Декамерон. 10 українських прозаїків останніх десяти років

Софія Андрухович

Death is sexy

Закінчивши забивати, він гойднувся вперед на табуреті і добряче штовхнув її в спину підошвами своїх високих шнурованих черевиків. Вона гучно гепнулась головою об масивну заводську батарею, біля якої лежала, і прийшла до тями.

— Чуєш, дримбо, давай покуримо, — по-товариськи запропонував він, слинячи кінчик косяка.

Вона незграбно завовтузилася на слизьких, холодних і мокрих кахлях, врешті зіп’ялася на коліна, хвилину постояла так, припершись чолом до шершавої стіни, намагаючись подолати нудоту й запаморочення, а тоді розвернулась і важко ляпнулася на дупу, притиснувши зв’язані за спиною занімілі руки.

— Ой бля, — захрипіла від болю і так-сяк звільнила закоцюрблені руки з-під заду. Тоді сперлася плечима до стіни і безсило відкинула голову. — Давай, чуєш.

Вона була худа і довгонога, чимось схожа на коника-стрибунця. Волосся позлипалось від крові і моторошно блищало, мов вимащене смолою, у тьмяному світлі єдиної на весь цех вцілілої лампи.

Знайшовши її тут, у найдальшому, найтемнішому закутку гігантського цеху, заповненого заіржавілими уламками загадкових, схожих на кістяки доісторичних монстрів, станків, він здивувався. Зазвичай роботу йому залишали в крихітних тісних кімнатках на найвищому поверсі цього напівзруйнованого закинутого заводу на околиці міста — але сьогодні, зупинивши машину на безпечній відстані, крізь густу темряву глупої ночі він одразу помітив каламутно освітлене широке вікно першого поверху і сприйняв це за підказку. Вона справдилася — клієнт виявився там. Точніше, клієнтка.

— Ти не проти паровоза? — запитав він, розглядаючи її побите лице, розсічену брову і розбиту нижню губу, кров, що запеклась на чолі, щоці й над верхньою губою, і темну припухлість під правим оком.

Вона мовчки покрутила головою, заплющивши очі від раптового приступу нудоти.

— Так економніше, — пояснив він перед тим, як глибоко затягнутись.

Косяк тихенько затріщав і блимнув помаранчевим вогником. Він встав поруч із нею на коліна, нахилився вперед, до її розтулених потрісканих уст — вона стріпнулася, наче рибина, що відчула поруч із зябрами тиск сталевого леза, а тоді розслабилась і покірно прийняла в себе пахучу хмару диму.

Він майже впритул продовжував вивчати її обличчя.

— Чуєш, а ти гарна була — моделька, чи що? — Він лукаво примружив очі, посміхнувся і чи то сором’язливо, чи то спантеличено почухав своєю великою лабегою короткий їжачок волосся на голові.

— Ти теж так нічого, морячок. — Вона схилила голову на ліве плече, ближче до його обличчя, напіврозплющила темні вологі очі і спробувала посміхнутись, але біль не дозволив їй цього зробити.

— Бля, — вилаялась вона, і її обличчям промайнула вперта тінь, за якою несподівано проступило лагідне умиротворення. — Зачепило. Хороша трава, морячок. І давай без «була» — я ще є, чуєш?

— Ненадовго, — пообіцяв він і знову затягнувся.

Вона вже підставила йому свій жадібний рот, ревниво стежачи за діловим задоволенням на його хижацькому обличчі. Він припав до неї — збоку це було схоже на поцілунок.

Якийсь час курили мовчки. Вона важко дихала. Від неї несло потом і кров’ю. Від нього — лише потом. Задушливе, густе нічне повітря тріщало цикадами і дзвеніло злючими комарами. Добре, хоч дим трохи їх розлякав.

Раптом вона хрипко засміялася.

— Ти чого?

— Сушить, зараза. — Він чув, як її язик липне до піднебіння. — Маєш щось пити, морячок?

Він знайшов у рюкзаку маленьку пляшечку негазованої «Моршинської», розкрутив і приклав їй до рота. Вона жадібно припала, а він дивився, як довго-довго, повільно і багато вона п’є, як пожадливо ковтає, як рухається при цьому її чітко окреслена, немов вирізьблена, нижня щелепа, відчував, як вода приємно зволожує і охолоджує подразнену гортань, як стікає горлом у стравохід, бачив, як вона затікає у шлунок, і точно знав, як від цього добре, як приємно дівчині, незважаючи на страх, і біль, і на те, що від води лоскоче і пече поранену губу й підборіддя, по яких струменить рідина, точно знав, яке задоволення вона зараз отримує.

Це тривало і тривало. Врешті він підніс пляшку до своїх губ і допив останній ковток.

— Бля, а тепер їсти хочеться. Оселедця, чорного хліба, шоколадних цукерок і персиків. І запивати грейпфрутовим соком. У тебе є щось пожерти, морячок? — запитала дівчина.

Він посміхнувся, мружачись ще більше — тепер цей вираз, ця мирна, осяйна, розгублена й лукава примруженість наче прилипла до його порізаного променями зморшок і шрамів, дещо поношеного обличчя, — і розвів руками, ніби вибачаючись:

— Немає. Слухай, який я тобі морячок?

— А, не зважай. — Вона зітхнула. — Я так усіх називаю. Звичка така. А як тебе звати?

Він спохмурнів і почав шукати щось у рюкзаку.

— Не треба, — мовив ледь чутно глухим голосом. — Я не скажу, як мене звати, і не питаю, як звати тебе. Хто, чому, за що. У мене таке правило. Нічого не знати про того, кого я…

Вона здригнулась і застогнала. Він подивився на неї майже лагідно.

— Не ображайся, чуєш. Так буде простіше — і тобі, і мені. Називай мене морячком. — Він знову примружився, посміхаючись, і поплескав її по плечу.

— Бля, морячок, боляче, — засичала вона, різко смикнувшись. І засміялась. — Мені вити треба від страху, а я обкурилась і ржу.

Він ніжно стер сльози з її щік великим пальцем руки, терпляче й добродушно чекаючи, поки вона заспокоїться.

— Чуєш, я хочу тобі щось запропонувати. Точніше, попросити. Або, хочеш — можеш сама вибрати.

Вона затихла, напружилась і дивилась на нього спідлоба, не кліпаючи.

— У мене настрій такий сьогодні, меланхолійний, чи що. У мене дещо сталося… В моєму житті… Дещо таке, що вибило з колії… Розумієш… — Він шукав чогось у її погляді, добираючи слів, хвилюючись, механічно чухаючи голову своєю ведмежою лапою. — Я от бачиш, який зараз… нервую. Я таким рідко буваю. Точніше, ніколи. Це чи не вперше. Мене майже ніхто таким не бачить. Тобі пощастило.

— Бля, морячок, точно — мені пощастило. — Вона знову порснула сміхом, але цього разу злим, гірким. При цьому неспокійно йорзала на сідницях, смикала ногами. — Кажи вже швидше, бо я довбануся. Псих ненормальний.

Він заплющив очі і скорчив болісну гримасу. Кілька секунд помовчав, збираючись із думками. Тоді підвівся на рівні, походжаючи перед нею взад-вперед, лаючись собі під ніс. Нарешті навис над нею, водночас рішучий і приречений, з насупленими бровами, з жорсткою впевненістю в кутиках губ.

— Мені потрібно з кимось поговорити. Цього не можна робити, я мав би негайно тебе… ну, ти розумієш. Але я відчуваю, що з’їжджаю з котушок. Та якщо я взагалі почав усе це, то мені просто, просто хана. Ти не уявляєш, який я насправді чіткий, який я формальний. Я ніколи, ніколи не відступав від правил. Просто… Коротше, мені треба поговорити. Ти погодишся поговорити зі мною? У нас є час до світанку. До того, як вони прийдуть за шматками твого тіла.

— Ти довбанувся, чувак, — сухо сказала вона. А тоді заревіла.

Він безсило присів на шматок залізяки, обійняв голову руками і чекав, поки вона заспокоїться.

Минуло хвилин десять. Ридання перейшли у виснажений плач, тоді в конвульсивні схлипування.

— Відпусти мене, — прохрипіла вона. — Ну, будь ласка, ну, я дуже, я дуже-дуже прошу тебе, відпусти мене. Ну, будь ласка.

Він схопився на ноги і гримнув кулаком по стіні.

— Дурепа! — загорлав — і цех наче вибухнув від його гарчання. — Одної й тої самої! Скільки можна! Ти що, не розумієш? Це неможливо! В мене така робота. Якщо я тебе не кінчу, кінчать мене.

Він рвучко розвернувся і кинувся кудись між станками, гучно тупаючи. Його кроки віддалялися, щось зарипіло, заскреготало, заревло, як велетенський звір зі списом в боці, тоді гримнуло. Запала тиша.

Там, у коридорі, в повній темряві, за товстою заводською стіною він чітко бачив, як вона, все ще здригаючись від плачу, почала зводитися на ноги. Це було складно. Це було майже неможливо. Її нестерпно нудило, в голові паморочилось, усе тіло боліло, пекло обличчя, мучили спрага і голод, страх і розпач, задуха і нав’язливе дзижчання комах, майка наскрізь промокла і липла до тіла, шкірою котилися масні краплі смердючого поту, дівчина майже нічого не бачила, не знала, куди йти, ноги підкошувались і не слухалися, зв’язані за спиною руки заважали рухатись, на кожному кроці вона перечеплялася через якесь залізяччя, кілька разів впала, боляче вдарившись, підвернула ногу, ліктем вгамселилась об довге руків’я одного зі станків — саме в ту точку, в сплетіння нервових закінчень, після удару в яке ще кілька хвилин усім тілом відчуваєш неприємний, гидотненький біль. Але щось несло її вперед, до тьмяної лампи в протилежному кінці цеху — інстинкти недобитої тварини, неусвідомлені й древні, жевріли в ній, розмитим, тьмяним світінням блимаючи десь у хребті, в спинному мозку.

І ось вона перед масивними залізними дверима. Двері прочинені. За дверима — чорно. Дівчина відчула на обличчі та шиї прохолодний язик протягу і по-дурному зраділа, навіть спробувала бадьоро розпрямити спину. Завмерла. Прислухалась. Зовсім тихо. Тільки тонкий запах сигаретного диму в повітрі.

Він одним рухом рвонув двері на себе і також завмер, пильно в неї вдивляючись. Так вони з хвилину стояли, не ворушачись, не відводячи поглядів. Не дивуючись одне одному. Наче добрі знайомі, котрі зустрічались так уже сотні разів і зовсім не дивувалися цим зустрічам. Як старе подружжя, призвичаєне до щоденних ритуалів: вона — з дому, він — додому, «ось і ти», «ах, це ти», «ну ось і ти, ну нарешті».

— Слухай, ти вибач мені, — хрипко сказав він, роблячи крок назустріч і м’яко беручи рукою її за плече. — Не варто було все це починати. Це неправильно. Я неправий. Зробимо все швиденько.

Стояли одне від одного страшенно близько, майже впритул і дивилися просто в очі.

— Боже, яка ти худенька, — якось по- батьківськи, ніжно і підбадьорливо прошепотів він, забираючи руку для того, щоб збентежено почухати нею голову.

— Можна мені ще сигарету? — безбарвним голосом запитала вона.

Він струсив із себе зачарування, як пес струшує воду, занишпорив кишенями і, знайшовши пачку сигарет, почав обмацуватися в пошуках запальнички.

— Звісно, звісно.

Прикурив їй сигарету, підніс до губ. Вона затягнулась.

— Чуєш, морячок, — благально звела на нього очі, — я так не можу. Давай десь сядемо і ти розв’яжеш мені руки. Куди я від тебе дінуся? Покури зі мною.

Він делікатно взяв її за лікоть і вивів із цеху в темний коридор. Мовчки вказав на бетонну трубу навпроти дверей. Вона сіла. Мовчки підійшов до неї ззаду, присів, майже нечутно зашурхотів чимось у рюкзаку. Її руки зовсім затерпли, проте вона відчула, наскільки груба й шершава шкіра його пальців і долонь, коли він, звільняючи, тримав її зап’ястя. Ще якусь мить тримав її отак і не дихав.

— Аж страшно, які тоненькі — двома пальцями їх обхоплюю. — В голосі чулася посмішка.

Спершу вона пожалкувала про своє прохання. Руки не слухались, їх не було, вони наче перетворились на частину довколишніх залізних уламків, а водночас безбожно боліли, наповнюючи болем усе тіло. Вона зціпила зуби і заплющила очі. Помалу біль вщухав.

Він прикурив для неї, вона незграбно взяла сигарету, докладаючи нелюдських зусиль, щоб не впустити, піднесла до губ.

— О, так краще, так набагато краще.

Закурив і собі. Кілька затяжок, кілька хмарок диму в повній тиші.

— Я можу з тобою поговорити.

— Що?

— Ти хотів поговорити. Я не проти.

— Та ні, це погана ідея. Не можна. Не треба.

— …

— Ти справді можеш?

— Можу.

— Але пообіцяй, не будеш сподіватись на те, що… Бо цього не буде.

— Я знаю.

— Точно?

Вона мовчки загасила сигарету. Він виразно захвилювався: зашкріб рукою потилицю, іншою долонею кілька разів нервово поплескав по трубі.

— Тоді… Тоді… Гм… Я хочу відвести тебе… Показати одне місце. Тобі сподобається.

Він вів її, тримаючи за лікоть, довгим і темним коридором, підсвічуючи мобільником. Йшли повільно — дівчина знесиліла, і їй все боліло, і кожен крок давався їй неймовірно важко. Вона уважно дивилася під ноги, стежила за блідою розмитою калюжкою світла, що ковзала побитими слизькими кахлями підлоги, вихоплюючи з чорноти страхітливу павутину тріщин, уламки цегли, якісь напівживі, тремтливі целофанові пакети, зіжмакані шматки тканини, наче вимащені дьогтем. Нарешті коридор закінчився, і вони опинилися перед сходами. Тут було світліше. Крізь вікна — здебільшого без шиб, частково зашиті фанерою — світив місяць. Сірі бетонні сходи, неоковирні, широкі, вели догори, і чоловік повів ними дівчину, взявши її вузьку й легку долоню у свою велику, гарячу, порепану.

— Протяги тут, — тихо сказала дівчина, а луна дивним чином помножила й розрідила її слова, відфутболивши їх догори, гепаючи ними до полущених стін. — Такі протяги, так холодно, в мене аж зуби цокотять.

— Що ти кажеш, — здивувався чоловік, мокрий і втомлений задухою. Але усвідомив раптом, що рука в неї справді крижана. Іншою рукою вона торкалась стіни — вела розчепіреними пальцями, як віялом, побіжно промацуючи рельєф.

І ще він подумав, що зовсім дивно себе почуває сьогодні, що ситуація серйозніша, ніж йому здавалося спершу, бо ось уже він почав відчувати, як від дівчини струменіє прохолода — блакитна така, як із відчиненого холодильника.

Він вів її догори і думав: «Куди я веду її і навіщо, треба прикінчити її просто тут, на сходах, треба зробити все блискавично, щоб вона нічого не запідозрила, не встигла злякатись, я втомився, я страшенно втомився, в мене проблеми з головою, і це погано, я так давно вже не спав, ніяк не міг заснути, і серце так скажено билося в грудях, що натовкло там, усередині, великий кривавий синець, і тепер я просто вже нічого не відчуваю, не відчуваю його, серця, наче воно скам’яніло, затерпло, вкрилося пухнастою пліснявою, як волоський горіх, як каштан…» — думаючи так, він не зупинявся, а продовжував вести її сходами нагору, поволі, але без упину, і вона покірно йшла за ним, не дивуючись, не опираючись, торкаючись довгими пальцями стіни, схиливши голову і дивлячись під ноги. А він, намагаючись робити це непомітно, скоса роздивлявся її профіль, освітлений синюватим місячним світлом, наче припорошений інеєм, її незахищену шию, її худі плечі, і вона здавалась йому якоюсь нестерпно знайомою, знайомою аж до сліз, як дівчина з кіоску, де він щодня купував сигарети, чи навіть хтось іще рідніший.

Він упіймав себе на думці, що хотів би її з’їсти, — такою знайомою, такою рідною вона йому видавалась. Йому хотілось торкнутися долонею її потилиці і вигину шиї. І понюхати її вухо. І лизнути язиком — цікаво, вона солона й гаряча, як здавалось на початку, чи крижана, холодна, що аж язик примерзає, і наче б’є струмом. Йому хотілось доторкатися до неї. Запорпатися в неї лицем. Згорнути її калачиком і покласти собі на коліна.

Але йому було страшно. Вже навіть від цих бажань його охоплював такий дикий жах, що від цього спазми хапали легені й усю дихальну систему. Від браку кисню аж в очах потемніло. Та він зібрав усю свою непохитну силу волі, і йшов далі, і вів її за собою, не виказуючи власної слабкості.

Не можна далі відступати від правил, виправдовував він себе.

Хоча йому дуже хотілось запитати її ім’я. Просто аж боліло, так треба було довідатись, як її звати. Може, це щось прояснило б. А може, й ні.

«Я навіть не знаю, куди веду її. Навіть не знаю, навіщо це роблю», — пригнічено подумав він.

— Куди ти ведеш мене, морячок? — запитала дівчина з насмішкою в голосі, так, ніби знала відповідь на запитання.

— Сама побачиш, — буркнув він. — І не називай мене все ж морячком.

— Звичка, — прошелестіла вона.

Заокруглені сходові прольоти нагадували арки, залізні перила, поїджені корозією, перейшли в чудернацькі бортики, наче витесані з мармуру чи якогось благородного світлого каменю. Чоловік не зауважив, як це сталося, проте зміни не надто сильно його здивували. Він звернув на них увагу, однак якось побіжно, як на щось неважливе, на щось само собою зрозуміле.

В стінах глухонімою чорнотою зяяли дірки, крізь які мерехтіли зорі. «Ми всередині кулі, а навколо лише простір», — подумалось чоловікові. І це видалося йому з біса логічним.

Під ногами дедалі частіше розверзалися карликові нескінченні провалля, через які переступалося підозріло просто, без жодних зусиль.

То тут, то там траплялися чудові античні скульптури, дещо пощерблені, але прекрасні аж до запаморочення. Якісь хлопчики з гладенькими торсами та кучерявими головами, з білими невидющими очима й презирливими посмішками на повних, вигнутих луком губах, діани з гордими горбинками носів, що обіймалися з тонкорунними козами (ті, як правило, стояли з піднятою передньою ніжкою), грізні бородаті божества з могутніми крупами, сатири з гострими безсоромними борідками.

«У мене дежавю», — подумалося чоловікові. Він зупинився. Дівчина зупинилась тієї ж миті, що й він, — ніби знала, куди саме він її веде. Вона стояла, опустивши голову, трохи зсутулившись, — майка залита кров’ю, синяки на худющих плечах, ребра проступають, мов гірські хребти. Але в кутику її розбитих губ чоловік знову зауважив посмішку. Полонянка на долю секунди підняла на нього погляд — і очі її були, як очі арктичної вовчиці.

Проте він вирішив не звертати на це уваги.

— Ось ми й прийшли, — сказав він, дістав з кишені ключа і відчинив оббиті дерматином (під дерматином якесь дешеве м’яке наповнення, щось на кшталт вати, що створювало відчуття спухлості, пухирчастості) двері, на яких широкими круглими кнопками було викладено профіль пуделя з фігурно обтятими вухами.

Вони увійшли досередини, і чоловік, звичним рухом смикнувши за мотузок запилюженого торшера (біла паперова куля на різьбленій дерев’яній ніжці, довкола якої миттю запурхали товсті волохаті нічні метелики), зняв зі спини рюкзак і повісив його на ріг бронзового носорога, який понуро стовбичив біля входу.

— Тут хтось живе? — запитала дівчина.

— Жив, — коротко відповів чоловік.

— А хто? — Вона зацікавлено роззиралася навсібіч, нервовими руками розтираючи худі плечі.

— Не пам’ятаю, — розгублено сказав він, вивчаючи кімнату не менш зацікавлено.

Він так давно не був тут, так давно, що все майже стерлося, хоча, безперечно, спогади можна відновити, вони обов’язково проступлять, треба тільки постирати пил. І чоловік рішуче протер рукою велике люстро, почорніле від часу.

Там, у люстрі, він побачив розмите відображення її спини. Вона віддалялась, наче плавно пливла вперед на гребені сірого туману. Чоловік зауважив раптом химерні татуювання на її плечах, двічі перекреслені бретельками майки: кілька комах — бабка, богомол, капустянка і два-три жуки, що наче виповзали з-під одягу, — її блідій холодній шкірі личила ця графіка, тонкі бездоганні лінії, перетинки на крилах, вусики, чутливі лапки. Комахи ворушилися й шурхотіли. З-під майки виборсалося кілька лінивих мотилів і поповзли вгору лінією хребта до потилиці. «То он звідки вони беруться», — подумав чоловік, переводячи погляд на торшер, майже повністю, до чорноти обліплений комахами. Ця жива куля ворушилася і хрумтіла, час від часу відстрілюючи вбік або вгору окремими жаскими тільцями.

— Не розумію, що зі мною, — озвалася дівчина глухим голосом (чоловік навіть подумав, що йому це причулося: той голос шелестів йому в мозку, хрумтіли крилами мотилі). — Я заблукала десь, загубилася. Не пам’ятаю, не пам’ятаю нічого.

Він здригнувся, різко обернувся до неї. Дівчина, наче й не рушала з місця, стояла поруч, обличчям до нього. Широко розплющені перелякані очі, посинілі губи.

— Зараз, зараз я тебе зігрію, — заспокійливо сказав він, обома руками взяв за плечі (з огидою відчувши під пальцем щось живе й мохоподібне), розвернув і підштовхнув уперед.

Місяць заливав кімнату білим світлом. Десь голосно цокав годинник чи навіть декілька — цоцоцок, цоцоцок, цоцоцок, — і що довше чоловік прислухався до цокотіння, то більшу кількість різних годинників вирізняв, голосніших і тихіших, пришвидшених і сповільнених, вони цокали звідусіль, то заспокійливо, а то раптом погрозливо, тривожно. Чоловік із дівчиною обійшли носорога, підставку для тростин, вішак для одягу, з якого, наче грона винограду, звисали фетрові капелюхи. Чоловік із дівчиною ступали протертою турецькою доріжкою з геометричним візерунком, а здавалося, наче вони йшли по коліна в воді проти течії. Заважало ще й старе взуття, купами розкидане на підлозі, — якісь роззявлені розпаровані чоботи, ґумаки, туфельки на каблуках, босоніжки, в’єтнамки, шльопанці, домашні м’які капці, прикрашені безглуздими квітами.

На протертій тахті серед подушок з китицями міцно спав пес із роду тер’єрів (можливо, ердель), хропучи й повискуючи крізь сон, час від часу посмикуючи лапою.

Кімната була захаращена меблями: кілька сервантів вгиналося від кришталю, набору порцелянових рибок (чайник і чашки) та порцелянових курочок (глек і чарки), салатниць у горошок, келишків, тарелів; посередині стояв накритий вишивкою лакований стіл з кришталевою вазою в центрі. З вази стирчала жмутом почорніла верба-шутка, прикрашена кольоровими стрічками. Поруч, притиснутий наповненою барвистими ґудзиками попільничкою, лежав бордовий паспорт. Плямистий диван, колись, вочевидь, розкішний, тепер лякав своєю розверстою пащекою і кучерями пружин. Неподалік — журнальний столик, стільниця якого вгиналася від купи пожовклих газет та журналів. Із пилососа буйно проріс тещин язик. Книжкові полиці виявились геть заплетені диким виноградом, і, щоб роздивитися томи, які стояли там, довелося б роздирати в’юнкі гілки та зривати листя. На письмовому столі між гіпсовим погруддям голомозого дядька з відбитим носом та стосом телевізійних програм лежав розкладений пасьянс «Солітер». У цій кімнаті був і телевізор — брунатна коробка з глупим виряченим оком, накрита шматком пожовклого тюлю, перев’язаного шовковим бантом.

— Ось, ти сідай сюди. — Чоловік згріб на килим багаторічне пожовкле та скручене листя з фотелю (розлогий кущ смородини наче охоплював його лапами).

Крісло обліпило її оксамитовими обіймами, затишно заковтнуло. Чоловік розчахнув перехняблену шафу і, вигорнувши звідти гору лахів (що викликало хмару пилу й поквапливу втечу численного молиного народу), видобув строкатий плед, безжально дірявий, проте, безперечно, теплий.

— Ти не зважай на затхлий запах, тут давно вже нікого не було, — пояснив чоловік.

Дівчина вмостилася якнайзручніше, підібгавши ноги й відкинувши назад голову. При цьому її погляд ковзав від речі до речі, натикаючись на все нові об’єкти. Осине гніздо. Пейзаж савани зі слонами на далекому обрії. Уламок стіни, з якої гігантською губою скочувалися ґумові, схожі на гофри, лимонно-пісочні шпалери.

З темного закутка гугнявило дротове радіо. В іншому кутку, затишно муркочучи, працював старий пузатий холодильник. Він дрібно дрижав, мов від страху, збудження чи холоду, і щокілька хвилин, конвульсивно затіпавшись, затихав, щоб невдовзі знову повторити свій невротичний ритуал.

За холодильником кімната невимушено переходила в кухню. Шафки й шухлядки, посуд, горнятка, плита з каструлями і чайником, кухонний стіл, табурети. Чоловік мовчки, звичними рухами запалив газову горілку і поставив на неї обгорілого носатого чайника. Поки вода грілася, він поліз до холодильника і довго чимось шурхотів, підходячи та відходячи з тарілками й тарелями, нарізав щось, викладав, розгортав, час від часу схвильовано витираючи долоні об холоші штанів.

— Тут навіть більше, ніж мені хотілося, — знесилено, проте вдячно проказала дівчина, розглядаючи все, що з’явилося перед нею на журнальному столику.

