відома його теперішня адреса! Діючи свого часу за розробленою разом зі Світланою «картою», я не встиг узятися до цього напряму — не дійшли руки, хоч і планував це зробити. Не сказав мені її і Сергій, тому що не знав. Вона залишалася не відомою для мене навіть зараз, адже я знав тільки місто, де це сталося, яке назвав мені Сергій вже після скоєння вбивства у розмові біля червоної «Ниви». Тоді звідки?

Але сьогодні, очевидно, був день прозрінь. І я зрозумів. Це виглядало неймовірно, але адресу мені повідомив… сам Гаркуша. Перед очима постала картина з іншого, попереднього сну — незнайомі люди у формі виносять з хати мої речі, вантажать на машину. «Везіть це у…» — сказав їм Гаркуша. Куди саме везти — я не звернув тоді уваги. Але й не пропустив повз вуха. А як згадувати під гіпнозом недбало кинуту кимось дрібницю — цей досвід я вже мав.

Усе стало на свої місця. Цих кілька слів, зронених у моєму сні Гаркушею, а скоріше тим, хто виконував його роль, виявилися фатальними, усунувши останню перешкоду для того, щоб у маленькому містечку сусідньої області, більш як двісті кілометрів звідси, пролунав постріл з мисливської рушниці дванадцятого калібру. Тепер я міг дати голову на відсіч, що його зробили з моєї рушниці, ба навіть більше, що стріляв я. Здавалося, від усвідомлення цього факту стає дибки волосся. Щойно я зрозумів, що застрелив людину. Хай навіть людину, яка повністю на це заслуговувала. Мені стало млосно. Хоч як переймався я проблемами героїв цієї історії, хоч як переживав її трагічну несправедливу розв’язку, все ж таки виконувати роль кілера, ставати, так би мовити, рукою вищого правосуддя не збирався. Навіть не мав такої думки. Відчуваючи ненависть до Гаркуші, я ніколи й гадки не мав, що міг би його вбити. Це була абстрактна ненависть. Щось подібне кожен із нас відчував, читаючи в книжках про катів з підземель середньовічних замків або концентраційних таборів часів Другої світової. Щось схоже завжди виникає під час перегляду кримінальної хроніки, коли усвідомлюєш жорстокість сучасних виродків. Але ніколи конкретні ідеї про їх знищення не спадають на думку. Невже я так захопився цією історією, яка наскрізь просякла містикою, що зміг… Мені наснилася Світлана, яка уві сні мене загіпнотизувала, допомігши згадати адресу, і дала при цьому настанову виконати вирок. Інакше бути не могло. Тільки так пояснювалися мої подальші вчинки. І схопившись з ліжка в такому стані, я здійснив далекий шлях і убив. Весь час мене не покидали сили й розум, що дозволило успішно виконати цю місію. Покладену на мене невідомо ким. Якщо в мене стало розуму привезти стріляну гільзу і покласти до сейфа, то, напевно, і там не налишав слідів у вигляді відбитків пальців, підошов черевиків або свого портрета в пам’яті очевидців. Я щиро на це сподівався, навіть був упевнений і все-таки розумів, що змушений ще не один тиждень провести в хвилюванні, співіснуючи з жахливими спогадами та неприємними емоціями. Перспектива витримувати це на самоті аж ніяк не приваблювала.

Я розтиснув долоню. Гроші у руці відвологли і зробилися слизькими. Надворі — цілковита пітьма. Я поклав їх у кишеню і швидкою ходою пішов у напрямку станції. Здалеку вже долітав перестук коліс поїзда.

XXVII

Ось так скінчилася ця неймовірна історія. Неймовірна настільки, що, навіть переживши її події, важко було усвідомлювати, що це трапилося, і до того ж саме зі мною. Вона скінчилася, але спогади ніяк не хотіли відпускати мене. І я помилявся, вважаючи, що, притулившись спиною до вагонного сидіння, миттєво все забуду і почну думати лише про те, що відбуватиметься далі. Все сталося інакше. Я не міг забути цієї історії, що займала цілу сторінку мого життя, не розставивши всіх крапок над «і», тому мимоволі повертався в нещодавні події. Адже багато що мучило мене, вимагаючи пояснень. Але справа, як то кажуть, зрушила. Я, знову й знову дивуючи самого себе, знаходив їх. Мені вдалося пройти весь цей важкий шлях від початку до кінця. Шлях, що викликав такі неприємні і часом просто жахливі спогади. Та попри це, схотілося побачити ще й фінал. І я, відкинувши голову на спинку, заплющив очі. Перестук коліс…

На околицю міста насувалися сутінки. Весняна мряка. Під ногами мокро, але вночі буде один з останніх приморозків і трохи підсушить цю хляпаницю. В хатах засвічувалися вікна. Дехто ще гримів відрами на подвір’ї, закінчуючи денні турботи. Скоро настане ніч, і місто порине у сон. Чоловік похилих років, але ще міцний, зачинивши за собою двері, скинув брудні черевики і пройшов до кімнати. В хаті не прибрано. Що можна з’їсти на вечерю? Він іде шукати. Зовні він схожий на людину. Погляд не відображає ніяких емоцій. Вони сплять. А може, вмерли? Що в нього всередині? Задоволення від пройденого та зробленого? Злість на всіх і вся? Просто спустошеність? Цього ніхто не знає.