В горнятках із чаєм плавали хризантеми. На розламаних товстих персиках блищали краплини соку. Лискучі сірі боки оселедців, прикриті кружальцями червоної цибулі, непристойно випиналися з олії. Жовті очка перепелиних яєць допитливо визирали з-поміж зеленого листя салату. Болгарський перець, і помідори, і фазан, фарширований білими грибами, і кіндза з сиром, і солоний шоколад з перцем чилі, поламаний грубими нерівними шматками. І навіть грейпфрутовий фреш, щойно приготований чоловіком.

Дівчина вдоволено вдихнула на повні груди і потяглася, випроставши свої довжелезні тонкі кінцівки. При цьому ноги так і залишилися витягнутими під столом, а руки забігали над тарелями, виловлюючи шматки їжі і відправляючи їх до рота. Вона була голодна й жадібна і не соромилась того, що олія стікає їй з підборіддя, а жовток та шоколад залишаються на губах.

Чоловік же вмостився біля її ніг і задивився вдалину.

Там, куди він дивився, не було стін — там пелехата груша з важкими плодами безцеремонно влізла до приміщення і, схилившись над великим ліжком, втомлено розкинула гілки. Крізь листя можна було розгледіти блідо-лимонну повню з імлистою каймою довкола. А якщо добре придивитися, трохи нижче відкривався вид на морський порт, на фіолетову густу воду, що невідь-де зливалася з небом; на непевну місячну доріжку, яка проступала на поверхні, мов велика срібляста бритва; на мереживні шиї баштових кранів; на торговельні судна і танкери, нерухомі й сонні, що важко дихали, а їхні боки ледь помітно округлялися, мов боки гігантських китів; на труби і щогли, на вітрила, на доки, на яхти, на круглі вічка ілюмінаторів, на жовті вогні ліхтарів, що освітлювали п’яним, примарним світлом палуби та пристані. Десь там, знав чоловік, сплять моряки у своїх гойдливих ліжках, там хлюпочеться мляво риба і вряди-годи скрикує насторожена, збентежена чайка і, схилившись над просмоленими канатами старого пірсу, худа проститутка обережно підтримує голову молоденького юнги, що, проблювавшись у піну прибою, зачудовано вдивляється вниз, у шепіт хвиль, і бачить, як самиця жирафи, злизуючи тверде, гірке та холодне грушеве листя своїм жорстким, мов натренований м’яз, темно-гранатовим язиком, аж до болю напружуючи шию та вивертаючи яблука прекрасних сумних очей, крізь витинанку гілок прагне роздивитися двох, що розпластались на старому ліжку, на вицвілих шовкових простирадлах, і простирадла ці на дотик, мов брили льоду — такі ж пластичні й нестерпні, і не гріють, не гріють цих двох коханців, цю дівчину, довготелесу, закривавлену, виснажену, схожу на коника-стрибунця, на бабку зі смарагдовими крильцями, на водомірку, і доброго чоловіка із зашкарублими руками, з брудом під нігтями, з кров’ю, що запеклася на його долонях, цього чоловіка, в зморшках обличчя якого ховаються і голод хижака, і втома та неспокій травоїдного. «Атож, вони так і не поговорили», — ця думка чомусь зринає в юнги, а проститутка по-материнськи накидає йому на плечі своє облізле пальто і дихає йому в обличчя перегаром та часником. «Вони розминулися, як усі ми розминаємося на вулицях або в часі», — думає юнга з максималізмом, притаманним його віку. І йому стає так сумно, так нестерпно, його охоплює такий бездонний розпач, що він ховає обличчя на грудях лагідної проститутки з натрудженими руками, а вона поплескує його по плечах і тихо шепоче «ну-ну». І ані він, ані вона не знають про те, що чоловіка знайдуть завтра в найдальшому, найзахаращенішому закутку цеху на першому поверсі покинутого заводу на околиці міста. Він лежатиме вже холодний, з фіолетовими, наче після інфаркту, губами (на яких завмерло невимовлене жіноче ім’я: він таки знав його, він його згадав), а поруч валятиметься щойно забитий, непочатий косяк.

А дівчину не знайдуть, ні, її не знайдуть ніколи. Якщо дотепер не знайшли — чому раптом зараз мали би?

Любко Дереш

Клуб молодих вдів

У кав’ярні на розі було порожньо. Пізній ранок. Кав’ярня щойно відкрилася, і єдиним, хто спостерігав за всім, що відбувається всередині, був бармен. Допоки не з’явилися відвідувачі, можна було вмикати музику, яка не конче відповідала іміджу закладу. Бармен скористався цим правом і увімкнув радіо, аби послухати новини. Порожні ряди столів наганяли смуток і відчуття, ніби він забув щось вельми важливе. Бармен глянув у вікно.

Туман на вулиці посилював відчуття порожнечі. Була зима — винятково тепла зима. Сніг, що випав на Різдво, поволі перетворювався на пару. Все, що можна було побачити з чотирьох великих вікон, стоячи за барною стійкою, — це біла стіна туману, яка підбиралася під самі шиби. Із ринв над вікнами стікала вода.

Першим відвідувачем виявилася молода жінка. Вся в чорному, вона увійшла в кафе, мов відлига в зиму, і навіть не подумала скинути чорні окуляри. Мовчки сіла в куті, на шкіряну канапу — козирне місце, за яке завжди змагалися відвідувачі. Бармен підійшов до жінки, поставив перед нею попільничку й меню.

— Капучино, будь ласка, — сказала жінка у чорному.

Чорна шаль у неї на голові не дозволяла точно сказати, скільки їй років. Жінка скинула шаль, і виявилося, що в неї чорне каре, а самій гості не більше тридцяти. Відвідувачка, схожа на єгипетську кішку, закурила. Бармен повернувся до стійки. Приготував капучино, вимкнув радіо і поставив фірмовий диск кафе. Полилися звуки легкого джазу.

Чорне каре пила капучино і дивилася кудись убік. Чи поглядала вона на бармена — важко сказати. Чорні окуляри, нерухоме обличчя — все це робило її внутрішнє життя недоступним. Бармен відчув, як котячий силует відвідувачки посилює тривожність, що повисла у кафе з самого ранку.

Другий відвідувач з’явився об 11.17 — ці цифри бармен зафіксував на касовому апараті. Масивний дзвінок на вхідних дверях дзенькнув вдруге за цей ранок.

Зайшла ще одна жінка в чорних окулярах, симпатична смаглявка з перламутровими губами. В чорному пальті, в мініатюрному капелюшку, в руках вона тримала букет білих кал. Їх товсті жовті приймочки нагадали барменові про похорони. Адже кали дарують у двох випадках — на весілля та похорони. Весіллям тут не пахло.

Властиво, запахло похоронами. Цей запах з’явився разом із жінкою та її букетом. Солодкуватий, неспокійний запах ладану й зів’ялих квітів. Нова гостя сіла на канапу ліворуч першої відвідувачки, за окремий столик. Смаглявка поклала букет на стіл, запалила, не дочекавшись попільнички. Поклала запальничку на столик біля букету і замовила капучино.

Бармен дав голосніше музику, щоб не слухати цокання годинника на стіні. Туман на вулиці залишався непроникним, а вулиця — безлюдною. Звучав теплий джаз кав’ярень.

Бармен зігнувся під прилавком, аби підняти з підлоги дріб’язок, що випав з рук — руки чомусь на хвилю затремтіли, коли він уважніше придивився до відвідувачок. У цей момент дзвінок над дверима дзеленькнув утретє.

Бармен визирнув з-під ляди: до кафе нерішуче зайшла ще одна пані. На згині ліктя в неї висів чорний кошик, оздоблений мереживом. Її короткий чорний плащ нагадав барменові про нацистів і про майбутнє, як його зображають у японських манґа. Плащ був чи то з пластику, чи то з ґуми — невідомо. Плащ блищав і скрипів. Коротко стрижена блондинка у великих темних окулярах роззирнулася і підійшла до барної стійки.

— Це кафе «Декамерон»? — уточнила вона, взявшись обидвома руками за кошик.

Бармен відповів ствердно.

Блондинка глянула на годинник над стійкою, замовила капучино і пачку сигарет.

Бармен запропонував їй сісти, і блондинка в чорному сіла за третій столик при канапі. Вона оцінююче глянула на двох інших дамочок в чорному, витягла з чорного кошика якийсь предмет і поклала його на стіл перед собою. Короткозорість бармена завадила йому розгледіти, що саме. Коли він поставив перед блондинкою капучино, то побачив, що це — фотографія чоловіка в траурній рамці. Блондинка, не знімаючи з рук чорних мережаних рукавичок, закурила.

Не встиг бармен повернутися на своє місце, як двері відчинилися знову і він побачив наступну гостю.

Пишні чорні кучері, вологі від сирості, важко лягли на чорне кашемірове пальто. Крислатий чорний капелюх, мережана вуаль. Гостя, чиє обличчя приховувала вуаль, відповіла на ввічливе привітання мовчанням. Вона зайшла вглиб кафе, перейшлася від однієї стіни до іншої, розглядаючи картини на стінах. Продефілювала до протилежного кінця зали й зайняла останній, четвертий столик при канапі.

— Одне капучино, — попросила вона. — І попільничку, будь ласка.

Три жінки в чорному подивилися на неї.

Запала мовчанка.

— Мене звати Роза, — сказала тихо жінка у вуалі.

— Сальвія, — сказала смаглява, не дивлячись на сусідок.

— Канна, — озвалася блондинка.

— Не бачу причин називати себе, — сказала жінка-кішка з чорним каре. Вона дивилася у вікно. — Туман такий густий… Я побачила вас усіх ще в церкві. Одразу зрозуміла, що це ви. Давайте не зволікати. Дні короткі тепер… Він казав, що цей день буде коротким і що буде туман. Як бачите, так і сталося.

Бармен зрозумів, що прислухається до розмови. Він вирішив, що підслуховувати буде нетактовно, і вийшов на чорний вхід покурити. Але, програвши власній цікавості, тут же повернувся.

— Ти давно знаєш його? Тобто знала?.. — почув він.

— Відколи стала співати, — відповіла блондинка. — Чотири роки тому. Він запросив мене заспівати в його японському проекті. З того часу багато що змінилося. Та він вам, напевне, розповідав. А може, навіть диски мої дарував. Дарував? Впевнена, що дарував.

— Музичний проект? — здивувалася перша. — Ти говориш про когось іншого. Все, що його цікавило, — це медицина. Повір, я знаю, що говорю. Без нього я ніколи б не стала тим, ким стала.

— Пихатим стервом? — пожартувала блондинка.

— Королевою естетичної медицини. Я познайомилася з ним, ще коли була студенткою на фармації. Я була безнадійно отруйною, як болиголов. Це просто чудо, що він звернув на мене увагу. Це він відкрив мені великий бізнес краси. Косметологія — хижа професія. Нашим козирем була косметика з отрут. Отрута медуз, отрута скатів, отрута жаб — він казав, що в часи Середньовіччя мене би спалили як відьму. Але зараз це — наука краси, і я її покровителька.

— Здається, це якась помилка. Ми явно говоримо про когось іншого, тільки не про того, хто запросив мене сюди, — озвалася блондинка. — Мабуть, я піду. Бармене, прошу рахунок!

Тим часом смаглява вхопила за рукав блондинку і сказала:

— Йохан завжди знав, що робить. У нього все було продумано. Я знаю, Йохан був загадковим і могутнім чоловіком, і ця зустріч — цьому підтвердження. Якщо він захотів, щоб ми зустрілися тут після його смерті, значить, на це є вагомі причини. Якщо він хотів, щоб ми довідалися одна про одну, то на це теж є свої причини. Тож давай здійснимо його останню волю. Будь ласка, сядь. Він хотів, щоб ми всі зустрілися, значить, в цьому є сенс.

— О’кей. Давайте почну я. Я познайомилася з ним в одній туристичній організації з уфологічним ухилом, — сказала смаглява. — Простіше кажучи, в секті. Мене покинув чоловік, і я вирішила зайнятися туризмом, про що давно мріяла. Але натрапила на секту. Високі членські внески, фейс-контроль, культ тіла, тантра-йога, жодних літніх дам з целюлітом. Амазонки нового часу. Потрапивши в цю організацію, я навіть не здогадувалася, що стану правою рукою її лідера. Та ще й після всієї історії з моїм чоловіком. Я думала тоді, моє життя закінчилось. Коли я зустріла Йохана, воно насправді тільки почалося.

— Ніколи б не подумала, що в туризмі бувають секти.

— Це особлива система виживання в екстремальних умовах. Мінімум спорядження, повна відкритість для природи, всі ці нью-ейджівські штучки, знаєте. Ми пішли з ним на Ельбрус, він вів групу з двадцяти дівчат-модельок, передавати послання миру інопланетній цивілізації. Там у нас почався романтичний зв’язок. Я стала його ученицею. Кожна дівчина в нашій групі мріяла стати ученицею Йохана, а стала нею я. Була його помічником у всьому. В нас було безліч поїздок і багато кохання. Непал, Таїланд, Бірма, Чилі, Гватемала, Мексика… Потім північ — Якутія, Норвегія, Антарктида. Це ми написали книгу «1000 місць, які потрібно відвідати перед тим, як померти». Бачили таку? Ми робили заїзд на велосипедах через пустелю Гобі, пірнали в Льодовитий океан, водили екскурсії через джунглі Юкатану на гробниці майя. Всі сакральні точки планети — ми об’їздили їх усі.

— Не може бути, — сказала блондинка. — Якби це було так, він би просто не мав часу займатися музикою. Ми давали концерти в Японії і Америці так часто, що йому не залишилося б часу об’їздити всі ті місця, про які ти кажеш. Так, Йохан був загадковим і мудрим чоловіком. Іноді я не бачила його місяцями — він давав мені багато свободи, щоб наші почуття ніс вітер. Він був першокласним продюсером, але ніколи не займався нічим таким, як туризм. Крім того, Йохан завжди був традиційним у питаннях релігії. Він більше цікавився історією, ніж сьогоденням, і медіа, ніж реальністю. Крім того, в колах, у яких він обертався, важко уявити собі туристичних агентів. Він зробив з мене примадонну. Афродиту, якій приносять дари її шанувальники. Ви, напевне, думаєте, що я випендрююсь? Нічого подібного. Якби не він, я, щонайбільше, була б керівником хору в районній школі. Я зустріла його на випускному. Він був меценатом, який підтримував наше музучилище. На святі я запросила його на білий танець, і він сказав, що в мене чарівний голос. Того ж вечора ми поїхали на його машині до міста, в ресторан, і він пообіцяв зробити з мене зірку. Я ніколи не була в такому ресторані. Він пригощав мене всім, чого лише можна забажати, а я від зніяковіння замовила капустяний салат і гречку, досі пам’ятаю це. Того ж вечора я опинилася у нього в ліжку. Я була щасливою від думки, що саме він зробить мене жінкою. Відтоді я стала його щасливою картою. Він любив пропадати надовго, в цьому була якась таємничість. Я багато часу провела в його помешканні наодинці. Але в моєму з ним атласі ви, дівчата, не поміщаєтеся, даруйте.

— Але він справді любив зникати надовго, — зауважила перша. — Це про щось говорить.

— Тим солодша була радість від зустрічі, — озвалася четверта, ніби щось пригадуючи. — Але однаково, зовсім не схоже на правду. Правда Йохана — інша.

— Він був замкнутим, дуже замкнутим і похмурим чоловіком, як і личить тому, в кого справді є влада. Справжній чоловік завжди такий — похмурий, могутній, таємничий, — сказала четверта. — Але я ношу всі його таємниці при собі. І ці таємниці залишаться зі мною. На те вони й таємниці.

— Облиш. До кінця дня нам треба з’ясувати, в чому справа. Чим ви займалися?

Жінка в крислатому капелюсі стишила голос так, що бармен ледве розчув:

— Він навчив мене вбивати.

— Який жах! — зойкнула блондинка і закрила рот долонями.

— Це жахливо й прекрасно водночас. Зло завжди красиве, вам не здається? Я вчилася цьому на біржі — працювала в нього перекладачем з корейської. Він мав свій бізнес у Тайвані, торгував акціями — нафта, чорні метали. Небезпечнішої людини я в житті не зустрічала. Він був підступним, як змія, небезпечним, як орел, впливовим, як Гольфстрім. Я стала його довіреною особою. Я навчилася нищити людей і робити їх бідними без жодного докору совісті. Він жартома називав мене Калі — так майстерно я створювала і розбивала ілюзії всім, хто мав зі мною справу на ринку. Діючи через підставних людей, ми видоювали крупні корпорації і спостерігали за падінням імперій. Нічого захоплюючішого я в житті не зустрічала. Йохан подарував мені в користування цілий світ. Це правда. Він ніколи не знав сентиментальності й не витрачав часу на зайве. Інопланетяни, музика, культура — це не про нього. Тільки те, що працює в поєдинку. Він завжди вчився і ніколи не вчив.

— Боже, від таких слів хочеться випити за упокій, — саркастично зауважила брюнетка біля вікна. — Бармене, чотири «Блек велвет».

Бармен зиркнув на жінок, намагаючись зрозуміти, чи це замовлення — не жарт. Жінки в чорному дивилися на нього крізь окуляри, як одна позакладавши ногу на ногу.

Він наповнив чотири чарки віскі.

— О Господи, — сказала блондинка і скинула чорні окуляри, коли бармен відступив крок назад.

Блондинка зміряла його поглядом з ніг до голови.

— Не вірю власним очам! Йохан! — сказала вона вражено і одним духом перехилила чарку.

Двоє жінок, не змовляючись, скинули окуляри і придивилися до нього пильніше. Четверта, кучерява, підняла вуаль.

— О Боже, це дійсно він, — сказала кучерява, хильнула віскі і гучно поставила чарку на стіл.

По черзі, ніби змагаючись на швидкість, інші також стукнули порожніми келишками.

— Навіщо всі ці фокуси, Йохане? — спитала у бармена блондинка-караоке.

— Що за гру ти затіяв, Йохане? — спитала любителька екзотичних мандрівок.

Бармен відчув, як на руках і шиї стало дибки волосся. Задерев’янілими губами він пробелькотів, що його, мабуть, з кимось сплутали.

— Ви мене з кимось сплутали, — сказав він. — Я вперше бачу вас.

— Йохане, перестань клеїти дурня, — озвалась амазонка з букетом кал. — На, це тобі. — Вона вручила йому квіти.

Бармен злякано відступив назад, і квіти впали з рук смаглявки.

— Ми виконали все, що ти просив, Йохане, — сказала жінка-кішка з чорним каре. — Тепер поясни, що це все означає і як нам діяти далі. Ми готові.

— Але… ви мене справді з кимось плутаєте… — ледве спромігся вичавити бармен.

— Він нічого не пам’ятає, — сказала кучерява, закинула на коліно іншу ногу і закурила. — Я вгадала? Ти зараз нічого не пам’ятаєш?

— Я… я пам’ятаю… про що ми взагалі говоримо?

— Ти пам’ятаєш вчорашній день? — запитала вона вкрадливо.

— Так… звісно… я… Хоча… Зараз-зараз…

Дівчата перезирнулися. Кучерява продовжила:

— Ти пам’ятаєш, як ти сюди потрапив зранку?

— Ну звісно… я… Стоп… Я… Зараз, я ж повинен це пам’ятати… Зараз я це пригадаю…

— Ти щось розумієш? — звернулася блондинка до тієї, що назвала себе Розою.

Кучерява в капелюсі відповіла:

— Я розумію лише, що це той самий чоловік, на чиїх похоронах ми сьогодні побували. Це я розумію на всі сто.

— Залишається тільки з’ясувати, мертвий він чи живий, — озвалася чорне каре і закурила ще одну цигарку, вдивляючись за вікно. За вікном щільною стіною стояв туман.

Бармен підійшов до барної стійки, налив собі п’ятдесят грам віскі і випив, гупнувши чаркою по ляді.

— Сигарету? — Блондинка сиділа тепер на високому табуреті біля бару. Як вона встигла опинитися тут, за метр від нього?

Решта дівчат сиділо обабіч неї.

— Ти від нас не втікай, — сказала кучерява. — Розказуй давай. Живий? Чи мертвий?

Тремтячими пальцями бармен взяв сигарету. Сусідка блондинки подала йому вогню.

— Ж-живий, — сказав бармен.

— Чим доведеш? Я тобі сьогодні над могилою «Вічная пам’ять» співала.

— Я… я теплий…

— Не задубів ще. — Блондинка порснула сміхом.

Чорнява взяла його долоню в руки.

— Як лід. На, спробуй.

Спеціалістка з виживання взяла чоловікову руку й відразу ж випустила.

— Як ніч на Північному полюсі, — сказала вона. — Пригадуєш, Йохане? Наші ночі на Північному полюсі? Там я зрозуміла, яке важливе буває людське тепло. Вибач за каламбур.

— Коротше, ні живий, ні мертвий, — підсумувала кучерява, помацавши й собі його руку.

— І що нам з тобою тепер робити?

— Стривайте, не треба нічого робити. Давайте спокійно все обговоримо, як розумні люди, і ми зрозуміємо, в чому справа. Тут явно якась помилка… Я не той, за кого ви мене маєте… Я нормальна жива людина… Я… я людина з вищою освітою…

— І що тоді людина з вищою освітою робить за барною стійкою в порожньому барі?

— Зачекайте, це якийсь абсурд. Ми взагалі не про те говоримо…

— По-моєму, в нього ще не закінчилися посмертні видіння, — сказала чорне каре. — Якщо він дійсно мертвий і не впізнає нас, він може бачити привидів. Гей, бармене з вищою освітою, ти зараз бачиш привидів?

Бармен не знайшовся що відповісти.

— Та ні, ви — реальні люди. Такі ж, як і я.

— Як ти? — хором спитали жінки.

— По-моєму, в такому стані його залишати тут немає сенсу, — сказала кучерява.

— А по-моєму, ми його з кимось переплутали.

— Думаєш, він здався і це безповоротно?

— Йохан ніколи не здавався, — озвалася блондинка. — Я думаю, в нас теж немає такого права. Може, ми помилилися? Може, це й справді не Йохан?

— Я його впізнаю навіть на тому світі, — впевнено сказала королева естетичної медицини.

— Мені здається, в цьому вся фішка — не забувати його, — погодилася блондинка.

— І що ти пропонуєш? Влаштувати поминки і знову заспівати «Вічная пам’ять»? — втрутилася кучерява. — «Впізнавати» і «не забувати» — різні речі, як на мене. Я його впізнала. Я бачу, що це він. І я з цього кафе без нього нікуди не вийду. А ти можеш пам’ятати його, скільки твоїй душі забагнеться. Але деінде. О’кей?

— Стривайте… припиніть це все! Негайно! — вигукнув бармен і схопився за голову. — Господи, я не пам’ятаю, хто я. Хто я? Ну, хто я?

— Людина з вищою освітою? — несміливо підказала блондинка і тут же порснула сміхом.

— Так, так, так… Треба подумати. Якщо я не пам’ятаю, хто я, але розумію, що я не пам’ятаю цього, значить, я мислю. Я мислю, значить, я існую! — вигукнув, наче закляття проти нечисті, бармен.

— Дівчата, по-моєму, це Декарт, а не Йохан. Мені вривається терпець. Я пропоную залишити все, як є, — сказала чорне каре. — Врешті-решт, тепер ми знаємо, де його можна знайти. Пропоную навідуватися до нього час від часу.

— Еге ж. Будемо приносити квіти.

— Будемо доглядати тут за інтер’єрчиком…

— Сидіти за цими столиками, палити свічки, згадувати його…

Дівчата замовкли. Бармен відчув, як йому відняло мову.

— Але що йому заважає встати й піти? Ось чого я не розумію, — озвалася блондинка. — Я ж йому пропоную цілий світ і цукерку. Це я так про себе скромно.

— Боїться прогадати, напевне.

— Йохан ніколи нічого не боїться. Він як тигр, який вичікує слушний момент для атаки, — озвалася спеціалістка з біржових махінацій.

— Перепочиває, іншими словами, — підсумувала чорне каре. — Його можна зрозуміти. Коли ж іще відпочинеш, як не на тому світі.

Бармен вхопився за край ляди, щоб не впасти, — ноги підкошувалися.

— Це… якась… розводка… — пробурмотів він.

Кучерява глянула на нього з цікавістю.

— Ну-ну… це щось новеньке. І хто кого тут розводить?

— Ви… ви хочете мене переконати, що я мертвий, але це не так… Я зараз нічого не пам’ятаю, я не знаю, що сталося, але я впевнений, за якийсь час все минеться і я зможу впоратися з цією проблемою.

Жінки переглянулись.

— А котра, до речі, година? — запитала одна.

— Одинадцята сімнадцять, — озвалася блондинка, глянувши на табло касового апарата. — Навряд чи час допоможе тобі в цій проблемі, сонце. Скільки всього сталося, а цифри й досі ті самі. Що ти на це?

— Fuck, я не знаю, що робити!

— Тепер він заговорив, як справжній бармен, — зауважила чорне каре.

— Більше довіряй людям, — порадила блондинка іронічно. — Просто покладися на нас. Ми впізнали тебе. Все вже позаду.

Дівчата перезирнулися. Надягли чорні окуляри.

— Вся спадщина на місці, — сказала кучерява. — Врешті-решт, ти подарував нам цілий світ.

Аматорка екзотичних мандрів глянула за вікно і усміхнулась.

— На вулиці сильний туман. Але ми проведемо вас, маестро. З нами ви у повній безпеці. Ми впізнаємо вас де завгодно.

Анатолій Дністровий

Біла дівчинка

Донечці Марті-Марії

Можна було б почати з того, що теперішній рік був несприятливим для гіпертоніків: постійні переміни клімату й атмосферного тиску, несподівані й різкі подуви вітру, що з’являвся з півночі та гнав на містечко низькі хмари, які — здавалося — здатні зачепити антени та черепицю будинків, сірява, що затягла чисто-блакитне раніше небо й злилася із тьмяним імлистим горизонтом, перемінні ліниві дощі, що тривають з ранку до ночі, — все це змушувало мешканців менше виходити на вулиці, залишаючись вдома наодинці з мігренню й телевізорами.

Домашні коти метушливо блукали помешканнями, дивлячись на господарів страждальними очима, й щоразу до них нявчали. Акваріумні рибки збивалися на дні, мляво ворушачи плавцями, і чоловіки, дивлячись на них, кисло казали, що кльову не буде, нема чого пхатися, тому не висувалися з помешкань і не йшли на верхні озера рибалити. В лікарнях хворі щораз частіше просили в медсестер снодійне і складали нерозгадані кросворди на тумбочках біля ліжок. У скверах і парках двірники допалювали купи золотисто-червоного листя, ліниво перекидаючись скупими словами. Товстун кондитер мовчки дивився у вікно, сподіваючись, що на тортик і гарячий шоколад забіжить парочка закоханих студентів, сядуть за столик у куточку біля музичного автомату, увімкнуть собі джаз або тихий блюз, але, за вечір нікого з відвідувачів так і не дочекавшись, сам мовчки з’їдав четвертий шматок торта, зачиняв кондитерську і йшов додому.

На перехресті вулиць біля центральної площі курить купка таксистів, недбало полишивши свої авта з відчиненими дверцятами вздовж алеї. Самотній перехожий, із втягнутою в плечі головою та обкутаний плетеним помаранчево-жовтим шарфом, на мить відірве їх від бесіди, але вони скоро зрозуміють, що це не їхній клієнт, і байдуже проводжатимуть його поглядами, аж поки той не зникне за найближчим рогом. Сміття з перевернутої урни, яке вітер розносить центральною площею, поволі завмирає, подуви вітру стихають, і дерева знову виструнчуються в звичній позі. П’яничка, який виповз із пивниці, хотів було затягти пісню, проте лише сумно зиркнув на безлюдну площу й почвалав додому. Бездомний пес, пробігаючи повз нього, байдуже обнюхав його ногу і подався далі.

Одного такого дня в містечко прийшла біла дівчинка. Вона з’явилася з боку східного шляху й сумирно йшла, не розглядаючись навсібіч, ішла білою смугою, що ділить зустрічний рух авто на праву й ліву смуги. Першими її помітили будівельники, що перекривали дах в одному з будинків на окраїні містечка. Вони оповідали, що дівчинка йшла босою, однак видно, що їй не було холодно від пізньої непривітної осені, і що вона, певно, акторка, бо якраз тоді до містечка прибула група кінематографістів знімати дитяче кіно. Будівельники додавали, що зодягнена вона була у щось на кшталт сліпучо-білого балахону, а дивне, розпущене, довге русяво-сніжне волосся було зібране на потилиці. Ще вони згадували, що до неї першою заговорила баба Пелагія, яка живе на першому поверсі і любить курити свою файку в розчиненому вікні. Вона плела дівчинці якісь дурниці (певно, геть вижила з розуму).

— То що ж вона сказала?

— Не йди до них, бо вони дурні.

— Так і сказала? Певно, точно стара здуріла.

Будівельники стверджували, що біла дівчинка йшла спокійно і що її обличчя вкривав білий грим.

— Очі такі світлі-світлі, — каже молодий будівельник.

— Та що ти вигадуєш? Як же ти міг згори бачити її очі, ти навіть обличчя її добре не роздивився, — заперечує йому старший будівельник.

— Ні, я бачив, — замислено відказує молодий.

Будівельники оповідали, що аж завмерли, стежачи за її рівною, впевненою та неспішною ходою — ніби йшла не людина, а неземний дух. Було щось дивне в тій дівчинці, ніби не від цього світу. Над будівельниками дехто потішався:

— А ви, часом, перед тим не обідали й не хильнули по чарці?

— Ні, ні, ні.

— А може, ще не відійшли від вчорашнього?

— Ні, ні.

Про білу дівчинку більше не говорили. Однак згодом її помітили діти, а діти, як відомо, ніколи не брешуть. Вони щебетали, що біла дівчинка до них усміхалася і, коли один із хлопчиків дружньо взяв її за руку, невдовзі сам почав поступово біліти — спершу рука, а потім увесь. Його шкіра стала білісінько- білосніжною, немов пломбір чи перший сніг.

Звістка про хлопчика, який миттєво побілів, сколихнула все містечко. На ноги було піднято всіх — міліцію, лікарів і соціальні служби, а мер із цього приводу негайно зібрав нараду та викликав столичних фахівців із аномальних явищ та журналістів. Стаття в міській газеті про дивовижну невідому гостю лише долила масла у вогонь. Через два дні перед телекамерами й мікрофонами, що з’їхалися з усієї країни, мер, невисокий кругленький чоловічок із черевцем, що випирало з-під костюма, дав гучну прес-конференцію, пропіарився, так би мовити, на місцевому й центральному телебаченні.

Перед телекамерами та мікрофонами мер сказав:

— Я переконаний, що ця велика таємниця з появою білої дівчинки в нашому місті пов’язана винятково з добром і світлим Божим промислом. Це принесе користь усім мешканцям і гостям міста, позитивно вплине на суспільну атмосферу та взаємини між людьми. Наше місто стало цікавим усій країні і навіть громадянам інших держав. Ми повинні скористатися цим шансом, щоб підняти добробут і досягти процвітання. Завдяки туристам і гостям ми зможемо поповнити наш скромний бюджет і налагодити інфраструктуру.

Люди з острахом і цікавістю чекали свіжих новин про білу дівчинку, проте їх не було. Патрульні пости посилили перевірку районів і кварталів містечка, виставили додаткові наряди, було навіть відправлено рейди у найвіддаленіші вулички, куди ніколи не потикалася міліція, але й це нічого не дало. Біла дівчинка ніби під землю провалилася.

У школах і дитячих садочках діти безперестанку балакали про білу дівчинку, фантазували, ніби з нею розмовляли чи навіть потоваришували. Батьки жартували над дитячими розповідями, але також говорили про білу дівчинку і — бодай подумки — також вірили в химерну історію. Побілілого хлопчика забрали в столицю на обстеження, і більшість мешканців із недовірою ставилася до версії, нібито він побілів від невідомої білої дівчинки. За кілька тижнів усе вляглося, і про білу дівчинку потрохи забули.

Одного ранку до міської лікарні на обстеження прийшла літня жінка, яка, за її словами, миттєво побіліла. Вона, мовляв, зустріла в своєму провулку білу дівчинку, босу й самотню, взяла за руку, щоб завести до хати, нагодувати та вдягти… і враз — спершу рука жінки, а потім усе тіло її побіліло. Люди з жахом дивилися, як їхня землячка, яку вони знали все життя, йшла біла, мов борошно, така незвична й інакша. Жінка здала всі аналізи, однак лікарі нічого страшного не виявили, натомість жінка перестала нарікати на нирки, які постійно її турбували.

І люди почали говорити, що маленька біла дівчинка здатна зцілювати від хвороб. Із цього приводу на службі Божій заговорили священики ворожих конфесій, храми яких стояли один проти одного. Вони майже одностайно сказали, що чутки про білу дівчинку ще не можуть бути доказом Божого промислу і що це взагалі лише чутки і парафіянам не годиться вбирати в себе плітки, немов посудина скверну.

А таксисти, переминаючись із ноги на ногу біля своїх авто, зневажливо насміхалися над тією жінкою, яка побіліла:

— Менше треба їсти ГМО-продуктів.

— Так, так, бо від них ще не таке може бути.

Проте до них ніхто не дослухався, всі бігли в лікарню подивитися на нещасну жінку, яка лежала під крапельницею й не розуміла, чому її лікують і чому стільки людей довкола. А люди заполонили палату, з’юрмилися біля ліжка, і навіть погрози лікаря не допомагали. Люди також стояли в коридорі лікарняного відділку та на вулиці, дивлячись на вікна палати. Після крапельниці побіліла жінка дружньо махала їм рукою, і вони з жахом та цікавістю розглядали її шкіру, а дехто підіймався до неї на другий поверх. Люди боялися торкнутися до побілілої жінки, остерігалися, щоб «чудо» раптом не перекинулося на їхні тіла.

Тим часом до лікарні привезли ще двох людей — селянина з найближчого селища, який нічого не знав і дружньо погладив білу дівчинку по голівці, та шестилітнього хлопчика, який допоміг перебратися дівчинці через потічок, узявши її на руки. Старенький селянин враз увесь побілів, обличчя посвітлішало, і в нього перестала боліти спина, яка вже десять років йому допікала. Смаглявий хлопчик також став білосніжний і перестав шепелявити.

І раптом отямилися місцеві історики та краєзнавці. Вони підняли старі хроніки й літописи і знайшли в них відомості, що в часи навали монголів у їхньому містечку, яке тоді було маленьким поселенням, також з’явилася біла дівчинка. І що монгольське військо до переляканого поселення так і не дійшло, несподівано повернувши на південь. Священики три дні носили вуличками ікону Матері Богородиці, проголосивши спасіння міста лише її світлим промислом. Історики та краєзнавці сказали, що біла дівчинка — це Господнє попередження про велику небезпеку, яка нависає над усіма нами. Люди заметушилися, люди злякалися, з острахом очікуючи лиха, що може звалитися на містечко. В таких тривогах минув день, а потім тиждень, однак нічого не відбувалося: містечко й далі жило звичним, понурим життям. Про білу дівчинку говорили дедалі менше.

— Менше треба пити, — відгукувалися про її історію одні.

— Плещуть язиками, бо не мають що робити, — казали інші.

Та одного вечора вечірні новини одного з центральних телеканалів країни повідомили, що від побілілого хлопчика, якого забрали на обстеження до столиці, «заразилося» аж кілька лікарів: вони мали необережність торкнутися до нього під час медичних процедур і невдовзі почали поволі біліти. В одного з побілілих столичних лікарів телевізійники взяли інтерв’ю: він усміхався й казав, що почувається добре, навіть краще, ніж раніше, бо в нього припинилися мігрені, що докучали раніше. Журналісти встигли охрестити це явище синдромом білявки, в журналах і газетах почастішали статті про це загадкове явище-захворювання, а поважні науковці — хіміки, біологи, медики — щедро давали свої коментарі.

В одній із вечірніх телепередач виступив підозрілий експерт із зачіскою «наелектризоване волосся» та в здоровенних окулярах, які робили його очі вибалабушеними, мов у жаби. Цей сорокарічний сухорлявий чоловік з Академії дослідження аномальних явищ висунув припущення, що біла дівчинка має не антропологічне походження і, швидше за все, є представником невідомих живих видів, що прибули на землю із загадковою місією.

Його слова транслювали інші телеканали, а один відомий письменник в інтерв’ю заявив, що береться писати роман про білу дівчинку і що паралельно підписав контракт на сценарій до кінофільму «Біла дівчинка». В країні почався «білий бум». Свій — у дорослих і свій, особливий — серед дітей. Все біле стало модним. У магазинах повигрібали весь білий одяг, взуття, потім люди кинулися скуповувати білі меблі й посуд, білі килими, білих песиків і котиків, білих птахів і білих ручних пацюків та хом’ячків. Відомий політик вихвалявся з телеекрану, що здійснилася його заповітна дитяча мрія: він купив білосніжну кобилу рідкісної породи. Дизайнери підготували свої перші «білі» колекції. На вулицях столиці з’явилося більше білих лімузинів і пуделів, купа білих летючих зміїв і кульок.

Столичні тінейджери моментально створили нову субкультурну тусовку: «білуни», до якої могли належати лише дівчатка з білосніжною шкірою, винятково в білому одязі, з пофарбованими набіло віями, волоссям і губами. До білунів приєдналася частина білих готів та емо, вони пообписували паркани і стіни будинків своїм новим гаслом: «Білий — значить світлий». На околицях столиці на «білих» почали напади «чорні» й «червоні», які вважали, що не добро, а сила повинна керувати світом. Хлопчика, який першим побілів від білої дівчинки, дедалі частіше почали запрошувати на телеефіри, і невдовзі він почав вести дитячу телепередачу про добро. А основне — почалося масове паломництво до містечка, де з’явилася біла дівчинка.

Від побілілої жінки, що лежала в лікарні, невдовзі побіліла її молодша сестра, яка, допомагаючи їй переодягатися, ненароком торкнулася тіла «хворої». Вона розповіла своїм подругам, що в неї перестало пекти серце, а кардіограма підтвердила, що вона відтепер здорова. В містечку відразу поширилися чутки, мовляв, «білі» можуть зцілювати. І до побілілої жінки в лікарню відразу потягнулися хворі. Лікарі в білих халатах намагалися протестувати й нікого не пускати, проте побіліла жінка заявила, що більше не може знаходитися в лікарні, бо є цілком здоровою. Люди торкалися до неї, за певний час також біліли, радіючи, що позбавляться хвороб.

— Чувак, а ти хочеш побіліти? — кепкує таксист над своїм приятелем.

— Ти що, здурів? Мені й без того важко живеться, а ще як побілію, тоді хіба купуй білі тапочки і лягай у гроб.

— Зате кинеш курити й пити. Кажуть, усі, хто торкався до білої дівчинки чи до побілілих людей, одразу позбуваються хвороб і поганих звичок.

— Ні, я краще буду пити й курити.

— Тоді помреш від раку легень.

— Та ну тебе.

Побілілих людей з кожним днем ставало все більше. Туристи та гості, які прибували з різних куточків країни, щоб подивитися на загадкове містечко, фотографували їх, проте торкатися остерігалися, щоб самим не побіліти.

Тим часом товстун кондитер спік новий торт «Біла дівчинка», який одразу припав усім до смаку. В його кондитерській побільшало відвідувачів, які куштували торт із запашними чаями чи кавою, — дітвора аж тремтіла, відламуючи від торта кремову фігурку білої дівчинки, дорослі замовляли торт додому, а студенти засиджувалися зі своїми подружками в кондитерській допізна. Місцеві художники виставляли на вулиці свої полотна, гравюри, мініатюри, зображаючи білу дівчинку на тлі міських пейзажів та інтер’єрів. Інші митці біля них виставляли маленькі й великі скульптури білої дівчинки, вази, глечики, тарілки, горщики, глиняні дощечки з її зображенням, а кмітливі підприємці — футболки, бейсболки, рушники, шарфики та молодіжні хустинки, на яких красувалася біла дівчинка.

Раніше порожнє, тихе, понуре містечко тепер ніби ожило, вулички отямилися від колишньої сплячки, їх заполонили люди з фотоапаратами та відеокамерами, що тинялися без діла, фіксуючи все що заманеться. Туристів, екскурсій було так багато, що мерія не знала, куди розселити людей, і відвела міський стадіон для парковки автомобілів. Один-єдиний готель не встигав приймати гостей і забезпечувати всім необхідним. Мешканці містечка віддавали в оренду свої будинки, квартири, кімнати чи окремі ліжка, на площі та на центральних вулицях постійно чергували брокери, що шукали клієнтів для нічліжок.

Таксисти також не встигали покурити й поговорити, як у минулі добрі часи, бо від клієнтів і викликів не було відбою. Вони возили туристів і на верхні озера, і до місцевого краєзнавчого музею, і в урочище, де текла цілюща джерельна вода, а також — у заміський ресторан «Витязь», розташований за кілька кілометрів на захід від містечка. Таксисти тішилися, бо їхні прибутки з напливом великої кількості людей, особливо ж іноземців, підскочили втроє і навіть учетверо.

Міська рада вирішила підготувати ретельну туристичну програму і скласти під неї детальний маршрут з описом усіх цікавих об’єктів. Довелося згадати все, чим багатий і славний край: від цілющої лазні діда Онучика на окраїні містечка до крамнички саморобних наливок, якими (особливо сливовицею) здавна славилося містечко. Один дотепний бізнесмен надрукував навіть брошурку «Вулицями білої дівчинки» з фотографіями всіх «привабливих місць, які треба відвідати» — там помістилися і лазня, і крамничка з наливками, і рибальські бази на верхніх озерах, і урочище з цілющою джерельною водою.

— Чим багаті, тим і раді, — виправдовувався він за свій буклет.

А побілілих людей робилося щораз більше, і деякі служби втомилися їх перераховувати, коли кількість сягнула п’ятдесяти душ. Минав час, вони все менше привертали увагу докучливих туристів і журналістів, які раніше, вгледівши побілілу людину, вистрибували з мікроавтобуса, де містилася пересувна телестудія з кількома великими круглими антенами, і підбігали з мікрофоном та камерою до незнайомця, випитуючи, коли він востаннє бачив білу дівчинку і яким чином побілів, як він себе почуває, побілівши, і як до цього ставиться його родина.

Згодом побілілі майже перестали привертати увагу решти. А про білу дівчинку поголос скептично свідчив, що це, мовляв, черговий трюк аферистів, покликаний привабити в це Богом забуте містечко туристів.

— Та хто її бачив, ту білу дівчинку? Ніхто! Наслухалися п’яних будівельників, а ті нарозказували всіляких дурниць! — горланить хтось серед невеликого натовпу.

— А як же люди, які від неї побіліли? — дивується літня жінка.

— Люди? Люди підхопили якусь невідому хворобу, і їх всіх треба лікувати та ізолювати, щоб не заразили інших! — не заспокоюється скептик.

— Але ж її бачили діти! — не відступає жінка.

— Діти казок начиталися і видають бажане за дійсне.

— Ми ще не знаємо, чи побілілі люди небезпечні для нас і наших дітей, — вороже поблискує очима чоловік з-під чорних густих брів.

— Так, так, цього ніхто не знає! — підхоплює інший, з гнилими пожовклими зубами й посірілим обличчям. — Треба, щоб влада видала розпорядження, аби побілілі люди поки знаходилися вдома або на карантині, а не вешталися нашими вулицями й не заходили в магазини, інакше… інакше всі ми станемо, як вони, — альбатросами і в нас повипадає волосся, вії, брови.

— Я не хочу втратити своє чорне волосся! Чому я повинен змінюватися?

— Так, так! Чому? — лунають інші голоси.

— Ми повинні зібрати підписи, щоб побілілим людям було заборонено ходити вулицями, заходити в магазини й аптеки, і взагалі, щоб вони не з’являлися в громадських місцях, бо це загрожує благополуччю нашої громади, — каже чоловік із пожовклими гнилими зубами.

— Підписуємося всі! Підписуємося!

Розгублена жінка, що намагалася захищати побілілих людей, лише сумно спостерігала, як обурений натовп попрямував до будинку мерії, щоб скласти свої вимоги та засвідчити їх підписами. До них долучалися інші люди, зацікавлено розпитуючи, в чому річ. Тієї миті вони помітили побілілу сорокарічну молодицю, що несла пакети з продуктами, засичали на неї, ніби на лисицю, що прокралася в курятник, засвистали, зашуміли, і перелякана жінка мусила чимдуж утікати. Жінка спіткнулась, і з одного пакета продукти висипалися на бруківку: яблука покотилися врізнобіч, а одне зупинилося перед ногами чоловіка з пожовклими гнилими зубами, який брутально розчавив його ногою.

— Я нічого злого вам не зробила, а якщо забажаєте, можу зробити добре, — спокійно сказала до натовпу побіліла жінка, збираючи розсипані яблука й підводячись.

Проте натовп і далі викрикував на її адресу погрози й непристойності, через що вона змушена була відступитися й піти.

Згодом їх підтримав священик одного храму, сказавши своїм парафіянам після служби Божої, що хвороба, від якої люди біліють, є випробуванням Божим за гріхи, за відсутність доброчесності, милості й терпіння. Він підтримав вимогу, щоб побілілим людям було заборонено з’являтися в громадських місцях, оскільки від них можуть заразитися інші мешканці містечка. Відповідного листа священик направив до міської ради. Інший священик, із храму навпроти, що належав до іншої конфесії, заявив, що цькування побілілих братів і сестер, яких спіткала важка доля, є неприпустимим і суперечить законам моралі, а подібні діяння не личать християнинові.

Він сказав:

— Вчення Господа нашого Ісуса Христа — це любов до ближнього свого, любов навіть тоді, коли наш ближній у біді. Тож я не дозволю цькувати братів і сестер наших, які випадково побіліли. Це могло трапитися з будь-ким. Крім того, ще ніхто не довів, щоб від побілілих людей ішло зло та лихо. Мої ж очі кажуть інше: ці люди доброчесні, чисті, здорові і наділені даром зцілювати від недуг. Тільки той, хто не хоче змінюватися на краще, народитися знову для любові й віри, натомість воліє й надалі залишатися сліпим у пустелі з іншими сліпцями, може виступати проти них, наших братів і сестер.

Усі побілілі люди одразу полюбили цього священика і ходили лише в його храм, після служби Божої спостерігаючи, як парафіяни з храму навпроти вороже на них зиркали й обзивали «брудними єретиками», «закордонними сектантами», «гидкими католиками», «нікчемними протестантами», «відступниками від істинної віри». Побілілі люди мовчки все вислуховували з усмішкою милосердя на устах і так само мовчки вимолювали в Господа прощення для всіх.

Міська рада прийняла постанову, якою заборонила побілілим людям з’являтися в громадських місцях, особливо в пунктах розваг, торгівлі, муніципального харчування. Міська рада видрукувала в місцевій газеті постанову, де виправдовувала свої дії необхідністю локалізувати поширення невідомого явища і обіцяла, що безпрецедентні заходи триватимуть до тих пір, поки все не проясниться.

Маленький, опецькуватий мер із черевцем, на якому не защіпалися ґудзики, знову виступив із прес-конференцією перед купою телекамер і мікрофонів. Він сказав:

— Чутки про білу дівчинку, що збурили все наше славне та спокійне колись місто, а також загадкова хвороба, від якої людина біліє, змушують нас вдатися до суворих заходів, щоб обмежити інфікованим і побілілим людям можливість перебувати в громадських місцях. Це пересторога, яка жодним чином не зазіхає на свободу іншої людини, а покликана винятково захистити наших громадян і гостей міста від невідомої хвороби, яка не знати як може проявитися в майбутньому. Задля загального добра ми змушені піти на такі кроки, поки не проясниться ситуація з рівнем небезпеки від захворювання. Свій вердикт винесуть провідні фахівці й спеціалісти, а нам залишається лише тримати ситуацію під контролем і чекати. В ім’я нашого добробуту, майбутнього наших дітей та онуків, в ім’я захисту прав людини, зокрема її священного права жити в нормальних умовах і не наражатися на смертельну небезпеку, я відповідально заявляю, що наше рішення є законним і таким, що не підлягає перегляду. Ми керуємося винятково інтересами всієї громади нашого містечка, інтересами кожного з вас.

Після виступу мера побілілих людей почали дедалі частіше називати «інфікованими», «небезпечними», «хворими», «зараженими». Заходи влади сколихнули все містечко, люди обурювалися таким зухвалим рішенням, казали, що це повернення до часів нацистів, які переслідували та дискримінували людей за національною ознакою. На знак протесту люди, навіть ті, що не були побілілими, почали одягатися винятково в біле. А священик, який співчував побілілим, закликав парафіян не коритися антинародній та диявольській владі. Наступного дня його паства за участі двох сотень побілілих людей пройшлася центром міста у хресній ході.

Інша громада, що виступала проти побілілих людей, також зібрала своїх прихильників, на центральній площі потрощивши картини, скульптури, вази, тарілки та інші товари для туристів із зображенням білої дівчинки. Вони горланили на все містечко, що це діяння Сатани і що над усім містечком нависла смертельна небезпека. Увечері троє молодиків з чорними шарфами, що прикривали їхні обличчя, напали на побілілого юнака, який повертався від своєї дівчини, вони били його доти, поки на вулицю не повибігали люди з навколишніх будинків і не прогнали їх.

Містечко знову опинилося в центрі уваги центральних медіа, до нього прибули знімальні групи всіх провідних телеканалів, а також журналісти радіостанцій та газет. Несподіваний конфлікт між жителями набув виразно політичного характеру. Певний час політики мовчали, не знаючи, як реагувати на події в глухій провінції, однак невдовзі найкмітливіші приїхали до містечка, збирали мітинги, розставили своїх агітаторів з невеликими наметами, де роздавали пропагандистську та політичну літературу. Одні з них стали на бік побілілих людей, інші ж, навпаки, ще більше підбурювали незадоволених.

Тим часом, аби зняти напругу в містечку, міська рада оголосила про ярмарок промислових та продовольчих товарів із двадцятивідсотковими знижками і про фестиваль вареників. Спеціальні служби почали стягувати на центральну площу обладнання, монтувати велику сцену, розмічати торгові ряди, розбивати павільйони зі стільцями та невеликими переїзними барами на випадок дощу чи снігу. Життя містечка знову завирувало, вулиці наповнилися галасом, шумом, штовханиною, на центральній вулиці виникли затори. З кожним днем приїздило дедалі більше туристичних автобусів і авто, незнайомі люди знову заполонили вулиці, провулки, центральну площу, фотографуючи все навколо.

День відкриття ярмарку та фестивалю вареників випав на четвер. Міліція заздалегідь розташувалася навколо центральної площі, переважно біля вуличок, що на неї виходили. В’їзд на площу було перекрито невеликими переносними шлагбаумами, біля яких стояли в святковій формі патрульні. Побілілих людей було суворо наказано не впускати. Площа одразу залюднилася, потоки людей ринули звідусіль до торгових рядів і павільйонів з пластиковими столиками й стільцями та буфетами. На східцях Палацу урочистих подій, одразу біля сцени, завмер військовий оркестр з трубами, барабанами, саксофонами та тромбонами.

На сцену полохливо вибрався спітнілий мер, він потарабанив пальцем у мікрофон, однак той не працював. Було видно, як мер спересердя гаркнув до механіка, який одразу кинувся до звукового пульта. Потужні динаміки обабіч сцени затріщали так, що люди поблизу аж сахнулися, зашипіли, і звідти почувся голос мера. Він сказав, що радий вітати мешканців і гостей містечка, додав ще трохи дурниць про «давні славні традиції краю» і оголосив ярмарок та фестиваль вареників відкритими. Військовий оркестр моментально ожив, зашурхотів і почав дути в труби, саксофони, тромбони і товкти у барабани. В цей момент ожили потужні динаміки над площею і з них полилася народна пісня з сороміцьким підтекстом.

Площа все наповнювалася людьми, які вже не могли вільно пересуватися, а лише текли в потоках інших людей. У суцільній штовханині одні приміряли штани й куртки, чоботи й шапки, а інші тримали пластикові тарілки і жували вареники зі сметаною.