Несподіваний стукіт у вхідні двері примушує його здригнутися. Хто там? Але гість заходить, не чекаючи на запрошення. Хто це так по-хамськи? Він умикає коридорне світло і дивиться на непрошеного гостя. Той витирає брудні черевики. На ньому темний плащ, який він розстібає, збираючись щось звідти дістати. Їхні погляди зустрічаються. І цієї миті раптовий біль стискає груди. Біль такий, що можна збожеволіти. Права рука сама тягнеться до грудей. Йому бракує повітря, в очах починає темніти. Це відчуття смерті. Похитнувшись, він ступає назад і навзнак падає на підлогу. Його очі широко розплющені, він ще може бачити, але розуміє, що помирає. Його погляд згасає. Останнє, що він бачить і усвідомлює, — це чорні отвори стволів. Я не міг пам’ятати цього, але знав, що все сталося саме так.

І все ж таки, що міг побачити Гаркуша таке, від чого раптово дістав важкий серцевий напад, який виявився для нього смертельним? Невже рушницю, яку витяг з-під плаща незнайомець? Можливо. Тим паче, якщо це саме та, заповітна, рушниця. Але чи могло статися таке, щоб він її отак відразу упізнав? Її, відреставровану мною, з новою кольбою іншого кольору, новим ременем? У цьому я сумнівався. Та й першою реакцією людини, на яку наводять зброю, повинно бути щось інакше — переляк, якісь захисні дії, а не її розглядання. Принаймні він міг би спробувати тікати! І тоді був би застрелений не на порозі власного будинку і не в обличчя. Все це було ймовірним, але тільки так, для годиться. Навіть я не загинув від переляку, дивлячись в порожні очиці пса-привида з відстані кількох кроків. Ні, щоб померти миттєво, від жаху, треба побачити щось суттєвіше. Щось таке… Або когось такого! Кого? Над цим не треба було довго міркувати. Тільки його, воскреслого з мертвих, Петра Гончарука! Але такий варіант не проходив, бо, по-перше, мертві не воскресають, а по-друге, це був я. Хіба що, побачивши у моїх руках схожу рушницю, він подумав, що я Петро, — все інше домалювала його уява. Чи можливе таке? Важко сказати. І раптом у моїй пам’яті постала картина: Надлісне, старий дід в отворі похилених дверей. Його лице раптово блідне, він хапається рукою за одвірок, щоб не впасти. Ще тоді я не зміг зрозуміти його здивованого погляду і того характерного, дуже характерного жесту — він наче провів рукою перед очима, не вірячи, що перед ним стоїть… Петро Гончарук, живий та помолоділий років на тридцять. Він ледь не впав. А потім їв мене очима, не знаючи, в що легше повірити — воскресіння мертвого чи таку неймовірну портретну схожість. А як змінилося його обличчя, коли я почав розпитувати про Гаркушу! На ньому можна було прочитати справжній переляк! Я знаходив тоді цьому інакше пояснення. А наприкінці йому свербіло щось у мене запитати. Він навіть почав. Я пам’ятав, як зараз. «А ви, скажіть мені, часом…» Безперечно, в нього висіло на язику запитання, чи не доводжуся я родичем Гончарукові. Але він не спитав, оскільки знав і сам, що в Петра не залишилося ніяких родичів. І тепер висновок напрошувався сам собою. Стався неймовірний збіг — я був схожий, можливо навіть дуже, на Петра Гончарука. І, може, саме це й зіграло фатальну роль у дальшому розвитку подій. Рушниця Гончаруків, затягнута в божевільний вир нематеріальних сил, за неймовірним збігом опинилася в людини, подібної зовні і, напевно, внутрішньо до її господаря. Саме ця обставина вирішила все, збудивши до дії сили природи, про які нам так мало відомо, які змогли сплести в один клубок мене, чорного пса, Світлану, Сергія та інших і спрямувати нищівний удар у потрібному напрямі. Звичайно, я не міг стверджувати цього напевно. Бо ж таке припущення, з точки зору традиційних поглядів, узагалі здавалося неймовірним. А втім, це була одна з багатьох версій, одне з можливих пояснень загадкової смерті Гаркуші. І я упіймав себе на думці, що в глибині душі хотів би, щоб усе сталося саме так. Сама доля винесла цей вирок, а мене зробила виконавцем. Провидіння, напевне, знало, що свідомо я не здатен на такий крок, тому використало мене «втемну».

І ще одна картина наостанок знову постала перед моїми заплющеними очима. Той самий осінній ліс зі старовинної гравюри. Гончий пес, що невтомно йде по сліду. Для нього не існує нічого, окрім звіра, якого він переслідуватиме день і ніч доти, доки не пролунає постріл. І він його дочекався, цього пострілу.