Один високий дядько із заляпаними сметаною вусами ненароком перевернув тарілку з варениками на жінку в темно-сірому пальті. Та відразу підняла страшний вереск і почала гамселити його кулаками по обличчі, підводячись навшпиньки. Інші реготали, дивлячись на цю сцену, розливали наливку, виголошували тости, пили й закусували варениками. Діти, яких дорослі взяли з собою, нудилися й капризували, їм хотілося чимшвидше додому — дивитися мультики або гратися. Кілька побілілих людей обходило гамірливу, набиту веселими людьми площу, по периметру оточену міліцією, не дивлячись на дійство. Дехто з натовпу щось збуджено вигукував у їхній бік, але розібрати слова було неможливо.

Коли оркестр відіграв і музиканти розбрелися між людьми, склавши музичні інструменти на купу, на сцену вискочили моторні молодиці в національних костюмах і почали витанцьовувати, б’ючи каблуками червоних чобіт по підлозі. Одна з жіночок так активно витанцьовувала, кружляючи сценою, що, заходячи в чергове коло, не втрималась і звалилася на глядачів, які, не витримавши її ваги, також попадали.

Натовп заревів, зашумів, зареготав, пляшки з наливкою пішли по руках, люди лише встигали підставляти чарки, тримаючи ще й тарілки з варениками. Під їхніми ногами лежав потоптаний, понівечений пластиковий посуд, розчавлені вареники, порожні пляшки з-під пива, горілки, води.

Невдовзі зірвався пронизливий вітер, але на нього ніхто не зважав, натовп продовжував святкувати й веселитися. Вітер задирав поли пальт і плащів, але люди пиячили та наминали вареники. Коли пориви посилилися, натовп поволі посунув до критих павільйонів, де, щоправда, всі столики були зайняті — там пиячили, курили й плювали на підлогу. Натовп набився у павільйони, а вітер тим часом зірвав кілька торгових наметів, підхопивши виставлені на продаж сукні, сорочки й хустини. Люди здивовано дивилися, як над їхніми головами кружляв одяг, дехто намагався це фотографувати. Та враз вітер почав неприємно сікти в обличчя, повітря стало жовто-сірим. Жінка, яка жувала вареники, почала їх випльовувати й кричати:

— Пісок! Це пісок!

Вітер перетворився на швидкий, як дзиґа, буревій. Він нісся площею, безжально хльостаючи перехожих по обличчях. Натовп почав розбігатися, і за якихось десять хвилин торгові ряди й сцена спорожніли. Густий піщаний буревій танцював на центральній площі, перевертаючи все на своєму шляху: урни, торгові намети. З одного павільйону, де юрмилися люди, він зірвав покриття, і звідти з вереском побігли жінки й чоловіки. Коли всі порозбігались і центральна площа спорожніла, картина нагадувала пейзаж після погрому: перевернуті намети, стільці, завалений павільйон, бруківка, засипана сміттям, пластиковим посудом, розбитими пляшками, одягом, паперами, газетами.

Вдалині вулиці, що вела до центральної площі, стояла самотня боса біла дівчинка, як на пізню осінь, вона зовсім не відчувала холоду. Здалеку вона мовчки дивилася на безлюдну й занедбану центральну площу, на купу сміття, потім заплющила очі, її губи нечутно щось прошепотіли, і дівчинка пішла в протилежний бік.

Баба Пелагія, яка завжди курила файку у відчиненому вікні, сказала:

— Правильно, дитино, тут тобі нема чого робити. Сама бачиш — вони не готові.

Жовтень 2009, Київ

Сергій Жадан

Вона знає всі шлягери цього року

1

Найгірший готель у місті. Навіть погодинні кімнати тут ніхто не винаймав, мабуть, закохані думали, що краще утримуватись, аніж займатись «цим» тут. Але інші готелі були переповнені, доводилося брати, що залишилось.

29 грудня, три дні до Нового року. Натовпи блукають містом у пошуках свята, вокзали засипані чорним залізничним снігом, золоті вікна помешкань горять у сутінках, небеса роздуваються вгорі, як свіжовипрані простирадла на старих подвір’ях, діти і жебраки нишпорять вулицями, ловлячи тінь довгого безтурботного святкування. Я зійшов на залізничному, дістався центру і зняв-таки в цьому підозрілому готелі одномісний без зручностей. У кімнаті стояло ліжко й побитий життям канцелярський стіл, що пахнув трупами й старими газетами. В одному кутку знаходилась перекошена шафа, в іншому — рукомийник. На рецепції сиділа тьотя Маша, схожа на воротаря хокейної збірної. Вона зовсім не виходила зі скляної будки, дивлячись портативний чорно-білий телевізор і не надто переймаючись кольоровою дійсністю. На першому поверсі працював бар, де продавали алкоголь і готували жахливу пересмажену каву. Готель був тихий і, здавалось, зовсім порожній, коридорами тривожно снували протяги, в кімнатах ховалися тіні померлих від кохання відвідувачів, уночі можна було почути, як вони риплять ліжками в сусідніх кімнатах, як важко пускають воду в рукомийниках і набирають повні жмені холодної хлорованої води, заливаючи пожежі в своїх душах, гуляючи до ранку готельними поверхами й потерпаючи в ці передсвяткові години без любові та зручностей. Виглядало на те, що новорічну ніч ми проведемо разом із тьотею Машею. Новий рік — свято родинне, аякже.

2

Ковбаса з Гасаном приїхали раніше й перші дні намагалися не відходити від вокзалу, аби не загубитись у чужому місті. До того ж незручно було тягати за собою важке гірськолижне спорядження. Ковбаса і Гасан були чайниками сновборду. Як справжні чайники, вони мали при собі купу зайвих речей, гору барвистого польського спорядження, в якому планували стати королями зимових перевалів. Працювали вони в медійній сфері, були директорами невеличкої київської fm-станції. Напередодні свят, справедливо вирішивши, що найближчі пару тижнів новин у країні не буде, надумали влаштувати собі справжні чоловічі вакації — з лижами, банями й переломами. Проконсультувались із регіональними партнерами, купили дошку та лижі й рушили в гори. Радіо залишили на секретарку Свєточку. Заздалегідь підготували рекламні блоки та новорічні привітання, підстрахувались новинами з-за кордону, викупили купе й поїхали. З собою взяли веб-камеру, час від часу вмикали скайп і зв’язувались із Свєточкою. Знали, що телефоном проконтролювати її важко, а ось живе зображення діє на неї гнітюче. Побачивши зранку директорів у лижних шапочках і з палицями, Свєточка на цілий день втрачала спокій, чого Ковбаса з Гасаном і домагалися. Доїхавши до кінцевої, вони затягли речі до зали очікування. Тут сталася перша несподіванка. На вокзалі їх мали підібрати місцеві туроператори, котрі знали всі маршрути, адреси й телефони «Швидкої допомоги» і зголосилися влаштувати столичним гостям незабутню забаву. Проте напередодні, повертаючись із Польщі, куди їздили на закупи, туроператори затіяли бійку в придорожньому барі на виїзді з Любліна, побили польських водіїв, зламали в барі кавовий автомат, були затримані поліцією та відтранспортовані до відділку. Швидко зв’язалися з консульством. У консульстві черговий відповів їм, що нині свята, католицьке Різдво, і що працівники консульства святкують разом із братнім польським народом. І святкувати будуть, судячи з усього, ще довший час, оскільки попереду Новий рік, а там і наше Різдво, і решта свят зимового календарного циклу. Прощаючись, черговий порадив їм підкупити поліцаїв і їхати додому зустрічати Різдво в тісному родинному колі. Так чи інакше, туроператори надовго зависли в поліційному відділку, а розгублені Ковбаса з Гасаном, переночувавши на вокзалі, рушили до міста і винайняли двомісний без зручностей у найгіршому готелі. В душ вони ходили, не скидаючи лижних шапочок.

3

Кеша затримався в місті випадково. Мав від’їхати ще позавчора, проте постачальники тягли час, посилаючись на передсвятковий поспіх, просили ще трішки зачекати, переконували, що все буде добре. Кеша кілька днів жив у знайомих в старому місті, сприймаючи все як веселу пригоду. Приїхав він за оргáном для харківської філармонії. Про все вже було домовлено, накладні підписані, аванс перераховано, постачальники самі просили приїхати до Нового року, аби не мудохатись із цим чортовим оргáном ще й після свят. Однак несподівано почалося католицьке Різдво, і постачальники якось дружньо засвяткували. Кеша годинами сидів у приймальнях начальників різних департаментів, видзвонював завскладом і головного бухгалтера, проте справа рухалася мляво. В якийсь момент вантажники привезли Кеші на квартиру довгі картонні коробки з трубами для оргáна. Труб було зо два десятки. Решту вантажники обіцяли завезти після свят. Прощаючись, наполегливо радити тримати труби в кімнатній температурі. Інакше все — переконували вони — корозія, дифузія, і можна викидати! Не забувай — кімнатна температура!

Знайомі попросили Кешу негайно виїхати. Разом із трубами. Сказали, що переживають за паркет. Кеша пробігся переповненими готелями. В одному, найгіршому, знайшовся номер. Одномісний, без зручностей. Кеша перетягнув туди труби і заспокоївся. Проте заспокоюватись було рано — в готелі було холодно, мов на ковзанці. Справа йшла до корозії з дифузією. Потрібно було щось робити. Кеша почав брати труби з собою до ліжка: обкладався ними, мов грілками, зверху накривався ковдрами, позиченими в тьоті Маші, і так спав, гріючи шматки оргáна своїм худим, проте гарячим тілом. Нагадував пінгвіна, котрий не дає замерзнути великому пінгвінячому яйцю.

4

Я побачив її ввечері, повернувшись із міста. Вони сиділи з тьотею Машею і дивилися музичну програму. Тьотя Маша ставилася до побаченого недовірливо, а ось вона охоче підспівувала за естрадними співаками. Вона знала напам’ять усі слова, навіть коли слова були жахливі. «Лєно!» — покликав я, вона здивовано озирнулась і вийшла зі скляної будки. Сказала, що рада мене бачити, що це просто неймовірно — зустрітися тут, у цьому місті, в цьому готелі, що це атмосфера свята й новорічні дива і що за це обов’язково потрібно випити, але краще не тут. Розповіла, що приїхала сюди спеціально, аби відчути дух Різдва, ще зранку поселилась у цьому готелі і вже другу годину співає з тьотею Машею, оскільки тій страшенно самотньо сидіти самій у скляній будці. Була вона в якійсь дивній шубі з лисячим хутром, запевняла, що це бабусина шуба, скаржилася, що в неї в місті жодних знайомих і вона зовсім не знає, чим себе зайняти і де цей дух Різдва взагалі знайти. Я запропонував усе ж зайти до бару.

Ночувала вона в мене. Шуба її висіла на шафі, відлякуючи втомлених готельних духів.

5

Ковбаса був довгим і незадоволеним, носив військові штани з десятком кишень, в яких постійно губив мобільний телефон і ключі від номера, а ще — теплий плетений светр із зображеним на ньому оленем. Мав довге немите волосся. Гасан, натомість, одягнений був у шкіряний комбінезон і теплу куртку яскраво- червоного кольору. В комбінезоні він нагадував баварського броваря з кавказьким корінням, куртка ж робила його схожим на муніципального паркувальника. Коли друзі виходили на вулицю, біля Гасана відразу ж починали паркуватись автівки.

Ночували вони в спальниках, кожен у своєму, спали до обіду, потім прокидались і снідали консервами та кримським коньяком. Поснідавши, вмикали скайп і виходили на зв’язок із Свєточкою. Свєточка лякалась їхніх неголених зображень, але заспокоювала, що все гаразд і що рейтинги ростуть. Друзі питали про останні новини. Дівчина чесно переповідала ними ж накачані з мережі інформаційні повідомлення на два тижні вперед. Заспокоєна дирекція давала відбій і поверталася до активного відпочинку. Довго видзвонювали туроператорів. Ті були десь поруч, але слухавки не брали. Друзі вирішили чекати. По обіді збиралися, брали лижі й ішли до міста. Товклися магазинами, чіпляючи палицями випадкових відвідувачів, пили терпкі бальзами й знайомились із самотніми пенсіонерками. Срібло грудневих снігів лежало на дахах, відбиваючи синє місячне проміння й наповнюючи серця теплом і втіхою. В барах майже ніде не приймали їхні картки. Ковбаса злився й посилав Гасана на вулицю, до банкоматів. Щойно Гасан зупинявся під банкоматом і починав знімати готівку, як за ним відразу починали паркуватись випадкові автомобілі.

6

Кеша носив стару шкірянку і строгу чорну шапочку, як у чеченських бойовиків. Під шапочкою мав кучеряве руде волосся. В кишені шкірянки завжди тягав затерту, мов колода карт, «нокіа». В телефоні його були забиті два номери — мамин робочий і мамин мобільний. Номер шефа він записав на окремому папірці і носив у кишені сорочки. Прокидався Кеша рано, проте лишався в ліжку, гріючи своїми ребрами частини оргáна, що поступово охолоджувались, мов степові ріки під вересневим сонцем. Снідав Кеша на першому поверсі в барі — там було дешево і майже не траплялось відвідувачів. Щоправда, згодом заїхала ціла компанія поляків, вони голосно перекрикували один одного, намагаючись до чогось домовитись, проте Кеша розмов із ними не підтримував, і, з’ївши свій сніданок, підіймався нагору, лягав, не роздягаючись, у ліжко, й грів легкі, ніби подих, труби. Час від часу телефонувала мама і переповідала свої сни. В ці передсвяткові довгі ночі мамі снилися переважно покійні родичі — тьотя Ніна, яку переїхало дорожнім котком; Семен Іванович, котрий потонув, переїжджаючи ріку велосипедом (причому потонув разом з велосипедом, так то, може, і виплив би, але нізащо не хотів кидати залізного друга); кузен Андрюха, котрого вбило струмом, коли він знімав дроти, аби здати їх на кольорові метали. Небіжчики стояли в головах і співали. Мама була впевнена, що це знак, просила Кешу добре снідати, тепло вдягатись і не водитися з готельними жінками. «Пам’ятай, що я тебе люблю», — ніби дорікаючи, говорила вона Кеші. Кеша й хотів би забути, але не міг.

7

Зранку зимове сонце залило кімнату, мов олія посуд, Лєна обмоталася ковдрами і нізащо не хотіла вилізати з ліжка. Виглядала замучено після переїзду та поселення, тож я переймався, чи стане їй сил і терпіння вполювати серед засніжених вулиць гіркий, наче палений цукор, дух Різдва. Вночі вона багато сміялася, голосно кричала і пила з-під крана холодну воду. Заснула під ранок — цілком знеможеною і задоволеною. Навколо був розкиданий її одяг: білизна, чоловіча майка і чорні панчохи, котрі вона вчора порвала, стрибаючи ліжком і вилазячи на підвіконня. Було їй за тридцять, мала фарбоване в білий колір волосся, ледь помітний шрам на передпліччі і кілька синців на литках, котрі набила, падаючи з другої полиці. Про це вона розповідала пізно вночі, коли я відмовився йти на рецепцію за водою; Лєна лежала на зіжмаканих простирадлах, курила сигарети, розсипаючи навсібіч попіл, і переповідала найцікавіші моменти своєї подорожі — як запізнилась і сіла не в той вагон, як потоваришувала з провідниками і вийшла на якісь безіменній станції, як зрештою познайомилася з військовими, котрі їхали невідомо звідки й незрозуміло куди, тримаючи пункт свого призначення в цілковитому секреті, і пропонували купити в них гранату, і вона вже майже погодилася, проте вони так і не дійшли згоди, тому що гранаті чогось бракувало, і військовий, котрий продавав, тримав її в руці, не випускаючи, аби не бабахнула, так і спав — з гранатою в одній руці, з мобільником в іншій, чекаючи, мабуть, на секретні накази. Вона розповідала мені це все, а я слухав, засинаючи під її шепіт. Вогняні лисиці спалахували хутром у запашних сутінках, і скрадливі кроки лунали коридором, завмираючи під нашими дверима, а краплі води губилися в її м’якому стриженому волоссі, ніби фазани в грудневих снігах. Прокинувшись, вона знову почала співати.

8

На третій день перебування в готелі, вилізши зі спальників і розрубавши старим німецьким багнетом останню банку з консервами, друзі ввімкнули скайп і до вечора говорили зі Свєточкою. Розпитували про погоду в Києві, про курс долара, про спортивні події, згодом перейшли на особисте. Просили Свєточку розповісти про свого хлопця, повернутись перед камерою боком, аби вони краще могли її побачити, потім важко зітхали, Ковбаса навіть заплакав, Свєточка теж — і спеціально для них пустила в програмі на замовлення якусь стару пісню Челентано, якого Ковбаса терпіти не міг. Увечері, гуляючи в ресторані й заводячи в музичному автоматі одну за одною пісні Челентано, друзі підсіли до веселої жіночої компанії. Були це працівниці міського відділку освіти, жінки мудрі, досвідчені й звичні до екзальтованої поведінки чоловіків у великих жіночих компаніях. Мали пишні форми і збиті догори фарбовані зачіски. Жінки відразу вподобали директорів, особливо Гасана, з його баварсько-кавказькими коренями, розповідали про проблеми в освітній галузі, ділилися сокровенним, танцювали під Челентано і щедро заливали гарячі страви лікерами та бальзамами. Ковбаса, як молодший, заснув за столом, а Гасан довго цілувався в темному прохолодному коридорі з жінкою, котра мала найпишніші форми і червону копицю на міцній голові. Жінка цілувала його навчено й хижо, вимащуючи рожевою губною помадою і повільно затискаючи в куток.

Прокинулись вони лише під обід, у готелі, Ковбаса до всього загубив телефон і навіть не намагався його знайти, лежав, не маючи жодної змоги вилізти зі спальника, до якого вчора заліз у важких лижних черевиках головою вперед. Гасан тривожно дивився за вікно, відчуваючи на устах шалений присмак ялівцю та губної помади. Домовились увечері побігати на лижах, доки ще тримали ноги.

9

Мама телефонувала зранку, тому він прокидався ще затемна, аби дзвінок не застав його зненацька. Почувши, що він не спить, мама починала мляво нарікати, скаржилась на тиск, на погані сни та загальний невтішний стан. Глибоко дихала в слухавку і просила Кешу послухати, чи немає шумів. Кеша з надією прислухався, проте дихання старої було рівне й розмірене, а серце працювало старанно, як насос. Маму, втім, це не заспокоювало. Вона лякала Кешу, говорила про втрату пам’яті, наглу смерть та швидкий розпад. Кеші це потім снилось уночі, від чого він прокидався наляканий і спітнілий, надягав чеченську шапочку і блукав готельними коридорами, намагаючись заспокоїтись. Якось, скрадаючись бузковим коридорним мороком, він підгледів у душовій кімнаті жіночий обрис — дівчина з довгими ногами й стриженим волоссям обмотувалася рушниками й тихо наспівувала якусь популярну мелодію. Кеша непомітно повернувся до кімнати, заліз у ліжко й довго грів металеві труби своїм запаленим серцем.

10

Все це почалося на передмістях. На пагорбах за окружною спалахували рожеві відблиски, і сніг висипався з розкритих небес на цукрові будиночки залізничників та металеві дредноути цілодобових кіосків, що пробивалися крізь легку заметіль, освітлюючи вечірній морок золотою, мов кукурудза, електрикою. Сніг рухався на схід, минаючи самотні двори з деревами й димами, що підіймались із коминів, наповнюючи небеса, ніби повітряні кулі, теплом і димом. Чорні стовбури, застряглі посеред засніжених площин, зливалися з чорнилами вечірнього повітря, від озер та замерзлих річок долинали дитячі голоси — діти розчищали кригу й уважно вдивлялись у промерзлу порожнечу, розглядаючи коріння й водорості, що сплавились бурштином і коштовно тьмяніли в синіх крижаних проймах. Коли зовсім темніло, діти лишали ковзанки, бігли додому глибокими протоптаними стежками, зганяючи в грудневе небо насторожених птахів. Пташині зграї здіймалися над обійстями й парканами, минали залізничні насипи, пролітали над вузловою, над довгими товарняками, вантаженими снігом та вугіллям, втягувались у лункий простір станцій, пробивалися крізь жовті стовпи ліхтарного світла і понад виноградниками та лініями електропередач влітали до старих кварталів, що тяглися аж до залізничного вокзалу. Вихопившись коло платформ із веселими натовпами, що висипали з приміських потягів, пташині тіні пірнали в морок та пустку, опиняючись поміж пустирів, котрі починалися відразу за вокзалом і, віддзеркалившись у яскравих вечірніх снігах, сплановували ближче до кремових довоєнних будинків, ближче до старого стадіону й порожніх складських приміщень, над якими вже викочувався помаранчевий місяць, ніби футбольний м’яч, який місцеві підлітки ганяли в синьому від електрики снігу. Зірвавшись угору, птахи мчали повз парки, повз університет, в бік старого міста, лишаючи внизу проспект та порожні ринки, ближче до трамваїв і ратуші, кружляли над загуслим повітрям задніх дворів, де курили офіціанти з ресторанів і куди виносили сміття з готелів та офісів. Не знайшовши й тут чогось цікавого, робили коло над ринком і губилися серед вузьких вулиць, зазираючи у вікна, залітаючи до чорних, як псячі піднебіння, брам.

За вікнами з’являлося безліч постатей, чулися голоси й лунала музика. Чиїсь уважні погляди, чиїсь нервові освідчення, чийсь пристрасний шепіт і п’яні клятви — стільки жару було в цих рухах і розмовах, стільки очікування в мовчанні, ніби всі сподівалися на знак, мовби мешканці всіх цих будівель визирали у вікна і вибігали на сходові майданчики, стрибали в сніг і впускали до теплих кімнат густе повітря нічних годин, у довгому й безкінечному очікуванні сигналу, котрий мав покликати їх на вулиці, відкривши шлюзи й зірвавши всі запобіжники. Можливо, цим сигналом і став вечірній сніг, що тягнувся весь цей час від залізничних колій і заміських садів, повз приватний сектор і супермаркети в спальних районах, а дотягнувшись аж сюди, до старого міста, разом засипав вулички й прохідні двори, в’язницю й церкви, університет і пам’ятники, автомобілі на узбіччях і трамвай посеред вулиці. І, розпізнавши цей сигнал, побачивши його в синьо-зеленому піднебессі, чоловіки й жінки, діти й старші громадяни вибігали надвір, у гаряче місиво снігу, весело сміючись, славлячи погоду і цей сніг, котрий нарешті зняв заслону з ночі й розбудив це місто, з його псами й жебраками, співучими жінками та злодіями, з його школярами й пташиними зграями, що від цього ґвалту й гупотіння вилітали крізь глибокі двори та блакитні провулки, падаючи в чорну ніч і легку опівнічну пустку.

Найдопитливіші з птахів, найбільш голодні й нахабні з них, сідали на підвіконня старого будинку і діловито походжали, зазираючи крізь замерзлі шибки, за якими діялись незрозумілі й загадкові речі, що від них забивало їхній пташиний подих і відкривалися від здивування дзьоби.

В одному з помешкань сиділа в ліжку дивна напівроздягнена жінка, весело щось вигукуючи й розкидаючи навсібіч одяг. Була вона сама чимось схожа на птаха, легко зістрибувала з ліжка й ходила кімнатою, підбираючи свої светри й трусики, вибираючи, що їй надягнути, не знаючи, на чому спинитись. Її стрижене світле волосся було розкуйовджене, але вигляд у неї був радісний, ніби вона вже вирішила для себе, що саме їй надягати, як їй бути далі, куди їй іти і де спинитися. Ця ледь помітна рішучість, з якою вона збирала докупи плетені шкарпетки і криваво-червоні бюстгальтери, насторожувала птахів, вони напевне знали, що жінка з такими нервовими й рішучими рухами спроможна на будь-які дурниці, на найгірші вчинки, на найсолодше божевілля, на святенництво й аскезу, інакше кажучи — чекати від неї можна чого завгодно.

11

А в іншому помешканні, поверхом вище, сиділи двоє похмурих сильних чоловіків і їли з ножа рибні консерви. Схожі були на мисливців, або рибалок, або дослідників арктичних просторів, океанських глибин. Щетина на їхніх обличчях гостро зблискувала в світлі електрики, зморшки глибоко западали, коли вони супились і мовчали, ламаючи гострими міцними зубами риб’ячі кістки. Один мав довге немите волосся, котре робило його схожим на морського розбійника, інший був коротко стрижений і заведений, грізно стискав у руці німецький багнет, час від часу вганяючи його в консервовану рибу. На підлозі довкола них лежали речі, котрі пасували б якійсь географічній експедиції чи рятувальній команді, — спальники й гасові пальники, важкі ліхтарі та гірськолижні окуляри. Згори на всьому цьому лежала зламана веб-камера, що лише увиразнювало образ мужніх запеклих дослідників та мандрівників. Якийсь смуток світився в їхніх очах, якась невимовна жага, котра шукала виходу, не до кінця усвідомлена спрага, що розпалювала їм груди, женучи вперед, у сині пекучі сніги, що освічувалися літаками.

— Послухай, брате, — говорив волохатий, котрий виглядав упослідженішим і запеклішим від товариша, — заїбало чекати. Що ми сидимо тут, як полярники на крижині? Лижі в руки і пішли!

— Без провідника? — сумнівався інший, чий шкіряний комбінезон був густо перемащений соусами та губною помадою. — Не дійдемо.

— Та послухай, — переконував його упосліджений. — Дійдемо. Не в тайгу ж ідемо. Я дуріти почну в цьому готелі! В них же тут навіть гарячої води немає! Що ж ми — тюлені, без гарячої води жити?!

— Я мінералкою миюся, — заперечував перемащений. — Вона кімнатної температури.

— Кактуси треба поливати при кімнатній температурі! — кричав упосліджений. — А митися треба гарячою водою. У нас скоро тиф почнеться. Треба йти.

— Брате, — заспокоював його перемащений, — ти не хвилюйся. Скажеш іти — підемо. Ти на лижах бігати вмієш?

— Ні, — відповідав упосліджений.

— І я не вмію, — признавався перемащений. — Значить, підемо пішки.

На тому й порішили.

12

А ще в одному вікні замріяний юнак з яскравою рудою чуприною ходив від ліжка до дверей і пригнічено розмовляв із кимось по телефону. Себто не так говорив, як вислуховував якісь безкінечні скарги, побажання, рекомендації та погрози, пропускав усе це крізь своє гаряче серце і холодний мозок, не втрачаючи ні на мить самоконтролю, міряв широкими кроками простір кімнати, притискаючи ліктями до тіла якісь металеві предмети, схожі на бутафорні термометри з лялькового театру. Складалося враження, ніби мав застуду, і всю безодню цієї застуди можна було виміряти лише такими, нелюдських розмірів термометрами, схожими на флейти.

А в інших помешканнях, за іншими вікнами теж відбувалося безліч захопливих подій — якісь польські скаути мішали вино з фантою, готуючись до гучної забави; якісь прочани читали вголос Євангеліє від Луки, передаючи Святе Письмо тому, в кого теплі руки і неперестуджений голос; якісь росіяни телефонували на Сахалін, оскільки там уже настав новий рік і, відповідно, можна було починати святкове дійство. Сміх та зітхання котилися високими коридорами, і теплий пар здіймався від випадкових перехожих унизу, і сніг, що пройшов над містом, тепер висів на гілках, мов парашути чи використана вагонна білизна, котру, попри всі заклики провідника, так ніхто і не здав.

13

Я знав, що надовго вона не затримається. Питання було лише в тому, чи має вона куди йти. Вона розповіла, що вдома на неї чекають доньки, що вони зовсім дорослі, сидять з бабусею і слухають платівки, які займають півквартири. Час від часу вона телефонувала їм, і тоді вони співали разом.

14

— Так, — говорив він похмурим голосом. — Найважливіше — це шлях воїна. Пройти вузькою кладкою поміж забуттям та безсмертям, оминути всі перешкоди, вийти в долину втіхи й одкровення. Хіба не про це мріяли ми все своє життя? Хіба не голоси наших братів по зброї кличуть нас щоночі, голосять до нас із туманних верхів’їв, не дають нам заспокоїтися в нашому земному житті? Тож чи маємо право зрадити їх, відмовитися від цієї пригоди, чи зможемо потім дивитись в очі один одному, скажи мені? Шлях воїна кличе, завтра і рушимо.

— Як підемо, брате? — спокійно питав його другий.

— Найнадійніше йти за зорями та небесними світилами, спускатись уздовж перестуджених річищ та прямувати за пташиними тінями, що летять крізь туманні перевали. Але на всяк випадок я купив атлас автомобільних доріг.

15

«Вибираючи між пристрастю та кар’єрою, я завжди робив вибір на користь останньої, — думав він, — почуття громадянської відповідальності видавалось мені пріоритетнішим. Щоразу, коли заходила мова про домінування індивідуального над колективним, якась невидима внутрішня сила схиляла мене на бік солідарності та взаємопідтримки. Приватне, егоїстичне почуття замкнутості й зосередженості на своїх внутрішніх, індивідуальних, позбавлених колективного наповнення переживаннях видавалось мені гідним сорому та зневаги. Долучення до суспільних процесів, під’єднаність до невидимих, проте неспинних форм виробництва та громадських комунікацій сповнювали мене впевненістю й розумінням доцільності власного існування. Все інше втрачало зміст, а коли і проявлялось у хвилини душевної слабкості та внутрішніх вагань, відразу ж відступало під тиском значимості процесів, до яких я дивовижним чином був причетний. Тому я завжди намагався витиснути зі свого серця все особисте, наповнюючи його радістю колективної праці. Маму свою я не люблю, жінок у мене немає, в мене клоунське волосся і проблеми зі сном. Мені двадцять п’ять років, і далі буде лише гірше».

Повітря в готелі було сухим і наелектризованим, його волосся потріскувало в темряві і, коли він намагався його розчесати, сипало іскрами, погрожуючи запалити цей готель разом з усіма його холодними безсердечними мешканцями.

16

— Що мені вдягнути? — повторювала вона. — Що мені надягнути?

Ми вже годину як збиралися зійти донизу, новий рік невблаганно підступав, наче весняна вода, потрібно було щось робити, ми вирішили спуститися до бару і влаштувати веселу, неповторну вечерю. Ті, хто виживе, перекажуть тим, хто відійде, як усе відбулось.

І ось вона вже годину перебирає речі в своїй великій чорній валізі, не знаючи, що вдягнути з такої урочистої нагоди.

— Якщо я пов’яжу на голові рожеву стрічку? — питала вона, стоячи посеред ліжка в жовтих панчохах та рожевій білизні.

— Ти схожа на жінку з вісімдесятих, яка займається аеробікою, — намагався я її підтримати.

— Ні, так не годиться, — розчаровано викидала вона стрічку. — Жодних вісімдесятих. — І натягувала на очі великого плетеного растаманського капелюха. — Якщо так?

— Ні, — охолоджував я її, — так тебе в бар не пустять. Або назад не випустять.

Капелюх летів під ліжко, вона далі копирсалась у валізі, витягувала то старанно рвані футболки, то бузкові сорочки з кислотними візерунками, то декадентські спідниці, а то військові черевики з намальованими на халявах черепами. Коли жодних надій на те, що ми кудись підемо, не залишилося, вона раптом видобула звідкись довгу чорну сукню, скинула з себе все, що на ній було, з панчохами включно, натягла цю допотопну сукню, взула військові черевики з черепами і задоволено рушила до дверей. Свято обіцяло стати незабутнім.

І все йшло до того, що ми втратимо голову в цьому новорічному Вавилоні, в цих чорних будинках, холодних, ніби морські порти, ніби старі розвалені трюми, будемо гірко пити за упокій веселих душ, які не дожили до цієї світлої години. А за вікнами буде шуміти нічне море, будуть пінитись і запекло бити в іржаві днища наших помешкань зелені хвилі, відлунюючи своєю міццю в наших серцях і горлянках. Бар наповнився мешканцями готелю, які постягувалися сюди з усіх поверхів, зі своїх нір та закапелків, залишивши теплі ліжка й прогріті диханням кімнати, заради цієї миті слави, заради кількох годин святкування в колі неприкаяних і загублених подорожніх, в компанії мандрівників та біженців, котрих закинуло на ці береги, в ці бездонні трюми й каюти, до яких бояться зазирати навіть жахливі морські істоти, не бажаючи побачити щось таке, що потім переслідуватиме їх у спресованих і важких глибинах. Нарешті ми всі зустрілись у цьому дзвінкому кулінарному пеклі! Нарешті ми побачили, скільки нас ховалося на цих поверхах, скільки нас жило в цих кімнатах без зручностей! А було нас багато! Були серед нас польські скаути, цілий загін. Мали вони проблеми з витримкою та якісь не до кінця зрозумілі реваншистські настрої. Кричали голосніше за всіх, проте надовго сил їм не вистачало. Тож, викричавшись, мов чайки, вони позамовкали по кутках, втім, не полишаючи загального святкування. Були також якісь молдавські інженери, котрі жили в готелі так давно, що їх тут уже мали за своїх і платню брали лише за електрику. І ще були якісь бізнесмени, котрі прийшли зі своїми дівчатами, і священик, котрий прибився на світло й голоси, і пара подружок кельнерки, котрі дещо розбавляли цю переважно чоловічу компанію. І тьотя Маша стояла в дверях, ніби закорковуючи все це збіговисько й не дозволяючи нікому залишити бойовий пост такої урочистої ночі. Тож коли ми увійшли і приєдналися до загального співу й галасу, всі вже були радісні й просвітлені, всі цілувалися навзаєм і запрошували одне одного до танцю, перекрикували музику, перестрибували через стільці, голосили й тішились. І над усім цим стояв невитравний і густий, як морська вода, запах пересмаженої кави, дух Різдва, дух гарячої гонитви за святковими зібраннями й урочистими промовами, дух занепаду та відродження, по якому всі ми постанемо дещо іншими: можливо, кращими, можливо, навпаки, — ще гіршими, ніж були.

17

Ковбаса з Гасаном увірвались у саме серце застілля, в сонячне сплетіння цього багатоголосого святкування, і за цим останнім ударом почалися екстаз та агонія. Ковбаса викинув з-за столу двох скаутів і всівся з Гасаном якраз навпроти нас.

— Привіт! — закричав Гасан до Лєни. — Знаєте таку народну приказку: незваний гість гірше татарина? Так це про нас!

— Ви гірше татарина? — не зрозуміла його Лєна.

— Ні, я не в тому сенсі, — почав пояснювати Гасан. — Я в сенсі, що я незваний гість. А взагалі-то я кращий від татарина, звісно.

— Ясно, — сказала Лєна. — Потанцюємо?

Була вона, поза сумнівом, королевою цього вертепу. Її прозора чорна сукня, а основне — цілковита відсутність під сукнею бодай чогось, зводила з розуму скаутів та бізнесменів. Навіть дівчата дивились на Лєну ніжно, хоча й зневажливо. І Гасан крутив її, як міг, довкола себе, стискав в обіймах і пристрасно рухався поміж столами, хоча це нічого не змінювало — вона дивилася повз нього і зовсім не звертала уваги на його гаряче дихання і запах справжнього чоловічого одеколону, котрий Гасан випив нині за сніданком.

— Брате, — говорив мені довірливо Ковбаса, — ти розумієш — шлях воїна! Шлях воїна, брате! Ти це розумієш?

— Розумію, — відповідав я.

— Ну, так ти з нами? — допитувався Ковбаса.

— З вами, брате, аякже.

— А як же вона? — кидав він обережні погляди на Лєну, що танцювала на стільці. — Вона тебе нізащо не пустить. Тут така справа, брате, — або жінки, або шлях воїна.

— Пустить, брате, — запевняв я його, — це лише випадкова зустріч двох самотніх сердець, за якою потягнуться довгі дні мандрів та переїздів. Одним словом, я з вами.

— Добре, брате, — тиснув мені правицю Ковбаса, — дуже добре. Виходимо на світанку. Шлях воїна, брате!

18

Кеша з’явився поночі, вже коли скаути спали під столами, а бізнесмени намагалися поділити між собою дівчат і не могли згадати, де чия. Чемно спитавши дозволу, Кеша підсів до нас. Побачив Лєну й відразу ж почав відморожуватись.

— Як тебе звати? — запитала вона.

— Інокентій, — важко сковтуючи прокурене повітря, відповів Кеша.

— Потанцюємо? — запропонувала Лєна.

Він нервово кивнув. Вони довго крутилися біля шинквасу, він боязко торкався її, вона дивилась йому в очі, від чого він німів. Потім повернулися. Було вже пізно, втома лягала на обличчя чоловіків і на рухи жінок, дух Різдва злітав під стелю й опадав нам на плечі, мов перший сніг. Вона не зводила з нього очей, щось дивне відбувалось із нею, я й не пам’ятав її такою — вона хвилювалась і весь час палила, говорила тихо, мовби сама до себе, і надовго замовкала, не дочекавшись відповіді. Тонка жилка билась у неї на шиї, і ледь помітний шрам білів на передпліччі, і губи її пересохли від жару, що займався в її горлі, так вона хвилювалась.

— Я від нього божеволію, — сказала вона мені пошепки.

— Ну, то забери його до нас, — порадив я. — У нього ж напевне холодно й неприбрано.

— А ти? — здивувалася Лєна.

— А я однаково вранці вирушаю, — пояснив я. — З братами по зброї.

— Я не хочу, щоби ти мене кидав, — тихо сказала вона.

— Я теж не хочу, — запевнив я її. — Але тут така шняга, що нічого не вдієш. Шлях воїна, розумієш?

— Розумію, — сказала вона і зовсім замовкла.

19

Те, що ми носимо з собою глибоко в серці, ховаємо від протягів та дощів, ділимось ним лише з найближчими, всі ті голоси й відлуння, сторонні погляди, випадкові зустрічі, безнадійна розлука, радісні спогади, терпке забуття — все те перетікання небес над нами, опадання снігу поміж нас, жовтий місяць і згасаючі сонця, вода, яка тече між наших пальців, темрява, в якій ми губимось, — життя весь час знаходиться поруч із нами, не відстаючи ні на мить, весь час стоїть за спиною, дбайливо вистежуючи наші легкі зникомі постаті, кожної миті нагадуючи про себе, озиваючись до нас, намагаючись заспокоїти й підтримати, кладучи руку на плече в найважчу, в найбезнадійнішу мить, коли ми готові про все забути і від усього відмовитися. Перш за все — від власного життя. Ми дихаємо з ним одним повітрям, ми дивимося в одне небо, рухаємось одними вагонами, годуємо з рук тих самих вуличних псів, дякуємо за всі щедроти й дарунки тих самих духів і привидів, ми живемо з ним, цим нашим життям, одним життям. І помремо з ним однією смертю.

20

Дорога була безкінечна й ледь видима. З тяжким спорядженням на плечах, з потужними ліхтарями в руках, вони брели крізь сніг і пітьму, керуючись якимось внутрішнім відчуттям, котре гнало їх уперед, в сніги й тумани, крізь морок і завії, дорогою болю й перемог, шляхом великих мандрівників та першопрохідців, стежками справжніх, забутих усіма чоловіків, яким зовсім-зовсім немає чого втрачати.

А щоб напевне не збитися зі шляху, вони вирішили йти трамвайними коліями.

21

Вона довго не могла кінчити. Кеша старався як міг, проте від нього тут уже мало що залежало — Лєна гойдалася на ньому до ранку, сміялась і наспівувала тихі мелодії, доводила його до шалу й опускала на землю, а сама все ніяк не могла скінчити й заспокоїтися. Можливо, вона пересвяткувала, можливо, перевтомилась, але дух Різдва не давався їй, легко літаючи попід стелею, мов повітряний змій. Свято все не закінчувалось, і для них двох воно тривало цілу ніч і увесь довгий січневий ранок, аж доки вона не зосередилася на його блідій шкірі та вогняному волоссі, на його зелених переляканих очах, і тоді все сталось, як і мало статися, і вона знеможено впала на подушку поруч із ним.

«Це така дивна незбагненна річ: стосунки поміж чоловіком та жінкою, — думав Кеша, втомлено стоячи над ліжком і розглядаючи її голе тіло, — солодка, але разом із тим гірка, як турецький шоколад. Чи мав я рацію, нехтуючи цими стосунками? Чи не позбавляв я себе чогось важливого, того, що мало б формувати мене як людину, як особистість? Чи не маю я тепер почуватись обділено, не маючи за плечима цього болісного досвіду доторкання до жіночої шкіри, входження в жіноче тіло? Чи не спричинить ця раптова і така неминуча зустріч втрати мого внутрішнього осердя, деформування мого власного я? Адже, так чи інакше, після кожної ночі любові ми виносимо в своєму серці шалене відчуття наповненості й спустошеності, під’єднання до чужого дихання та серцебиття, до чогось значимого, що безпосередньо впливає на наші долі. Адже так чи інакше — небеса за вікном більше не горітимуть таким бузковим сяйвом, і голоси в коридорі не міститимуть у собі стільки туги й розпачу, і я вже ніколи не буду тим легковажним марнославним юнаком, котрий гадає, що можна прожити своє життя, не суміщаючи індивідуальне з колективним».

І, подумавши так, він раптом згадав про труби, котрі з вечора холонули під ліжком. Обережно дістав їх, одну по одній, дбайливо обклав ними Лєну, що міцно й солодко спала, і старанно накрив колючими готельними ковдрами. Спочатку однією, потім іншою.

Січень 2010

Ірена Карпа

Цукерки, фрукти і ковбаси

1. Чорний день

Коли ми були малі, я від початку була адекватною, а Галя тоді мало що торопала в житті. Було це пов’язано з тим, що вона молодша на шість років, чи більше з тим, що я відзначалася неймовірними здібностями, точно не скажу. Тільки от вірила вона геть усьому, що я їй впарювала. Був у нас один сакральний забобон — тема про чорний день. Її, цю тему, запровадила Наталя Петрівна на уроках художньої творчості. Чорний день стосувався як прямих речей, так і перевернутих. Тобто Наталя Петрівна на прикладній композиції про шматок якоїсь класної кольорової шкіри на об’ємну аплікацію могла сказати:

— Не ріж посередині! Економ, з краю ріж. Лиши матеріалу на чорний день.

Ще на чорний день міг лишатися добрий клей чи суперякісний розчинник, акварельні ленінградські фарби чи пензлики з білячих хвостиків. Останні в певний період стали диким дефіцитом — чорний день вже дихав нам в спину.

А ще чорний день, як і атомна війна, хоч був сам по собі жахливим явищем, використовувався й у педагогічно-іронічному контексті.

— Ша-ма-ла! — по складах зверталась на прізвище до мого однокашника Наталя Петрівна. — Ну шо ти чорний фон по сотому разу перекриваєш? Га? Бо не страшно, да, не страшно — бо чорний фон уже ніяким брудасом не запартачиш. А драпіровку кому лишив? Пушкіну? На чорний день?!

Пушкін, бідний російський поет, зринав у побуті західноукраїнських пересічних споживачів значно частіше, ніж того могли сподіватися інтелігентні апологети «їхнього всього» в Росії. Пушкін у нас мив тарілки, робив домашню з алгебри, сапав грядки і просто виконував усе те, що нормальній дитині було виконувати в падло.

Так от. Про Пушкіна ми з сестрою думали тільки тоді, коли він зринав із татових вуст: «А взуття хто поскладає — Пушкін?» Ми уявляли собі, як чорні бакенбарди пораються в нас у коридорі. Але скільки не зітхай, бакенбарди самі не з’являться — береш ганчірку, протираєш полиці, складаєш взуття. І, що найсумніше, — жодних бонусів. Просто субота є субота. І в суботу, будь ласкавий, прибирай. І якщо в школі всі ставили іншим у приклад мене, бо відмінниця, тут все було навпаки. Мама ставила мені в приклад тупеньких, але рухливих і роботящих дітей, як-от Оксана Наконечна. А на мене мама казала:

— Рохля. Ти все мені на зло робиш, щоби більше не просила, да?

Я вже була звикла до того, що я рохля. Навіть в дзеркало на себе спокійно дивилася і на фотки, де я стою, чорно-біла і грузна, і тримаю за руль пластикову машинку, явно задебільну для мого поважного восьмирічного віку, і дві прядки рідкого волосся прилипли до спітнілого великого лоба. Дивлюся спокійно і думаю: «О! Рохля».

Але так, щоби на зло, то нє. Мама, звісно, могла мені ставити в приклад роботящу Оксану Наконечну, котра, завидівши чудо техніки, наш пилосос (у них ще не було), могла за двадцять хвилин пропилососити нам усю квартиру. Вдячна за чудо потриматися за Чудо… Чим я свідомо користалася. Якщо хоче людина попрацювати, хто ж безсердечно стане відбирати в неї право на працю?!

— Ти як твій тато! — не вгавала мама. — Керовніки. Лиш би самим нічого не робити й іншими командувати.

Насправді командувати в мене не виходило навіть самою собою. І якщо на свята, за маминими словами, Оксана Наконечна швиденько все прибирала і бігла гуляти, то я була, як би то сказати, трохи не тої комплекції. Бігти — задача непосильна. Забагато в мені було кілограм і власної гідності. Відповідно, прибирати швидко я не могла. Бо була естетом. Сиджу, бувало, перед етажеркою триповерховою — внизу складені найменш красиві й зовсім нелюбимі ґумові надувні пупси, конструктори в коробках і вкрадений у когось надворі пластмасовий стаканчик — це Пекло. Вище йде наш, земний Світ — ляльки, їх столики і шафки. Сидять, чай собі п’ють, одяг одна одній показують. А зовсім нагорі, де небожителі, стояло все найкрасивіше — нові іграшки, м’які звірі (ляльок я ненавиділа, звірів любила) та інші гарні предмети, що не піддавалися класифікації. Тут в мене Рай. Ну і зрозуміло, що цілий Світ триповерхової етажерки так запросто й остаточно не укомплектувати — весь час потрібне дизайнерське втручання Вищого Розуму. Мого — у цьому випадку.

Так що таке… А мама на цю містику реагувала скакалкою. Тобто скакалкою мені по дупі. Хтось їй сказав, що то каталізатор. А я ні фіга. Сиджу собі, складаю жителів трьох світів, співаю тужливих народних пісень і мрію, що через відкрите вікно почують мене якісь заїжджі журналісти з телебачення і прийдуть до мене брати інтерв’ю на четвертий поверх. Як, спитають вони, вам вдається так доладно розкладати ваші іграшки і так особливо співати?..

Лише на неї, спасенну «особливість», я й сподівалася. Бо інакше шансів не було ніяких — голос у мене не дзвенів дзвіночком, а гудів трубочкою, в яку запхали ту саму ганчірочку, що я нею стелаж недовитирала. Тож ніколи, ніколи мене не ставили ні солісткою в хорі, ні ведучою на урочистих заходах — дарма що мала добрі дикцію і слух. Пхали мене до тих голосів, де не вистачало «тримальників партії». Або де конче треба когось низького, баритонного, а хлопчики тоді ще, до мутації голосу, пищали так, що мати Василева…

Карпа. Будеш третім голосом.

А то й четвертим. Одного разу п’ятим. Хоча я й першим могла завити не гірше від Лари Процючки, якщо постаратися. Тільки ж однаково, перший голос — це для красивих худих білявок, на гірший випадок — світло-русявок із цибатими ногами і витріщеними красивими очима (як у Лари Процючки). А я яка — подивіться на фотографії з машинкою, змінилося небагато. Гірка моя доленька. Але в принципі завжди потай вірилося, що мій унікальний талант тримають теж на Чорний День…

Коли мав прийти Чорний День, ніхто точно не знав. Але ніхто й не сумнівався в його невідворотності: прийде стопудово. І тим, хто до нього не підготувався, будуть тапки. Галя їм настане. Не моя сестра, а справжня галя — гаплик іншим словом. Отже, треба готуватися. Недоспати, недоїсти, але підготуватися достойно.

Хоча, може, такими серйозними категоріями ми з сестрою й не керувалися, зажучуючи привезені батьками з Польщі й Чехії цукерки й шоколадки.

— Діти, а куди то ви понесли? — дивувалася кондитерським недоїдкам мама.

— На чорний день ховати, — діловито відказувала Галя. Їй усе, що я пояснила і обґрунтувала, видавалося безапеляційно важливим, апріорі зрозумілим дорослому світові, послом якого я була.

— Вкуси себе за язик! — лякався тато. — Не дай Боже нам такого дочекатися.

Ми пильно дивилися в очі батькам і впевнено продовжували свою траєкторію до розкладної тахти. Саме там, в дірках під внутрішньою оббивкою, ми й складали наше все на Чорний День.

— Ку-бі-кі-ру-бі-кі, анас-та-сія! — любила співати Галя. Співала вона це багато-багато разів підряд, як мантру. І тільки коли до її куртуазної мелодійки підключалися по черзі ми з мамою (наші голоси зливалися, і вона не надто помічала інтервенцію, бавлячись далі зі своєю довговолосою — дика рідкість для радянських ляльок — Золушкою), а згодом і тато (його спів, на октаву нижчий, не помітити було неможливо): — Ку-бі-кі-ру-бі-кі, а-нас-та-сія! — Галя замовкала і плакала.

— Шо, стидно? — зловтішалася я. — Та бо шо таке дурне співати?

Хоча насправді соромно мало би бути татові. Бо як він, такий великий і таким грубим голосом, міг співати таку дурню?!

Ще серед Галіних хітів була пісня про «на марском пісочькє я Марусю встрєтіл». Точніше, та її частина, що починалася зі слів «да-да-да-да-да-да-да, в розавих чулочках, да-да-да-да, да-да-да-да…»

— Італія в карсєтє! — переможно закінчувала кучерява ангелоподібна Галя.

Ну, але вже. Справедливості ради треба сказати, що і ми з братом Юрою грішили поп-хітами в Галіному безневинно-дурному віці. Особливо ми любили Аллу Пугачову з безсмертною «А-а-а-а-а! Патіхіча-а!» і пісню, де «І сніцца нам нє рок ат касмадрома». Ну, бо ми чули таке слово «рок», і хто його там знає, від чого він може бути. (В принципі, це все було не так фатально, як у тому ж десь віці з моїм приятелем Артуром: він діловито, в передчутті того, що в майбутньому стане музикантом- експериментатором, співав радянську пісню: «Я — блакінастікум, я блакіна-а-астікум». Робота уявляв собі хлопчик, прибульця з космосу, срібного блакінастікума. Його, як і нас свого часу від рокоту, струснув момент, коли він дізнався безжальну правду про розсипаний урожай зимових яблук.

Яблука не були дефіцитними фруктами, їх ми на Чорний День із Галею не запасали. Яблука не треба було зеленими купувати в Москві, а потім ще півтижня тримати вдома на батареї, щоб дозріли. Такі маніпуляції пророблялися з терпкими бананами — було, проколешся на власній нетерплячості, куснеш такий банан, а він тобі в роті, як та вовняна шкарпетка лицьовими петлями, зв’яже! Банани, в принципі, теж не підходили на Чорний День, бо могли до нього згнити. Не те було з шоколадками й цукерками, вічними цінностями нашого дитинства. Вони за нашої пам’яті ще ніколи не зіпсувалися, а завжди пахли тонко, збудливо й шоколадно. До того ж уночі вони надійно охоронялися моєю вагою — я на тій тахті з тайником спала. Траплялося навіть, що спала в тахті, спокусившись здоровою дерев’яною поверхнею з ДВП на зміну провислим і обірваним пружинам. Не знаю, чого ми так довго не викидали ту тахту — певно, була вона дорога татові як пам’ять про односпальне холостяцьке минуле.

Іноді Чорний День, не приходячи сам, посилав своїх передвісників. Це було в ті дні, коли мама з татом уже давно повернулися з-за кордону і всі їхні гостинці було безапеляційно зжерто. Всі, крім тих, що ховалися в тахту. Тоді ми з Галею, зваживши за і проти (а насправді керуючись лише моїм апетитом, бо Галя — все, як я), лізли руками в дірку і намацували цукерку. Витягали її, роздивлялися. І знову лізли в дірку, щоб дістати таку ж. Ми все ховали попарно, щоб уникнути паніки розподілу, коли настане Чорний День.