Полювання скінчилося…

Поїзд наближався до міста. У вагоні стояв гамір, але я його не чув. Я сидів, вражений цими відкриттями, і думав, що, можливо, насправді дивовижного в цій історії набагато менше, ніж здається. Просто не завжди вдається відразу розкрутити вузол, зав’язаний силами природи, з якими ми не дуже-то знайомі, й пояснити, чому він так переплівся. В даному ж разі, кажучи по совісті, гріх було скаржитися на долю, оскільки мені і так вдалося дізнатися набагато більше, ніж належало, тільки тепер я чітко зрозумів, кому маю завдячувати своєю перемогою, своїм спокоєм, а можливо, і самим життям. Усе це вона, моя добра фея.

Перед очима постало її спокійне приємне і тепер таке близьке мені обличчя, з якого наче щойно зняли окуляри. І лише зараз я усвідомив, що нічого по суті про неї не знаю. Що як її несподівана поява не була випадковою? З якого дива вона підтвердила моє «алібі»? Що, коли вона мала якийсь свій стосунок до цієї історії? Справді, мені не відоме навіть її прізвище. Як і чому опинилася ця дивна жінка на моєму життєвому шляху саме в той момент, коли він, за примхою долі, несподівано перетнувшись з чужим, спрямувався у глухий кут? Які сили подарували мені у найскрутнішу мить зустріч з тією, котра прийшла неначе для того, щоб вирішити мою і не тільки мою долю? Усе це муляло свідомість, вимагаючи пояснень та відповідей. Про все це мені належало її запитати. Що вона скаже? Та, на свій подив, до цих речей я відчував якусь байдужість. Насправді мені хотілося лише одного — щоб вона нікуди не зникла. Мине час і розставить усі крапки над «і». Схоче, вона рано чи пізно сама розповість.

Епілог

І ось перед моїми очима знову зринула картина, яку я бачив втретє за життя. Взагалі, якщо бути відвертим, мені доводилося бачити її частіше, щороку. Але саме так я бачив її до цього тільки двічі.

Вперше це сталося в тому жахливому сні з трагічним безглуздим кінцем, який я спостерігав, наче не бачений досі приголомшливий фільм. У сні, що виявився своєрідним подарунком долі. І, без перебільшення, врятував мене. Він починався саме з такої картини.

Вдруге щось подібне мені довелося бачити вже в реальному житті. Але дійсність так перегукувалася з тим незабутнім страхітливим сном.

Ось тепер я бачив її втретє. Але зараз я не спав, це факт. І — ніяких асоціацій з чимось неприємним.

Була тепла весняна погода. Майже по-літньому припікало сонце. Цвіли вишні, обсипаючи землю. В саду між деревами натягнутий мотузок, і струнка білява жінка розвішувала на ньому випрану білизну. Легенький вітерець роздував її тоненьку сукню. І тут, під першим по-справжньому весняним сонцем, хотілося сидіти і дивитися без кінця. Це було прекрасно.

На столику в саду переді мною лежав розгорнутий фотоальбом. Іноді я відчував бажання туди заглядати, от, припустімо, як зараз. На розгорнутій сторінці наклеєна одна досить цікава фотографія. Я стояв на тлі мальовничого осіннього пейзажу на узліссі, спершись на свою славнозвісну рушницю. Звичайне, здавалося б, мисливське фото. І разом з тим у ньому стільки дивного! Я чомусь був убраний у якийсь цікавий одяг, якого тепер не носять, і мав на голові мисливського капелюха, прикрашеного пір’ям. Біля мене стояв чоловік, якого я ніколи не знав. Його вбрання також виглядало дивним, не по моді, і на голові був такий самий капелюх, прикрашений ще вишуканішим пір’ям. Чоловік старших років мав надзвичайно пихатий вигляд. Так само, як і я, він спирався на рушницю, але однією рукою, поклавши другу на моє плече. І навіть на такій старій та вицвілій фотографії з наших поз та виразів облич неважко було здогадатися, що ми не друзі, що він пан, а я його слуга, хай навіть улюблений. Та найдивовижнішим у цій фотокартці було інше — її зробили ні багато ні мало понад шістдесят років тому, тоді, коли мене ще не було на світі. Мені подарував її мій новий знайомий Збігнєв Влодзінський з польського міста Гданська, який ніколи б не повірив у те, що насправді я не маю ніякого родового стосунку до людини з фотографії. До симпатичного вусатого хлопця в мисливському капелюсі, який дивився на мене весело і навіть хвацькувато. Саме так, як і повинен був виглядати той, хто наводив лад у лісах ясновельможного графа.

І раптом я почув тихе скавучання десь унизу, біля своїх ніг. Пес чорної масті сидів і, піднявши морду, дивився просто мені у вічі. Він був ще малий, але в нього вже завзято стояли вушка і тугим кільцем згортався хвостик. Він був ще дурний, але погляд його щиро промовляв: «Ти — мій господар, я люблю тебе. Я знаю, що ти мене ніколи не зрадиш, не покинеш. А я буду допомагати тобі на полюванні, охороняти твій дім. А якщо знадобиться — віддам за тебе життя».

І я зігнувся, обійняв його за шию і поцілував у мокрий холодний ніс.

1993р.

Content

Олексій Волков
Виконавець

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

ХХV

XXVI

XXVII

Епілог