Але той щось не приходив і не приходив. Ми втомилися його чекати і одного погожого дня заточили всі свої припаси. І не боліли в нас ні зуби, ні животи, ні совість. Тільки жаль було, що нічого більше не лишилося. Так що ми ще довго після того, в очікуванні нових закордонних надходжень, потай одна від одної лазили руками в дірки тахти. Раптом десь там ще завалялося щось на Чорний День?..

2. Мемуар про мемуар

«Я згадую свою найпершу писанку…» — отак-от пафосно в місцевій газеті, зеленим — ні більше, ні менше — шрифтом світилася моя перша в житті публікація мемуарного жанру.

— Ого! На півпідвалу, — діловито, зі знанням журналістського жаргону, скаже тато.

(Я й досі не впевнена, чи означало це півшпальти, чи щось інше, і що таке взагалі «шпальта». Звучить воно трохи не по-нашому, як «кшталт», «штиб», «пробі» чи «сливе». Ми так в Яремчі не говорили.)

Першою моєю думкою, після того як я витягла з поштової скриньки культову газету «Яремчанський вісник» (нашою з татом улюбленою сторінкою була перша, з іменними анекдотами про односельчан — так-так, всюди в світовій пресі такі сторінки пасуть задніх, а в нашій газетці анекдоти були хедлайнерами) і побачила на середньому розвороті свою статтю, було: «Треба так байдуже, ніби нічого й не сталося, зім’яти її, ну, хіба що анекдоти проглянути».

Зрозуміло, газету я не згорнула, а тут же, на ходу читаючи свою зелену статтю, пішла з нею в магазин. Ну, а як раптом хтось зазирне мені через плече, побачить під статтею ім’я автора, і вже аж тоді я зможу отак-от байдуже, позіхаючи, газету зім’яти і застелити нею кошик, до якого потім покладу куплені в Дуськи із Синього магазину ковбасу, головку сиру і бідон з молоком. Або ні — ще краще! Я загорну в цю газету (статтею назовні) палку ковбаси і покладу її мамі на стіл. А вона потім почне її розгортати та як побачить!

Але мені через плече ніхто по дорозі в Синій не заглянув. І по дорозі від Синього додому — ніхто. І, що гірше, навіть у нашому дворі — хоча йшла я вже дуже повільно і газету читала з однієї руки, зігнувши навпіл, бо в іншій у мене висів кошик з молоком, сиром і ковбасою, — ніхто. Ніхто чомусь свіжою пресою в той день не зацікавився.

Ну й даремно. Бо ще зеленими буквами в газеті публікувалися вірші поетеси з Дори і постанови міськради. А ще — звіти нашого Природного Парку про санітарну вирубку ялинок і про антисанітарну їх висадку. Але мемуари — це вперше.

Отже, я вилізла з тягарем кошика і власної значущості на четвертий поверх, намазала собі великий бутерброд з маслом і неграмотною ковбасою і ще раз сіла читати себе. Навіть не читати — бо якось страшно і соромно повторювати, хоч вголос, хоч подумки, тобою ж написані слова, до того ж нескромно! — а дивитися. Було якось дуже дивно — як то вони, мої слова, раптом стали надрукованими. Це ж ніби по-справжньому бути журналістом.

Поки мене розпирало від слави, шматочок відкушеної копченої ковбаси вивалився з рота прямо на слово «писачки». Я акуратно підібрала той шматочок і з’їла.

Наталя Петрівна теж мала певні ідеї щодо ковбаси. Власне, через Наталю Петрівну та художню школу і з’явилася ця стаття. Була вона прямим наслідком моєї перемоги на конкурсі юних писанкарів. Грошова премія (несусвітня сума) і публікація замітки на тему. Про замітку на тему Наталя Петрівна подбала окремо. Знала, яка з мене заповзята писака всього що під руку попадало — і яєць, і загальних зошитів в клітинку під целофаном, котрий можна було потихеньку віддирати від оранжевої паперової обкладинки, коли не йшло натхнення.

Отак я, у віці десяти, чи то одинадцяти років, видала канонічну фразу: «Згадую, як вчителька Наталя Петрівна вклала в наші маленькі, ще невмілі руки, писачки і ми повели ними кожен по своєму яєчку». Там ще було щось про тремтячі лінії, здається. І про те, якого прогресу в писанкарській справі ми досягли.

— Шо, Ірка, знаєш, шо будеш з грошима робити? — питала, віддаючи мені мій гонорар, Наталя Петрівна.

Мені було незручно від такого інтимного запитання. Я буркнула гірку правду:

— На пса відкладу…

— Ех. Я би на твоєму місці пішла, купила два кілограми ковбаси і кинула маман на стіл: «Бачте, і я в цьому домі заробляю!»

«Яке марнотратство!» — подумала б я, якби виростала не на українських і світових народних казках. А насправді подумала, що воно, звісно, так гордо й сміливо — купити ковбаси, але ковбасу всі з’їдять, а пса в мене так і не буде. Ковбаса псові не дорівнює.

Тож ковбаси з гонорару я не купила і навіть не замотала в газету ту, куплену за мамині гроші. Лише, читаючи себе, впустила шматок з відкритого в захваті рота. Ковбасне пророцтво здійснилося пізніше!

3. Мої ковбаси

Чому діти часто ненавидять делікатеси чи, як їх колись у нас називали, — дефіцитні продукти? А от уявіть, що вам, п’ятирічному, хтось запихає до писка слимака, политого соком з розчавленого лимона, і приказує: «Їж, дитинко, — це такий делікатес!» Чи смакував би вам той слимак? З першої спроби — навряд. Ви його, швидше за все, виплюнули б, а може, ще й тому жартівникові біле личко слимаковою мушлею подряпали. Мушля-бо гостра. Мені, правда, устриць ніхто в дитинстві чомусь не пропонував. Зате, пам’ятаю, якось мама їла зелені оливки і сказала:

— На, спробуй, це делікатес.

І я, наївна, повірила. Та як же потім плювалася й кривилася! Такої інтенсивності відразливі гримаси на моєму писку можна було побачити вдруге лише через багато років, коли в Гоа в ресторанах мені подавали розраховану на всюдисущих москалів індійську їжу без спецій…

А того разу мама так помстилася через мене власній долі за те, що якось сама в дитинстві, серед зими, жадібно накинулася на червоний кавун, а він, падлюка, обманув — виявився солоним, як сльози українського народу.

Але такі обломи — гра випадку. Геть не так я свого часу сприймала дині й банани. Їхні окремі аромати зливалися в моїй уяві в один-єдиний масний дух, що, своєю чергою, виступав ідеальним реплікантом запаху гівна. Я так тоді й називала будь-який гидкий запах пукового чи какового походження:

— Бананові духи.

З наголосом на «и». Хоча можна було й на «у».

По-іншому було з запахом ковбаси. О часникове блаженство! Досі дивуюся, винюхуючи запахи асфальту й гаражу в серії експериментальних парфумів «Comme Des Garçons», чому це ніхто ще не запустив у виробництво запах ковбаси. Якщо шлях до серця чоловіка лежить через його шлунок, то перші ворота на цьому шляху мусить у друзки зносити пахощами копченого щастя. Якщо чоловік, звісно, не вегетаріанець. Тоді йому навіть в’ялене не поможе.

Ковбаса… Навіть тато в дитинстві дражнив мене так:

— Ірка-пірка-ковбаса, на вірьовочці оса.

Потім він це, правда, вдосконалив:

— Ірка-пірка-фрикасе, на вірьовочці о-се!

Тато дуже радів своєму винаходу, а я боязко намагалася здогадатися, що воно таке — фрикасе? Краще вже ковбаса. Річ зрозуміла і улюблена.

Моя сестра могла з’їсти силу-силенну ковбаси. Особливо вона любила — щоправда, і я, і тато, словом, уся наша родина, крім акуратної мами, — їсти ковбасу за читанням книг. Тому сестра люто злилася на позичені книги:

— Як дратують ці чужі й бібліотечні книги! Не можна вже й вільно почитати, поробити закладки шкірками від копченої ковбаси.

Але в бібліотечних таки, здається, робила. Та й на позичених залишала масні й пахучі відбитки пальців. Порядні люди в таких випадках відкуповують нові книги, а майбутні інтелектуали зі спокійною совістю лишають книжку в своїй бібліотеці. Проти ковбасного екслібрису не попреш.

Нещодавно моя сестра якось довідалася, що я пишу про її ковбасну любов в глибокому дитинстві. Вона заремствувала:

— Попрошу взяти до уваги, що моя любов до ковбаси залишається вічною і незмінною в часі!

Моя теж. Хоча я вже оно скільки років не їм того, що не має ознак впізнаваної протоформи, — наприклад, фарш. Мені лише явну плоть давайте, несіть, можна з кров’ю. Якщо не надто на кров’янку скидатиметься.

До крові у нас із сестрою не доходило. Принаймні коли ми билися ковбасами. Гапа брала «Дрогобицьку», що непристойно дрижала. А я «Московську», котра, хоч і вражого племені, а все ж твердіша, надійніша в атаці. І так ми билися, як ті амазонки на мечах. А були б ковбаси з підсвіткою, то ми були б джедайками.

Мама завжди казала «Ц!», коли відкривала холодильник і з’ясовувала, що півковбаси згризено цілком, без хліба. Чогось мамам так залежить на тому, щоб хліб, мов вірний ідальго, обов’язково супроводжував ковбасу в її останньому поході до дитячих шлунків.

У школі в нас теж була ковбаса. Звали її Люба. Чи то Любу звали Ковбасою, зараз уже й не згадаю. Пам’ятаю лише, що гуцули казали «кубаса», і коли Люба хотіла підкреслити чиюсь огрядність (хоча, якщо подумати, сама огрядною не була), то просто й ображено, як то роблять усі діти, називала конкурентку сосискою:

— Сусіска!

Що означало неповноцінність у категоріальному світі ковбасних виробів.

Сосиски в Яремчі отримували якусь не зовсім заслужену дозу презирства. Не те, що в Черкасах, де їх усі побожно наминали з картопляним пюре. В Яремчі сосиски вважалися безнадійно низькою кастою.

— Боже, мали би совість! Подавати сосиски з квашеною капустою?! — обурювалися гості після весілля Надьки Квітчучки. — Позорище!

Та фінальна подача сосисок з квашеною тушкованою капустою, від якої прийшов би в захват кожний порядний німець, за яремчанських стандартів звела нанівець усі крученики, налисники, холодці, голубці, фаршировану рибу і птицю, подані й недожерті до того. Складається враження, ніби жителі маленьких містечок Західної України мають собі по два шлунки — один нормальний, на кожен день, а другий — для особливих подій, начищений, як шлюбні мешти. Вдягається той спеціальний шлунок, крім весілля, також на ювілеї, хрестини, похорони, Різдво й Великдень.

Звісно, проти ковбаси жоден порядний шлунок не протестував. На Великдень її — прекрасну, як змія, що звилася в кошику, мов у гнізді, довкола своїх розписаних яєць, — святили. На Різдво, дочекавшись півночі — офіційного приходу сьомого числа на зміну пісному шостому, — її кидалися їсти ненаситно побожно. В усі інші дні року її просто нарізали й подавали на стіл — тонко, якщо припруться чужі й нелюбі гості, товстенько, якщо їде дорога родина, — аби потім ніхто не мав права казати, ніби ґазди скупі. Бо не подана вчасно ковбаса могла стати причиною для кількарічної ворожнечі.

— Нє, ну ти тільки подумай! — могла обурюватися порядна ґаздиня своєю братовою. — Ну що це таке?! Ми вже їмо десерт, а вона каже: ой, забула м’ясного вам нарізати! Таку добру ковбаску мала! Все. Ні я, ні мої діти більше в ту хату ні ногою! Скупердяйка проклята. Шляк би її трафив з її ковбасою. Най ся вдусить.

Коли їдеш кудись далеко — вези з собою грудочку землі і чорний хліб. І банку сардин, про всяк випадок. І тільки там, на чужині, десь у високих Гімалаях чи Андах ти раптом збагнеш, як сильно не вистачає тобі простого й основного — сухої копченої ковбаси з перцем. І що за палицю цієї смакоти ти продаси і маму, й далай-ламу, і перуанську ламу. Але де ж то її, рідної, сухокопченої, там взяти? Ходиш, мучишся, видираєшся на льодовики, ночуєш у зимовому спальнику, п’єш поганий ром, а її нема й нема. А є вона лише десь ген за рожевим горизонтом князівства Мустанг чи зеленню якої-небудь Хуайна-Хуйни, і всі субститути типу сушеного в запашному диму місцевої кухні м’яса — просто ні се, ні те, ні третє чортзна-що.

Та ось ти вертаєш до Києва, дістаєшся до затаєної всередині великого стерильного супермаркету спеціальної духмяної крамнички, купуєш собі там повен кульок її, залазиш в авто і пожираєш у повній темряві, радіючи життю й тому, що нарешті воно здобуло крихту сенсу. А потім тобі погано, і ти блюєш, але то вже інша серія історії.

Іноді трапляється таке диво, що ковбаса водиться й на чужині. Наприклад, у Франції. І ти вже не думаєш, що мамі з татом треба купити вина й парфумів, ти вже знаєш, що насправді їм треба.

Отже, ми з подругою, що живе в Бретані з чоловіком-католиком і дітьми (котрі щовечора вимагали від мене молитви, аж урешті я їх навчила «Ом мані падме хум»), бредемо нічним ярмарком і натикаємось — о диво! — на цілий маленький будиночок з ковбас.

Ковбаса там різна, і її видимо-невидимо. З осла, з бізона, з дикого кабана. Ковбаса з качки. Знову з кабана, але вже з чорними ягодами, ліщиною, сиром шевр, прованськими травами. Або чиста, тобто — тільки з перцем. Всі ковбаси сухі й прекрасні, як справжні леді й джентльмени. Хто — по три ковбасні особини за десять євро, а хто й по п’ять. Спершу ми купуємо собі п’ять, потім ідемо вниз вуличкою, котру в гламурному журналі назвали б «узкай мащьонай срєднєвєковай», і розуміємо, що без додаткових «трьох за десять» ця вуличка втрачає будь-яку свою цінність. Дядя за ковбасною ширмою згоден почекати, поки ми повернемося з банкомату, а то він уже був складався йти додому.

— Хороший цей ковбасний дядько, нє? — питаю я в подруги, натхненна тим, що кучерявий гостроносий продавець ковбас, почувши, що ми з України, не промовчав, сприйнявши нас за рабинь au pair, а запитав, чи ми тут на вакаціях.

— Точно, — каже моя подруга, — такий приємний і дуже артистичний. Напевно, він художник. І зараз мріє якнайшвидше потрапити додому і збирає всі свої ковбаси, щоб цілу ніч натхненно й ненастанно їх малювати.

Я дуже добре розумію ковбасного митця, бо й сама в дитинстві всю художню школу тільки тим і займалася, що малювала, ліпила, викладала об’ємною, набитою ватою тканиною і витинала з кольорового паперу червоно-рожево-брунатні ковбаси. Який там захід сонця! Які там устриці на скелях після відпливу в цьому бретонському містечку! Які там ліберте- егаліте-фратерніте, якщо головна французька цінність — ковбаса. Як і італійська — в них черізо. Як і німецька — там вайсвурст. Як і українська — ліверна. Жартую. «Дрогобицька» з дитинства. Шкода, що в Києві така давно вже в Червоній книзі.

Отже, коли я помру, Боже, щоб Ти знав. Жодних персиків і квіточок на райських кущах. Хай у моєму особистому раю квітнуть і множаться ковбаси всіх народів, але не часів, бо не всі ковбаси такі сухі, як оця. І не всіх їх підвішують до стелі й до неба, щоб світили людям провідними зірками.

Ковбаса. Любов моя. Forever.

Нонг Кйо, 5.02.09

Світлана Пиркало

Життя. Цілувати[1]

( Текст містить лексику й описи ситуацій, які деяким читачам можуть здатися образливими).

«Життя закоротке, щоб цілувати крокодилів», — каже Зоран. Ти дивишся на нього у зневірі. Він навіть не робить спроби прикинутися, що його цікавить перш за все душа, особистість чи що там ще. «Тобі личать джинси. Значить, тобі личитиме все».

Джинси — це весь твій гардероб. За останні два місяці, відколи ти пішла від чоловіка, ти схудла на кілька розмірів, але не маєш ні часу, ні грошей на новий одяг. З упертого східноєвропейського принципу ти завжди закуповуєшся тільки на розпродажах, а зараз жовтень, їх немає, стокові магазини далеко, ти суперзавантажена на роботі, недавно в обідню перерву купила оцю смугасту кофточку за повну ціну, і в тебе досі від цього болить якийсь неназваний український орган, що відповідає за копійчану жадібність. Чомусь витратити сорок фунтів на кофточку здається тобі останньою краплею, образою в доважок до травми, ніби життя наступило тобі на ногу, а потім ще й плюнуло. Джинси тобі таки вдалося купити на сейлі, і ти справді в них добре виглядаєш, але слова Зорана тебе дратують. Може, ти вирішила все життя тепер ходити в цих джинсах і смугастій кофточці, і якщо йому щось не подобається, то він може забиратися на хер просто зараз, бо ти не хочеш витрачати ще п’ять років на якогось неглибокого козла.

Ти точно знаєш, кого хочеш бачити поруч із собою: зовсім не такого, як колишній. Когось дуже освіченого (колишнього витурили з релігійного коледжу за блюзнірство). Орієнтованого на родину (колишній вирішив на п’ятому році шлюбу, що не хоче дітей). Когось, кого цікавив би твій світ, традиції твого народу, твій цей, ну… цей… ну, бекграунд. Як українською бекграунд? Словом, тло твоє, ну ти пізніше згадаєш, як це адекватно перекласти. (Колишній вивчив українською тільки «давай» — слово, яким ти закінчуєш незрозумілі йому телефонні розмови слов’янськими мовами, — і «буряк у полі наїбнувся» — фразу, після якої, як тобі здавалося, між колишнім і твоєю мамою встановиться повний душевний контакт.) Ти шукаєш людину сірооку, середнього зросту. Ти шукаєш людину, щоб було з нею легко і просто. Людину, як нехитра ця пісня твоя. Що тут незрозуміло? А не ще одне двометрове чорнооке гевало, яке може тебе, крихітну українську дюймовочку, на одну лапу покласти, а іншою приплюснути.

І ти точно знаєш, хто ця людина. Його звуть Пітер, і ви познайомилися на тому самому веб-сайті знайомств, що й із Зораном. Він корінний англієць. (Колишній так і не сподобився додати британський паспорт до свого американського, бо це ж треба робити самому, на тебе цього не повісиш.) Пітер високий, але не надто, і ви поруч виглядаєте, як нормальна пара, а не як два гуманоїди з антропологічного музею, що демонструють припустиму різницю в розмірі гомо сапієнс. Але головне — Пітер суперосвічений і дуже розумний. Він має три дипломи: один з Оксфорда (філософія), один із Відкритого університету (математика), і ти забула, звідки ще один (з дисципліни, про яку ти раніше не чула: фінансового обчислення).

Він працює в одному з найбільших у світі банків, пише мовою «С++» програми для обрахування вартості ризику при страхуванні чи чогось подібного. Пітер русявий, веснянкуватий, із зеленими очима й аристократичним носом. Він читав Спінозу і напевне цінує в тобі не те, як твою сраку обтягують джинси, а душевну щедрість, інтелект і тепло.

Він хоче дітей і має будинок у центрі Лондона з повністю виплаченим мортгеджем. Як по-українськи мортгедж? Іпотека? Іпотека теж якось не по-нашому звучить. (Ти робиш собі позначку подумки — пошукати питомо український відповідник слів «мортгедж«, «іпотека» і «кредит», бо так є патріотичніше. Заодно пошукати питомо український еквівалент — тьху, відповідник — слова «патріотизм».) Ти хочеш бути з Пітером, і на тому весь капець. Це правильне, мудре, доросле рішення.

Ти вже давно знала, що ви з колишнім розійдетеся. Коли все, що подружжя робить разом, це їсть і дивиться телевізор, розрив — питання часу; це якщо хоч хтось із вас має силу волі дати новий шанс собі й іншому. Але одна справа — знати, а інша — раптом виявити, що на місці, від якого ти відрубала свого велетенського чоловіка, який пив із тебе кров, залишилася рана і фантомні болі не дають спати.

В один із днів, коли ви з колишнім іще живете разом, хоч уже й у різних кімнатах, він приповзає додому під ранок бухий і засинає на канапі; коли ти прокидаєшся, увесь нижній поверх — вітальня і кухня — насичений сивушними маслами, і ти, сама п’яна вибуховою сумішшю відчаю, любові й огиди, лізеш в Інтернет і записуєшся на сайт знайомств.

Сайт — найбільший в Британії — переповнений чоловіками, що хочуть тепла, кохання й відданості. Майже всі вони пишуть одне й те ж саме, копіюючи фрази з дівчачих оголошень, написаних, у свою чергу, за мотивами хлопчачих. Цілий сайт людей, друзі яких, згідно з їхніми кострубатими оголошеннями, називають їх чесними, привабливими, відданими, які ходять у спортзал і роблять кар’єру, які люблять їсти в ресторанах і мати соціальне життя з друзями — як же це українською? тусувати? — і шукають дівчат зі схожими інтересами. Ти стопудово маєш схожі інтереси: ти ходиш в спортзал, часом їси в турецьких шашличних і в’єтнамських кафе з друзями, робиш якусь умовну кар’єру.

Ти ніколи не йшла від одного чоловіка до іншого — йшла, коли ставало зрозуміло, що краще бути самій. Нові якось виникали самі собою, як тільки від тебе починало пахнути вільною жінкою, і, за винятком першого року після переїзду до Лондона, досить швидко. Той рік минув практично без нікого: знайти спільну мову з людьми, які б тебе цікавили, було важко. Ті ж, кого влаштовувала твоя невишукана англійська і пересічна для України, але цілком приваблива в Британії зовнішність, не притягували тебе. Тутешні українці виглядали, як і ти, загубленими в часі й просторі іммігрантами, що в 2001-му носили ті самі куплені на польському базарі штани, в яких приїхали з якого-небудь Дрогобича в 1993-му. Було страшенно самотньо, дуже хотілося з кимось переспати і поговорити. Тепер же тобі вже практично однаково, якою мовою говорити, українською чи англійською, але говорити не хочеться. Не хочеться торкатися нічиєї шкіри, цілувати губ, нюхати піт, пускати в себе. Не хочеться говорити ні про що з накачаними, кар’єророблячими лондонськими професіоналами, які люблять соціальне життя в ресторанах із друзями. Хочеться не бути.

Але куди діватися? Все, що тобі залишилося в спадок від колишнього, — це мрії. Що ти шукаєш, запитує веб-сайт. Мимоволі знизуєш плечима, хоч ані веб-сайт, ані колишній, розпростертий на дивані, тебе не бачать. Що ти шукаєш: таке ж, тільки зовсім інше. Такі ж мрії про тепло, спільний дім, прекрасних дітей, тільки з кимось іншим. З кимось, хто оцінить у тобі не губи чи талію, чи не будемо казати що, а те, якою прекрасною дружиною і матір’ю ти будеш через двадцять років. Але це чудові, правильні мрії, і ти повторюєш собі, як афірмацію з книжки самодопомоги для надто розумних ідіотів, що вони обов’язково здійсняться.

Всім друзям, заведеним у Лондоні в ці роки, ти доручила знайомити тебе з приємними молодими людьми. Одна приятелька згадала якогось француза, батька-одинака, який водив дитину в ту саму школу, але він їй усе якось не траплявся, та і як завести з ним таку розмову? Друга порадила ходити на танці, де познайомилася із власним чоловіком. Третій порадив піти в українську церкву і там підчепити гарного греко-католика, четвертий — піти на українське паті в Сіті і там підчепити гарного українського банкіра, п’ятий — чекати й вірити, і все само знайдеться, і доля зведе з Ним, і буде велике кохання. Ти була і в церкві, і на танцях, і на паті, зводила тебе доля і з великим коханням, і все це до пуцьки дверці. Виглядало, що веб-сайт знайомств — найдешевша і найпрактичніша опція.

Основне — не поспішати. Треба добре роззнайомитися, розпитати. Зустрітися з друзями, по можливості подивитися на його батька: отакий і він буде в старості. Обговорити всі життєві цінності. Як він хоче виховувати дітей. Діти — це не жарти, а серйозна відповідальність. Він мусить уміти рахувати гроші й економити сили. Мусить бути надзвичайно розумним, щоб ти могла сказати: «Так, любий, ти маєш рацію» — і сама в це повірити. Він мусить бути серйозною, дорослою людиною, яка цінує чесне, відповідальне ставлення до стосунків. Він мусить розуміти, на яку жертву ти, як жінка, йдеш, заводячи родину: з дитиною ти втрачаєш шанс — і так невеликий — на будь-яку серйозну кар’єру в цій країні.

Ти знаходиш чорно-біле фото з косою а-ля Тимошенко (це має якимось чином продемонструвати твою духовність), пишеш вдумливе оголошення, виїжджаєш із хати, в якій планували жити з колишнім довго і щасливо, до родичів, дзвониш агенту з нерухомості, виставляєш її на продаж і починаєш пошук того, хто здійснить твої мрії.

Пітер трапляється за кілька днів. Спокійне обличчя в окулярах сумно дивиться вдалину з екрану. Пітер пише, що хоче створити міцну родину й завести дітей з людиною, з якою має багато спільного. І ти одразу відчуваєш, що ця людина — ти.

Ви починаєте переписуватися. Він, як і ти, щойно розійшовся — з дівчиною, з якою жив разом понад вісім років. Він сумував за нею. Дівчина, екзотично чорна донька іммігрантів із Гайяни, була психіатром і вечорами співала джаз. Ти, донька психіатрів з екзотичної України, яка колись писала пісні і їздила по фестивалях, маєш шанс знайти з ним спільну мову.

На папері — чи, радше, на екрані — ви з Пітером неймовірно добре розуміли одне одного. Він описував у деталях, як вони зі своєю дівчиною зустрілися у друзів вісім років тому, як ці всі роки було чудово, а потім — як вона не пішла з ним у похід і зрештою виїхала. Ти відчувала, що своїм розумінням допомагаєш йому. Часом він писав про те, як минув день на роботі, нарікав на шефа, скаржився на втому, дякував, що ти це все читаєш.

На твою сторінку на сайті знайомств починають клювати кавалери. Більшість ти ігноруєш, бо тебе дратують орфографічні помилки в їхніх оголошеннях чи дебільні тексти, які починаються словами «Ой, я зовсім не знаю, що тут писати, це так важко!», проте відповідаєш на листи серба Зорана і сицилійця Маріо. На одній із фотографій Маріо — ефектний брюнет у сонцезахисних окулярах — стоїть на тлі пам’ятника, який видався тобі Богданом Хмельницьким на Софіївській площі. Проте Маріо пише, що це Новодєвічий цвинтар у Москві, куди, як він загадково пояснив, він їздив зустрічатися з друзями і взагалі. У тебе виникає підозра, що він їздив у пошуках російської нареченої, але надто вже імпозантно він виглядає, до того ж пише, що керує відділом маркетингу лондонської філії однієї з найбільших глобальних інтернет-компаній. Такому кавалеру не треба їхати аж до Москви за тьолкою.

Зоран майже на всіх фото був напівголий і на пляжі. І він мав на те добру причину: хоч пика його була схожа на збиту боксерську грушу, м’язи на решті тіла виглядали просто перфектно. Тільки на одній фотографії — мабуть, знімав її сам, бо був так близько від об’єктива, що ніс, і без того гігантський, займав більшість фотографії, а він ще й очі скосив на нього — Зоран був одягнений у якийсь дебільний шолом від геловінівського костюма. Принц, блін. Тільки білого коня домалювати у фотошопі — і приймай клієнта. Фото, пояснив він, переважно з Хорватії, де в нього на острові з назвою на кшталт Хрщж є невеличка хатинка, де переважно зупиняються його батьки. Через його чудову англійську ти подумала, що він просто купив літню віллу, як багато британців, там, де йому сподобалося відпочивати. Ви почали спілкуватися на тему балканської їжі і питва, в чому він проявив неабияку обізнаність. Лише коли після пожвавленої переписки він сказав, як його звуть, тобі дійшло, що він звідти родом. «Я серб, — прояснив він. — Моя мати хорватка, батько серб, я виріс у Сараєво, так що я, можна сказати, югослав».

Ти поселилася в Інтернеті. Кавалери, а точніше, їхні куці фото й невідомої правдивості біографії, ставали все опуклішими й чіткішими. Ти почала думати про них у метро, на роботі і в спортзалі. Ти подумки вела вдумливий діалог із фотографією Пітера, гигикала над якимось дурницями, які казала фотографія Зорана, і вдихала італійські парфуми від фотографії палючого брюнета Маріо, якими насправді був напахчений якийсь плюгавий пасажир автобуса. Яка чудова пігулка від реальності! Не потрібно ані наркотиків, ані дорогих подорожей, на які нема бабла, ні нового одягу, який ніколи купити. Інтернет повний кавалерів, і всі вони кращі, ніж колишній. А може, гірші, але інші, інші, інші, і це головне. І цілком можливо, що один із них — твоя доля. Ти навіть знаєш хто.

Листування з Пітером тривало тиждень. Зрештою ви домовилися про зустріч.

Він запросив тебе до французького ресторану, куди довго планував повести колишню, та так якось і не повів. Він серйозно до цього ставиться, думаєш ти. Це гарний знак.

Ти вдяглася в дорожезні штани, які купила собі на день народження влітку (зла на колишнього, який нічого не подарував, а дозволив самій собі все купити — на твою ж кредитну картку), шкіряний піджак, стриманий шарф і взула черевики на підборах: він хоч і не така тичка, як колишній, та все одно високий. А ти, скажімо, зовсім ні. А в обідню перерву збігала й купила смугастий светрик за повну ціну. Що поробиш: інколи немає іншого виходу.

Після роботи ти записалася на масаж у спортзалі на роботі, бо вже два місяці від стресу й спазмів страшенно боліла спина, пігулки не діяли, а ти не хочеш на побаченні смикатися від болю. Після масажу в тебе лишалася ще купа часу на душ, миття голови (як масажистку не проси, однаково олія потрапляє на волосся), макіяж і повільну прогулянку жовтневим Лондоном.

Проте масаж затримався. Десь, як завжди, сталася катастрофа, клієнтці, яка була записана перед тобою, довелося терміново робити репортаж, вона запізнилася на свій масаж, відповідно, на тебе лишилося менше часу. Масажистка нервувала і поспішала; на шию летіли бризки ароматичної олії з її баночки.

Насилу дочекавшись кінця, ти побігла в душ. Але замість води зі стояка почулося тільки шипіння. Другий, третій, четвертий душ також не працювали.

За відсутності води залишалося стерти олію рушником. Ти терла й терла, але шкіра почувалася масною. Хрін з ним, врешті вирішила ти, що він, лізтиме під светрик? Волосся зібрала назад за допомогою заколки, яка, на щастя, знайшлася в шафці у спортзалі. Одягнула штани і смугастого светрика й нарешті, вперше за день, подивилась у дзеркало. Виявилося, що твої дорогі, дизайнерські штани висять на тобі, як на опудалі. Вдягаючись уранці й думаючи про те, що тобі вже тридцять три і хто ж його збирався в такому віці ходити на побачення, ти забула, що від нервів схудла. Штани сповзли, матня чиргикала між стегнами. Ти вирішила прикинутися, що застуджена і тому так виглядаєш, замоталася в шарф по підборіддя і попрямувала до банку Пітера, де він запропонував зустрітися.

Дівчина на рецепції набрала внутрішній номер Пітера за одну хвилину до домовленого часу. Рівно о шостій тридцять він спустився. Ви, як дорослі люди, потисли одне одному руки — ти насилу стримала зітхання від полегшення, що він не має жодних явних каліцтв чи потворностей, і тут-таки мусила стримати гримасу сорому за власну душевну ницість. Яка різниця, чи має він каліцтва? Що ти, неспроможна бачити крізь це?

Перед рестораном — ще лишався час — ви заходите в бар на аперитив. Пітер запитує про твою роботу, ти розповідаєш про ранкові ефіри, про те, як це втомлює, але як приємно, коли вдається гарна програма. Як класно, коли мамі сподобалося.

— То мама тебе завжди слухає? — Пітер посміхається. Боже, яка в нього гарна посмішка! Добра, спокійна, благородна.

Ресторан порожній, за винятком кількох офіціантів, які щосили вдають французів, але на споді — звичайнісінькі марокканці.

— Як твоя французька? — запитує Пітер, гортаючи меню.

— Для цієї потреби достатня, — кажеш ти. Приємно знати назви якихось там грибів і частин ягнятини, яких не знає він. Ти не уточнюєш, що вивчила ці слова, бо роками після переїзду на Захід нестримно жерла все, до чого могла дотягтися, часом заїжджаючи для цього в такі французькі нетрі, де просто не говорять англійською. Він замовляє ягня, ти качку, і пляшку бургундського. Офіціант приносить і відкорковує пляшку. Спочатку його пробує Пітер.

— Спробуй ти, — каже він.

Вино ріже язик кислотою. Ти чекала зовсім іншого, але ніколи в житті не відсилала пляшку назад. Тепер від тебе залежить рішення.

— Не знаю, — зізнаєшся ти. — Може, воно зараз подихає й покращає?

— Може. Що ж, спробуємо. Принаймні це рішення ми прийняли разом, — згоджується Пітер.

Вино справді трохи кращає, хоч і ненабагато. Ти шкодуєш, що посоромилася відмовитися від нього, але рада, що твоєї думки запитали. Заграла музика, почали заповнюватися інші столики. Ви говорите про попередні стосунки. Ти запитуєш Пітера, чому вони розійшлися з його колишньою. Він застигає зі шматком ягнятини, який саме ніс до рота.

— Я ще не закінчив аналізувати, — врешті каже він. — Я ще про це думаю і поки що бачу, що насправді багато в чому наші стосунки дуже добре працювали. Але в дечому не працювали. Наприклад, у неї дуже великий зад, як у багатьох чорних карибійок. Мене це не приваблювало.

— Але ж, мабуть, у вас було досить спільного на духовному рівні, раз ви жили разом вісім років? — уточнюєш ти, дещо заскочена.

— Так, звичайно. Але я вирішив проаналізувати все, що впливало на наші стосунки і на розлучення, включно з такими нібито тривіальними речами, як зад. Все це в комплексі грає свою роль.

Оце чесність. У вас не буде проблем із брехнями і напівправдами. До того ж у тебе чудовий, ідеальний зад. Ти встаєш, щоб піти в туалет. Але, на щастя, твою фігуру під мішкуватим одягом абсолютно неможливо розгледіти, тому ви можете зосередитися на інших, не фізичних якостях одне одного.

Розмова заходить про його освіту. Він «читав» філософію в Оксфорді. Коли говориш про Оксфорд чи Кембридж, треба казати не «вивчав» чи «студіював», а «читав». Ти рада, що знаєш такі тонкощі. Ви говорите про його улюбленого австралійського філософа, про якого ти в житті не чула. Пітер трохи нарікає на свій вибір навчального курсу.

— Я спершу вступив на математику, а потім перевівся на філософію через три місяці: не сподобалися викладачі. Тепер шкодую, що втратив шанс на кар’єру математика. Розумієш, у математиків мізки формуються особливим чином у юності, як… як…

— Як кістки на стопах балерин?

— Так, абсолютно. Мій мозок уже сформувався, коли я почав вивчати математику, і це достатньо для фінансових обчислень, які я роблю, але для наукової кар’єри — ні.

Принесли рахунок; ти платиш за себе — феміністична серйозність жесту дещо пересирається тим, що ти ніяк не можеш знайти картку, яка би працювала. Пітер радий, що йому не доводиться платити за обох; який молодець, що не вимахує членом і не наполягає! Гроші потрібні будуть потім, на облаштування гнізда, на освіту дітей, нічого їх тратити без діла.

Ви прощаєтеся; Пітер дивиться на тебе добрим, трохи далеким поглядом. Зазвичай хлопці й дівчата, прощаючись, цілують одне одного в щічку — але він не робить для цього рухів, і ти це цілком розумієш: поспішати нікуди. Якщо ви вирішите, що підходите одне одному, буде час і на щічку, і на інші речі. Ти тиснеш йому руку, ще сильніше замотуєшся в шарф — жовтень усе-таки — і йдеш на метро.

Вже на платформі починаєш усвідомлювати, що жодного майбутнього в такого кінченого створіння, як ти, з таким божественним створінням, як він, немає. У тебе всього один диплом, і, хоч ти й написала й понавидавала якісь галімі книжки якоюсь незрозумілою мовою, з дипломом одного з найпрестижніших коледжів Оксфорда це не порівняти. Він бачить світ по-іншому; він і живе в іншому світі. Він ходить у пішохідні походи від берега до берега Британії, бо не хоче завдавати шкоди довкіллю польотами на літаку. Де ще взяти таких людей?

Пітер пише, що спілкування йому припало до душі і він не проти зустрітися ще раз. Ти, дуже стримано, відповідаєш у тому ж ключі. Всередині калатає серце: єс! єс!

Наступного дня до тебе — як завжди у ключові моменти твого життя — приїздять у гості підараси. Ти знаєш, що це некультурне слово і треба казати «геї». Але що таке слово? Слово — набір звуків, воно нічого не означає, якщо людина не присвоює йому значення. Підараси називають себе й одне одного підарасами, підовками, підарасками і сестрами. Інколи вони кажуть і слово «гей», зі щирим українським «ге», але частіше як відповідь на заклик «будьмо», ніж як опис своєї орієнтації. Головний підарас, твій старовинний приятель Дмитрик, вислуховує розповідь про Пітера трохи скептично і каже, що непогано б на нього подивитися. Ти запрошуєш Пітера зустрітися в суботу увечері, і — о диво! — він погоджується. Просиш Дмитрика вести себе пристойно, не розповідати про тебе дурниць, підтвердити твої слова, що ми з цивілізованої країни, вивідувати у Пітера секрети і взагалі бути на твоєму боці, а не, як завжди, хапати тебе за пузо з криками, що ти товста. Дмитрик каже «угу». Ти не певна, чи він зрозумів завдання.

Ви йдете в гарний італійський ресторан, Дмитрик усідається поруч із Пітером і починає розповідати йому про Україну.

— В Україні ми п’ємо горілку відрами, а коли росіяни відрубають нам газ, ми ловимо тих, що заблукали в Карпатах, і скручуємо їм в’язи. Отако раз! і нема росіянина. В нас є гори, там живуть дикі вуйки. А степи, звідкіля родом Павліна, — то й не Україна зовсім, там кацапи. І всі, всі п’ють горілку. І одні суцільні геї.

Так пояснивши, що ми з цивілізованої країни, Дмитрик переходить до іншого пункту завдання — вивідувати секрети.

— Ти гей? — запитує він у Пітера, жуючи оссо букко. — Ні? Ти певен? А як ти знаєш? Як ти можеш бути певен, якщо не пробував? Тобі подобається Павліна? Ти розумієш, що це якраз і означає, що ти, мабуть, гей?

Пітер сміється (ти зітхаєш з полегшенням) і каже, що не гей, його на чоловіків ніколи не тягнуло, але не так давно — якщо вже про це зайшла мова — йому приснилося, що він обіймається зі священиком зі своєї церкви.

— Чи настало після цього сну фізичне виверження? — з’ясовує Дмитрик і відмовляється вірити, що ні. В такому ж дусі розмова триває до кінця вечері. Дмитрик платить за тебе і за всю тусовку, окрім Пітера. Ти подумки зауважуєш, що зовсім не проти, аби за тебе платив Дмитрик, але чомусь не хочеш, аби це робив Пітер. Можливо, це тому, що ти дуже чесна людина і не хочеш зловживати щедрістю малознайомого чоловіка, в той час як Дмитрику зможеш віддячити якимось чином пізніше. Думка про власну чесність тобі подобається.

Розігріта італійським червоним вином, обіймаєш Пітера на прощання, і він на мить міцно до тебе притискається. Мабуть, відчув душевну близькість.

В метро ти з певною тривогою очікуєш, що скаже Дмитрик. Звичайно, ти вибираєш для себе, а не для нього, але тобі чомусь хочеться, щоб він його схвалив.

— Ну що тобі сказать, Стопудів, — каже він, дивлячись на тебе з певним навіть, невластивим для себе, співчуттям. — Не твоє це. Я бачу, чому він тобі подобається, він добрий…

— І розумний, — додаєш ти.

— І, мабуть, розумний, але це не твоє. Ти бачила, у що він одягнений?

Ти зізнаєшся, що жодного разу не звернула на це увагу.

— Якийсь светр затяганий, якісь короткі штани, похідні ботинки. Хто так ходить в ресторан? Він зовсім не приділяє уваги власній зовнішності. Тобі треба хтось такий, щоб мав почуття стилю. Він такий… — Дмитрик поворушив пальцями, підшукуючи слова. — Йому хочеться прощати.

Ти знизуєш плечима. Дмитрик дуже розумний хлопець, але що він розуміє в чоловіках? Ні, він-то розуміє багато що насправді, можливо, в якомусь сенсі й більше, ніж ти, але на трясця тобі мужчина з почуттям стилю? Чим це краще, ніж чесність, порядність, відповідальність? Якщо захочеться подивитися на мужчину з почуттям стилю, то ти на Дмитрика й подивишся.

На третьому побаченні ви знову говорите про філософів. Пітер довго й мудро говорить, хоча треба зізнатися, що в якусь мить ти відключаєшся, думаючи про колишнього, продаж будинку і весь геморой розлучення. Коли знову починаєш слухати, Пітер уже якось перейшов від теорії морального релятивізму до практичних правил побачень через вебсайти знайомств. Напередодні він виділив на це час, сів і вивчив усе, що дозволено й заборонено робити людям, які познайомилися в Інтернеті.

— Кілька головних правил ми вже порушили, — монотонно, дивлячись у стіл, пояснює Пітер. Тобі його шкода: він явно дуже переживає, аби не припуститися чогось неетичного. — Ми не повинні були обговорювати своїх колишніх, а також повинні були прикидатися, що функціонуємо в певного роду мильній бульбашці, де не існує інших потенційних партнерів, а ми лише зустрічаємося одне з одним. І тільки коли двоє людей вирішують, що хочуть зустрічатися лише одне з одним, вони про це домовляються і припиняють побачення з іншими.

— А я й так тільки з тобою і зустрічаюся, — ляпаєш ти. — Були ще бажаючі, але я їм сказала, що нехай зачекають.

Пітер підіймає на тебе сповнені жаху очі.

— І це люди, які тебе насправді цікавили, які можуть бути твоїми потенційними партнерами? То обов’язково з ними зустрінься. Ми чудово знаходимо спільну мову, але ми повинні якомога краще підготуватися до остаточного вибору потенційного партнера.

При останніх словах Пітер знову втупився у свою тарілку. Ти рада, бо в тебе спалахнули вуха, що, мабуть, було б видно навіть у тьмяному світлі свічок бару. Ти невимовно зла на себе за те, що мусила відкрити рот, коли цього не вимагалося.

— Я не хотіла поставити тебе в незручне становище. Я від тебе зовсім цього не очікую.

— Це становище об’єктивно незручне, — майже прошепотів Пітер. — Ситуація вибору з-поміж багатьох потенційних партнерів з моральної точки зору є вагітною багатьма шансами на непорозуміння і на фальшиві надії. Тобі треба ходити на побачення з іншими людьми, оцінити пропозицію в плані потенційних партнерів.

Ти дуже хочеш, аби він припинив казати фразу «потенційні партнери».

— Я просто не маю сил і часу, але добре, сходжу вже, раз ти так наполягаєш, — бурчиш ти. — Напишу Маріо, що я на все готова.

Пітер не стримався, з полегшенням зітхнув і взявся доїдати свою страву. До чого люди доходять, коли надто багато думають про етику! Ну не ходить тьолка ні з ким на побачення — ну й добре, ходи собі сам, чим тобі від цього гірше? Ні, мусить усе розкласти по поличках. Але як це чудово! Етичні інтелектуали — фінансові аналітики на деревах не ростуть, а тобі пощастило з таким познайомитися. Добре знати, що такі люди є.

Які драми переживає людина, зустрічаючи потенційних партнерів — тьху, що за прибацане словосполучення, — зустрічаючи, можливо, свою долю! Як він на тебе дивиться? Як він сміється? Які в нього руки? Чи ти пішла б за ним на край світу? Чи великий у нього хуй? Чи читав він Дерріду? Чи вірить у гороскопи? Чи вірить у працевлаштування на повну ставку? Чи планує писати безсмертний роман на твоїх харчах? Чи хропе й пердить у твоїй присутності? Чи полюбить твою маму? Чи відзначить чудові троянди на клумбі, чи собаче гівно на тротуарі? Це все дуже важливі питання. Ти знаєш, що навіть якщо відповідь на них усі неправильна, то любов може все це подолати. Проблема тільки в тому, що любов живе три роки, а ти хочеш стабільності, підтримки і турботи до кінця днів.

Того ж вечора, згідно з обіцянкою, ти пишеш Маріо. Маріо пропонує піти на гумористичне шоу на центральній площі району розваг Лондона, Лестер-сквер, в п’ятницю увечері.

Ти не любиш Лестер-сквер у п’ятницю увечері — та і в будь-який інший день. Лестер-сквер повний туристів, які не дочитали путівників; п’яних тінейджерів і, відповідно, ригачки; яток, де смажать цибулю на хот-доги, продавці яких ходять по-малому в бічні вулички, не миючи по тому рук; а також лохів, які йдуть у найдорожчі в Лондоні кінотеатри, коли те ж кіно крутять за рогом у півтора рази дешевше. Але Маріо — іноземець, у Лондоні не так давно, бо до цього працював у Франції та Швейцарії, і може цього не знати. От що він знає напевне, то це гарний італійський ресторан: справжній італієць не може погодитися на мережеві ресторани-генерики, де подають спагеті не аль денте, а зварені як тупі радянські макарони.

Маріо сказав, що знає чудове, маловідоме місце в центрі Сохо: Ель Пікколо Д’яболо. Ти справді про нього не чула.

Маріо приходить перший і текстує, щоб ти зголосилася до офіціанта — мовляв, той проведе. Цікаво, куди? До таємничого столика тільки для своїх? Заінтригована, ти заходиш у набитий, завішаний оплетеними пляшками з-під к’янті ресторан — навіть не ресторан, а тратторію. Офіціант веде тебе вглиб, постійно зупиняючись і тріскотливо про щось сперечаючись із колегами. Зрештою він доходить до холодильника в кінці людної, спекотної зали й зупиняється. За холодильником стоїть Маріо.

Маріо заввишки з тебе. Опанувавши певну конфузію — не так багато людей у світі заввишки з тебе, — ти нагадуєш собі, що не якась там неглибока тьолка, якій подавай високого, красивого й багатого. Ти навіть і шукала когось середнього зросту. Зрештою, твій тато — дуже красивий мужчина — був на зріст практично заввишки з тебе. Тебе просто заскочило те, що Маріо геть не видно було з-за холодильника.

Столика вам не дають — Маріо чомусь не зміг порозумітися з офіціантами, і ваш столик віддали були комусь іншому; тому вам приносять по келиху і з того-таки холодильника наливають вина коштом закладу. Обпершись на холодильник, ви починаєте знайомство.

Маріо виявився із сицилійського містечка поблизу Корлеоне — батьківщини мафії. Більшість його двоюрідних та троюрідних братів у мафії, а він от у Лондоні займається маркетингом. В ресторані цьому він ніколи не був, це місце порадили англійські колеги, і чи готують тут так, як його мама, він не знає, але сподівається, що ні, бо мама готує хріново.

Зрештою столик вам таки дали. Спагеті виявилися перевареними і глевкими, а соус місцями гарячим, місцями холодним, тобто розігрітим у поганій мікрохвильці. Ти згадуєш свою першу, з’їдену в Італії багато років тому, миску спагеті із крихітними мушлями вонголе, від якої в буквальному сенсі слова плакала. Від того, що зараз перед тобою, також хочеш плакати, так шкода грошей. Маріо підманув тебе, прикинувшись знаючим італійцем, а сам — звичайний панєвропейський жлоб без смаку і тонкощів. І в Москву він таки, мабуть, їздив потрахатись.

Доївши, що кому влізло, ви йдете дивитися комедійне шоу. Не смішне від початку, воно стає нестерпним, коли Маріо починає голосно відповідати на тиради гумориста і той із вдячністю хапається за цю соломинку. Маріо постає для вдячної аудиторії, якій нарешті є з чого посміятися, ідіотом, педофілом і чомусь лікарем-убивцею. Щасливий від такої уваги, він усе сильніше хапається за твоє коліно. В якусь мить він підхоплюється, біжить у буфет і приносить пляшку вина, дешевий аромат якого нагадує тобі про переваги тверезого способу життя. Маріо не дуже переймається і випиває її сам.

Нарешті шоу закінчується, і ти, не марнуючи часу на обійми чи довгі прощання, тікаєш додому. «Фригідна синя панчоха!» — крик душі Маріо наздоганяє тебе на ескалаторі в метро.

Наступного дня він пише кілька текстових повідомлень, одне за іншим, перепрошуючи за таку грубість. «А, слющай дарагой, заткнись да?» — відповідаєш із сильним італійським акцентом. Кілька днів по тому здригаєшся від згадки, як цей, з дозволу сказать, блін, Петрарка хапався за твої ноги. Фу.

Але ти постановила зустрітися ще й і з Зораном, аби Пітер не переймався, що ти позбавляєш себе шансу знайти ідеального потенційного партнера. Після Маріо витрачати на нього окремо вечір не хотілося, та якось і не вдавалося, і ти запрошуєш його на виставку вина, на яку збиралася все одно.

В переддень винного шоу й зустрічі з Зораном тобі дзвонить агент із нерухомості. Будинок, який ви з колишнім купили у сподіванні завести там дітей і жити довго і щасливо, знайшов покупця. Якщо ви погодитеся на продаж, це все. Почнеться процес продажу, закрутяться нотаріуси, ваше розходження, яке поки що в реальному житті виражається тільки тим, що ти живеш у родичів і ходиш на побачення, набере ваги, наллється тілом, визріє і прорветься в ноосферу.

А чули, що Павліна зі своїм розійшлася? А шо таке? Та пив. Пив? Ой, чи пив, чи гуляв. Ні, не пив і не гуляв, а вимагав від неї збочень. Ні, не від неї, а від свого коханця. Ні, це вона завагітніла від араба, і він вигнав її з дому. Не від араба тільки, а від корейця. Їх вигнали з хати за борги, хату забрали і продали з молотка. Бо ж криза зараз, грошей нема ні в кого, так вона його і кинула, бо його звільнили. Вона била його качалкою, і він зрештою сказав ні нарузі. Люди говоритимуть що в голову збреде. Кому цікава оповідь про те, що любов минула, де тут драма, чим полоскотати язика?

Ти погоджуєшся на покупця і на ціну. Колишній також погоджується. Ви нарешті в чомусь погодилися.

В день побачення з Зораном у тебе починаються місячні, які чомусь у твоєму полтавському дитинстві називалися словом «діла». Тобі лише цього бракувало… Ти йдеш пити вино із сербським мачо, що теоретично мало би бути цікавим експіріенсом… як воно українською? Досвідом. Приємним часом. Часопроводженням. Але в очах у тебе туман через пігулки і сльози за втраченим будинком, ти й хотіла б скасувати зустріч, але ти вже кілька разів її відкладала і боїшся, що Зоран тебе просто пошле.

«Шукай очима фігуру східноєвропейського продавця наркотиків у шкірянці», — читаєш ти есемеску. Опис дуже влучний: ти одразу бачиш напружену постать, готову в будь-яку мить до дії: чи накивати п’ятами, чи зацідити тобі в табло, чи міцно тебе обійняти, чи спиздити гаманець — важко сказати.

Ви йдете куштувати вино. Йому нічого не подобається. «Я люблю Ріоху, — каже він. — Я курець, оці всякі ваші бургундські до моїх смакових рецепторів не пробиваються».

Ти згадуєш його сторінку на сайті знайомств. «Курю небагато» — значилося там.

— Небагато, як на югослава, — уточнює Зоран.

Він коментує твої підбори: «Це ж незручно! Ти не маленька, ти просто концентрована». Ти зауважуєш, що іноді хочеться дивитися людям бодай на підборіддя, а не на пуп. Він захоплено реагує на твоє зауваження й енергійно кривиться від вина. Ти тримаєшся з усіх сил, час від часу запиваючи водою з фонтанчика для споліскування вина чергову пігулку, але слабкість не відпускає.

— Ти трохи не така, як я собі уявляв, — каже Зоран. — Я думав, що ти більше говоритимеш.

— Я не така і є, — стогнеш ти. — У мене депресія і менструація.

— Ясно. Значить, якщо поїдемо пізніше до мене в гості, то трахатись не будемо. Ну це нічого, можемо просто поговорити. Я покажу тобі свої старовинні колонки.

Тут би сказати щось гостре і смішне, але ти можеш видушити із себе тільки слабку посмішку. «У мене завтра відповідальний день на роботі, може, якось іншим разом».

Запитуєш заразом, чим він займається. Він, як і Пітер, фінансист, але іншого профілю; він довго розповідає про фінансову аналітику й роботу з банками, особливо центральноєвропейськими, про визначення їхнього прибутку і аналіз видатків. Ти розумієш, що по- простому це називається «промислове шпигунство».

Те, що ти не особливо в балакучому настрої, не дуже заважає Зорану. Він починає говорити про свої інші побачення і про те, які страшні чувіхи на них приходили.

— Життя надто коротке, щоб цілувати крокодилів, — каже він і переходить до того, як ти виглядаєш у джинсах.

Ви доходите до стенду з балканським вином, і він починає неполіткоректно коментувати політичну ситуацію в нових балканських країнах.

— Словенське? — бурчить він. — Та словенців би й у помині не було, якби не хорвати з сербами. Словенія — це австрійська парковка, ось і все.

Ти кажеш йому, що він не перший балканець, який сповідує ідею панславізму, але страшенно жене на сусідів. Ті ж словенці, коли ти з ними спілкувалася, виступали за культурний взаємообмін з усіма, аби тільки не з сербами — ті й неграмотні, й дикі. Він заперечує, що не такий, бо для нього всі однакові, й одразу переходить на македонців і чорногорців, про яких йому також є що сказати.

Ти запитуєш, звідкіля в нього шрами на пиці. З’ясовується, що він воював у 1992-му. Він розповідає щось про пістолети, про те, як його напарник застрелив кількох, що ґвалтували дівчину в Боснії, про те, як приходили за його батьком, але він був удома і відстрілявся. Ти вирішуєш не уточнювати, на чиєму боці він воював, — у тій війні не було гарних боків.

Ти вирішуєш також, що ветеран балканських воєн, із можливими флешбеками — як воно? Згадками? Кошмарами? — та ще й такий, якому тільки подавай красиву дупу в джинсах, та ще й такий, який чувом не чував про політкоректність, тобі не потрібен, і це дивним чином покращує твій настрій, бо прибирає потребу подобатися. Несподівано для себе ти починаєш розповідати йому про проблеми з колишнім, про те, як тобі шкода втрачати свій дім — перший дім, який ти справді могла назвати власним, — і, за великим рахунком, про те, що мужики козли. Він усе це слухає, час від часу вставляючи власні 5 копійок, чи що там ходить у них на Балканах, про свою колишню, яка довго від нього йшла, йшла і нарешті пішла цього ж літа. Ти не розумієш, як можна довго йти від когось. Навіщо мучити себе й іншого? Через надії, що щось знову спалахне і вивергнеться, як древній вулкан, якого вже давно перестали боятися? Хрін там. Може, Ісус і є любов, але любов не є Ісус, ні хріна не воскресне.

Ви сидите й говорите допізна: тобі є багато про що розповісти, а кому, як не цьому гевалу. Хай слухає, однаково ти його більше не побачиш. Це йому кара за чоловічу дрібність духу, за ницість і безвідповідальність, за те, що якимось чином він причетний до того, що у тебе немає дому. Хай, падло, слухає.

В якусь мить Зоран каже, що раз тобі так паскудно, то ти мусиш йобнути його в плече кулаком і тобі полегшає. «За що? — дивуєшся ти. — Ти мені нічого поганого не зробив». «Ну й жирна ти дура», — миттєво каже він. Ти заціджуєш йому в плече, і справді легшає. Він кладе свою величезну лапу тобі на плече. «Це ще що? Що твоя рука тут робить?» — питаєш ти, водночас дивуючись, що тобі не відразливий цей доторк. «Їй тут добре. Вона якраз туди підходить». «Прибери». Він прибирає.

Ти, вже цілком не знати нащо, розповідаєш йому про Пітера і про те, що не можеш зрозуміти, що він про тебе думає, і про те, що тобі треба не встругнути херні і дуже ретельно виважити все на майбутнє, і як ти намагаєшся вперше в житті все зробити правильно. Зоран гмикає. «Такі розумні люди, як ти, часто думають, думають і додумуються до того, що заганяють себе в куди гіршу ситуацію, ніж якби просто робили що хочуть. Багато хто вважає, що чим важче чогось добиватися, тим воно цінніше. Я в це не вірю. Якщо воно не дається в руки, то це не моє».

Наступного дня він пропонує зустрітися, але ти не маєш сили. «У мене зараз бардак у голові, дай розібратися, якщо це вдасться, я подзвоню тобі», — пишеш ти. Він сміється: так йому ще не відмовляли.

З мотивів того, що Бог трійцю любить, ти йдеш на побачення з іспанцем-аудитором.

Він з Мадрида, де ти ніколи не була. Іспанець товстуватий і лисуватий, але тебе це, знову ж таки, не лякає, бо основне — душа. Ти вперто женеш із голови слова казліни Зорана про коротке життя і крокодилів. Хай Антоніо товстий і лисий, зате знає п’ять мов, а ти філолог і саме вивчаєш іспанську: ось уже й спільність інтересів.

Антоніо замовляє столик у прекрасному тапас-барі. Хоча в тебе останнім часом немає апетиту, ти щось таки їси. Він багато й цікаво розповідає про свої гастрономічні тури — подорожі, основною метою яких є хавати місцеві делікатеси в три горла. Барвисто переказує, як смачно закушував восьминогом десь у Галіції. Ти розповідаєш, як у кращі часи самотужки проковтнула дві з половиною дюжини вустриць на вустричній фермі в Аркашоні під Бордо. Він розповідає про свою католицьку школу, де статеве виховання 14-літнім лобурям читала черниця, яка бачила чоловічі гонади тільки на картинці. Ти розповідаєш про маніяка, який ховався в дівчачому туалеті в піонерському таборі «Ромашка», і твої дівчата-сусідки по палаті чомусь будили тебе, а не вожату, щоб ти пішла з ними в туалет, бо їм самим страшно, і ти здуру пішла, також не розбудивши вожату; маніяк шепотів: та ви просто подивіться… — але ти голосно закричала «вон атсуда на хуй», і він таки пішов. Ваші історії смішні одне одному, і вони чомусь переважно про хуй, конкретику, яку ти, як і та черниця, вже слабо собі уявляєш, і тобі вже здається, що хуй — це щось абстрактне, що він існує тільки в анекдотах, але йому здається по-іншому. Дорогою з ресторану — ти йдеш, махаєш руками і щось розповідаєш — він зупиняє тебе й слиняво цілує в рот. Ти сахаєшся, пояснюєш, що це не входило в твої плани, і швиденько біжиш на метро, відчуваючи водночас післясмак вечері, бридкість від непрошеного поцілунку і вже традиційний жаль за витраченим на ресторан баблом. Бридкість тримається кілька днів.

Усі ці побачення, виставляння себе на продаж, прихований дозвіл вважати себе дозволеною здобиччю, неодмінне споживання білків, жирів, вуглеводів і алкоголю перед незнайомими людьми, плюс думки про те, що призвело до цієї ситуації, заганяють тебе в глибоку депресію.

Раніше ти намагалася приховувати свою ситуацію від колег, аби не чіплялися з розпитуванням чи співчуттям, але тепер тобі однаково, ти кажеш усім усе, і тобі по цимбалах. Як ти вже переконувалася й раніше, твої проблеми цікавлять інших куди менше, ніж тобі здається, колеги співчувають якраз стільки, скільки треба, і ти чи не вперше з вдячністю усвідомлюєш, що справді любиш цих людей, яких не вибирала собі в друзі, але які, наче родина, стають у пригоді за потреби, хочуть вони того чи ні, й ти так само.

За два тижні тебе запрошують у гості друзі — Марк і Тетяна. З Марком ти познайомилася на тому ж веб-сайті шість років тому; ти тоді почала зустрічатися з шотландцем Джеррі, повна конченість якого є темою окремої повісті, а Марк зустрів іншу українку і з нею одружився. З того часу ви товаришуєте. Марк — один із небагатьох твоїх знайомих англійців, і ти хочеш, аби він окреслив перспективи стосунків з Пітером; тим більше що він також фінансист. (Ти лише зараз практично осягаєш, що Лондон — таки справді світовий фінансовий центр.)

Ви з Пітером уже сходили на інтелектуальне французьке кіно, на каву, у тебе закінчився запас філософів, про яких ти що-небудь знаєш, і постає питання, скільки це все ще триватиме.

— Стосунки з англійськими чоловіками починаються так, — пояснює Марк, помішуючи на плиті каррі: в їхньому шлюбі готує він. — Спершу ви дуже-дуже довго зустрічаєтеся. Май на увазі, що він так само закомплексований, як і ти, дуже боїться, що ти його відкинеш, і наважиться зробити перший крок тільки тоді, як буде певен у позитивній відповіді.

— А як він буде певен?

— Він поправить твоє волосся, і якщо ти не відсахнешся, то тоді він знатиме, що рано чи пізно можна буде цілуватися.

— Рано чи пізно?

— Ну, радше пізно, ніж рано. Як правило, це стається так: ви напиваєтеся в пабі і починаєте цілуватися на дивані десь у закутку.

Це звучить як цілком досяжний план. Отже, треба затягти Пітера в паб і напоїти. Ти вже й до того помічала, що він не такий зашуганий після кількох келихів вина. Треба буде також зробити таку зачіску, щоб із неї вибивалися пасма волосся — для поправляння. Здається, що ти полюєш на якогось дикого коня.

— І не спи з ним передчасно, — продовжує Марк. — Бо тоді в англійського хлопа не встигне розвинутися достатній інтерес і це може виявитися тільки на одну ніч. Хіба що тобі це й треба тільки на одну ніч, але тоді не нарікай.

— Пітер запросив мене до себе в гості додому в суботу, — зізнаєшся ти. — Що робити?

— А яке побачення?

— Восьме.

— Восьме… — задумався Марк. — Все одно ще рано. Прийди, повечеряй з ним, можливо, поцілуйся, а після того скажи, щоб викликав тобі таксі, і їдь додому. Тільки не налякай його. Розслабся! Одне з головних правил побачень через Інтернет — завжди пам’ятай, що кавалерів там багато і, якщо не вийде з цим, вийде з іншим. І розслабся, розслабся! Не нервуй — любить-не любить. Задоволення в тому, що не знаєш точно, в самому процесі пошуку, флірту — насолоджуйся цим!

Ти не певна, що Марк розуміє, наскільки відповідальне завдання перед тобою стоїть, але хай собі. Можливо, справді треба розслабитися.

Пітер запросив був тебе повечеряти власноруч приготовленою пастою. І мова не про те, що він її сам зварить і заправить соусом — хоча після колишнього навіть це тобі здавалося вершиною чоловічого героїзму. Ні; Пітер збирався зробити тальятелле, італійську локшину, з борошна, яєць і чого там ще в мене на очах. Як можна після такого вберегти цноту, загадка, але Марк сказав, що треба, значить, треба.

Проте напередодні Пітер пише, що мусить перенести вашу вечерю на інший час.

Ви зустрічаєтеся за кілька днів у приємному кафе в підвалі старої церкви. Він тупиться в стіл.

— Розповідай уже, — кажеш ти, — бо вечір пропаде.

— Пам’ятаєш, ми говорили про правила побачень? — починає Пітер здалеку. Він переказує правила побачень наосліп в Англії, згадує про іншу систему координат у серіалі «Секс і місто», здивувавши тебе своєю з ним обізнаністю, і врешті доходить висновку, що поки двоє людей не дають одне одному обіцянок, то вони вільні робити що завгодно.

Він з кимось був. Вони зустрілися за кілька днів до вашої запланованої вечері, і це було негайне притягання, і він наполегливо її добивався — що для нього дуже нехарактерно, — і це було фантастично, вони запалили місто — ходили по всіх усюдах, намагаючись усе вмістити в кілька днів — адже кілька днів тому вона повернулася додому, в Іран. Вони не давали одне одному жодних обіцянок на майбутнє, але він хоче, аби ти знала про неї, бо це чесно. Він не відчуває між вами сильного фізичного потягу, а для нього це важливо, бо в попередніх його стосунках було мало пристрасті.

Ти кажеш, що дуже цінуєш його чесність, рада, що він пережив такий експіріенс, чи як то? — такий досвід, таку пригоду, і тепер ви можете дружити собі далі.

Чому ти прийшла на перше побачення в таких жахливих штанах, питає він. В штанах, у якійсь шкірянці, замотана в три шарфи, ніби в паранджу. Ти знизуєш плечима: правду переказувати довго. От сьогодні в тебе така гарна зачіска, продовжує він. А чому ти мене не поцілувала в щоку на прощання, а потисла руку? Так офіційно. А ти чого мене не поцілував? — знову знизуєш плечима ти. От сьогодні у тебе гарна зачіска, повторює він. Ти розумієш, що насправді він має на увазі не зачіску, а твої сідниці, обтягнуті новими, по фігурі, джинсами: ти не така вже дура і бачиш, на що він витріщався, коли ти вставала й сідала. Нарешті дивишся, у що він сам вдягнений, — той самий светр із витертим горлом і рукавами, який так запам’ятався Дмитрику.

Решту вечора ви говорите про протестантизм у середньовічній Європі. Побачення з пастою перенесене на наступну суботу.

Ти відраховуєш дні й години до суботи. Щоправда, щось тебе муляє — і ти врешті розумієш що. Ти не сказала останнього слова Зорану, а якщо вже чесність — то чесність. Ти пишеш йому, що він надто нагадує колишнього: такий же високий, навіть імена схожі — Зоран і Доріан. Ти в колишнього закохалася одразу, і це все херово закінчилося, й не хочеться повторювати цей експіріенс. Досвід. Пригоду. Але ти певна, що Зоран знайде собі подругу серця. Зоран дякує за люб’язного листа. Бач який чемний. Була б у тебе двохметрова срака, мабуть, послав би. Ти кажеш, що якось, може, колись потім не проти перетнутися на дружній келишок. Він за. Бач який демократичний.

Напередодні ти їдеш на Ковент-гарден і за 90 фунтів — нечувану для тебе суму — купуєш коротку, але дуже витриману й елегантну сукню. Вона облягає твою схудлу фігуру просто ідеально, окреслюючи груди і стегна; на талії крізь тканину ледь видно проступає пупок. Ти робиш зачіску, з якої вибиваються пасма. Губи фарбуєш яскраво-червоним. Якщо він не відчує фізичного потягу тепер, то проблема точно не в тобі.

Пітер відчиняє двері трохи захеканий: він прибирав. Точніше, збирав речі колишньої і переносив їх в одну кімнату. Його колишня ж ніби виїхала три місяці тому, подумки дивуєшся ти, але тут твій погляд падає на його капці, і ти забуваєш про все інше. Капці зроблені в вигляді величезних овечок, із очима, вухами, ротом і хвостом. Його ноги тонуть у них вище кісточок. «Це я їй купив, а вона не схотіла носити. Не пропадати ж гарним капцям», — пояснює Пітер. Ти категорично не згодна, але мовчиш. Проте по тобі й так усе видно, бо Пітер швидко знімає їх і залишається в шкарпетках.

Ви йдете в підвальну кухню — повна старого лахміття і потрісканих шаф, вона нагадує тобі квартиру-гостинку на проспекті Науки, де ти жила з другом Пашею і котом, а ще у вас постійно тусувалися друзі. Він дістає машинку для розкатування пасти, начисто витирає дерев’яні сходи, які слугують робочою поверхнею, і починає розкочувати на них коржі. Кожен корж він пропускає через машинку, від чого той стає тоншим, і зрештою ця ж машинка розрізає їх на смужки, які ти підтримуєш, беручи також участь у процесі. Різати пасту приємно; ви близько одне до одного, і ти точно знаєш, що він відчув твої парфуми, бо вдихнув і посміхнувся. Все це, як би то сказати по- українськи, мило.

— Не часто робиш пасту на побаченнях, правда? — каже він м’яко.

Розвісивши смужки на тремпелі, почепленому на дверях, Пітер дозволяє тобі допомогти. Тобі випадає нарізати салямі єдиним ножем, що є в домі: колишня забрала решту. Цього ти не можеш не прокоментувати.

— Тобі потрібно більше ножів. Купи собі набір, такий, як у мене.

Пітер слабко захищається:

— Мені й цього ножа достатньо. Він гострий.

— Він зовсім не гострий. Він старий, але з зубчиками, його навіть не можна наточити. У тебе, правда, мабуть, і бруска нема?

Бруска нема.

— Ти не розумієш, Пітере. Гострити ножі — це одне з найбільших задоволень у житті. Ти просто мусиш це робити, аби не збожеволіти, це найдієвіша терапевтична вправа! Береш в одну руку великий тесак, в іншу — брусок, і — вжик! вжик! вжик! — Ти демонструєш недоробленому випускнику Оксфорда, як треба гострити ножі. Але замість того, щоб прозріти, Пітер робить інше: відстрибує до стіни й втискається в неї. Ти дивишся на свої руки: вони порожні, в них лише уявні, несправдішні ніж і брус.

— Ну, зрештою, як ти кажеш, достатньо і цього, — бурчиш ти і намагаєшся не дивитися на сполотнілого Пітера. На хріна було купувати сукню і крутити волосся, аби взяти й зашугати пристойного англійського хлопця з трьома вищими освітами своїми балачками про тесаки? Казав же Марк: не налякай його! А ти що зробила?

Зрештою він робить соус для пасти, ти розкладаєш по тарілках криво нарізану ковбасу, і ви йдете до вітальні. Він хоче одразу дивитися шпигунський серіал 70-х років на старому комп’ютері, сидячи на канапі і споживаючи пасту. Ти висловлюєш бажання поїсти за столом: він явно робить це нечасто. Їсти на канапі, втупившись в екран, — улюблене заняття колишнього; тобі це не надто подобається. Сама по собі паста смачна, але в соусі плавають якісь незрозумілі шматки. Мабуть, те, що він витягав з холодильника зі словами «шкода викидати», таки потрапило не в смітник, а в пасту. Ти вирішуєш про це не думати: тим більше що не відчуваєш голоду.

Ви дивитеся шпигунський серіал, з кожною серією підливаючи вина: в хаті страшенно холодно, навіть холодніше, ніж зазвичай у британських хатах. Як і раніше, ти помічаєш, що після кількох келихів Пітер розслабляється; він починає посміхатися — ти пригадуєш ту першу посмішку, яка тобі так сподобалася, — і підсувається ближче. На третій серії він уже сидить, повернувшись не так до екрану старезного комп’ютера, як до тебе… Йому хочеться, аби тобі сподобався його улюблений з дитинства серіал; він каже, що ти перша дівчина, яку він запросив у гості, відколи виїхала його колишня, і перша після неї, кому він показує цей фільм (вона завжди засинала посередині). І ти з усіх сил намагаєшся стежити за звивистим сюжетом Джона Ле Карре, однак уже пізно, в тебе був складний тиждень на роботі, тобі важко зосередитися, і до того ж він сидить надто близько. Це усвідомлення вражає. Ти ж хотіла його напоїти й поцілувати на канапі, то ось, простягни руку — й бери! Ти раптом розумієш, що сидиш на своїх руках.

Нарешті заплутаний сюжет завершується блискавичним розвінчанням справжнього шпигуна, тобі байдуже, хто це, холодно й хочеться спати. Ти відмовляєшся від ласкавої пропозиції залишитися ночувати і просиш викликати таксі, як і радив Марк. Пітер дуже-дуже делікатно обіймає тебе на прощання і легко, як пір’їнкою, торкається своїми губами твоїх. І це все, що ти від нього насправді хочеш.

Повітря на вулиці здається теплішим, ніж у його хаті. Слава Богу, думаєш ти. Слава Богу, що ти не залишилася. Життя закоротке, щоб змушувати себе цілувати потенційних ідеальних довгострокових партнерів. Такі розумні люди, як ти, можуть такого собі нашифрувати, що просто так, випадково, в таку фігню ув’язатися неможливо. Ти тепер бачиш: насправді його цікавлять тільки твої, чи чиїсь, сідниці. Він так і не зрозумів, хто ти.

Наступні кілька днів у тебе вихідні: ти взяла їх, аби почати пакуватися в хаті, яку ви продаєте з колишнім, але не можеш себе змусити туди поїхати. Натомість вилежуєшся у ванні своїх родичів, які, добрі душі, пустили тебе пожити. Як то часто буває у ванні, в голову починають лізти думки про секс. Ти вже забула, як це робиться. Кілька місяців минуло після розриву, та й до того його було не густо.

Мабуть, колись будеш лежати на смертному одрі і думатимеш: от дура! Самотня, не стара, приваблива, розумна, а місяцями сиділа без сексу — дура, інакше не скажеш! І чого це Зоран так легко погодився більше не бачитися, а потім просто зустрітися на дружні посиденьки? Йому що, байдуже? От козел. От хто, мабуть, без сексу не страждає. Ти уявляєш собі секс із Зораном. Бурхливий, пітний, тваринний секс. Навколо тебе починає закипати вода. Береш телефон і пишеш есемес, запрошуючи на дружній келишок. Зоран, як виявляється, вільний.

Ви зустрічаєтеся в барі в Кемдені. Ти голодна і замовляєш поїсти; розмова заходить про інші побачення. Зоран мав іти на побачення сьогодні, але скасував його вранці: не хотів, каже, марнувати вечір, та й тьолка не горіла ентузіазмом. А тут бачиш, каже він, ти написала. Прикольно! Ти підозрюєш, що він скасував його після твого листа. Ходив він на побачення і вчора, воно протривало аж п’ять хвилин. «Вона постійно мене перебивала, — каже Зоран, люто примружуючи свої чорні очі. — Перебивай мене, якщо ти можеш закінчити мої речення, а якщо ні, то, будь добра, дай мені договорити. Перебила раз, другий, третій, на п’ятий я кинув на стіл гроші і злиняв».

Чи й не скарб.

Тобі приносять сосиски з картоплею. Ти з’їдаєш півсосиски і втрачаєш апетит, попри те що за цілий день з’їла тільки яблуко. Зоран пробує іншу сосиску і проголошує, що більшого гівна в житті не куштував. Зоран хоче змити гівняну сосиску вином, але в пабі воно закінчилося — мабуть, уперше від дня його заснування.

— Поїхали до мене, — починає знову він. — Я не буду до тебе чіплятися. Поїмо чогось нормального, я посаджу тебе на таксі, коли захочеш.

Ти не впевнена, що це мудро. Зрештою, всі поради щодо побачень наосліп сходяться на тому, що до малознайомих чуваків у гості їхати не варто. Зоран бачить твої сумніви.

— Ти боїшся, що я тебе зґвалтую? Мені таким чином секс не потрібен, слава Богу, завжди якось дівчата приходили самі. Ти подумай про інше: моя робота зараз залежить виключно від моєї репутації в Сіті. Я працюю сам на себе. Якщо мене хтось звинуватить у зґвалтуванні — тільки звинуватить! — моїй репутації хана, і я ніколи не зможу відмитися. Так що я ризикую куди більше, ніж ти: тобі будуть співчувати, а мені ніхто руку не подасть, не кажучи вже про прибутковий контракт.

Ця дивна логіка несподівано тебе переконує. Ви кидаєте сосиски і їдете до нього в гості. В нього великий будинок на околиці Лондона, весь пофарбований у жовте. Тут також холодно. Зоран дістає светра, кидає його на увімкнену батарею, і за три хвилини ти вже сидиш у теплій вовні.

Знічев’я ти розповідаєш, як налякала Пітера своїми балачками про ножі. Тобі смішно і трохи соромно, що ти намагалася закохатися в таке сцикло. Звісно, тільки за два дні до того всі газети писали про тітку, яка відрізала хрін своєму чуваку, але, по-перше, за діло, а по-друге, у тебе ж у руках не було жодних ножів!

— Кажеш, любиш гострити ножі? — Зоран витягає з ящика кілька ножів, дуже схожих на твої власні, і точильний брусок. — Тоді займися ділом, поки я зготую піцу. Будеш піцу?

Ти взагалі-то не любиш піцу, але якщо це все, що є в хлопа в морозилці, то чого видрючуватися? Ти погоджуєшся і берешся гострити ножі. Як тобі цього бракувало! Ними вже можна перерубати волосину на льоту, а ти все гостриш і гостриш. Твої руки добре знають ці рухи; у вашому шлюбі всі ножі гострила і цвяхи забивала ти.

Тим часом Зоран дістає борошно, яйця, миску і починає, ніби робить це щодня, місити тісто на піцу. Він куди акуратніший і вправніший з тістом, ніж Пітер. Ти цього зовсім не чекала. Як заворожена, дивишся на його здорові волохаті лапи, що мнуть тісто. «Ці лапи зараз повинні бути в іншому місці», — спадає тобі на думку. Ти здригаєшся від хвилі збудження. Добре, що спеціально вдягла найпотворніший ліфчик, аби ненароком його не трахнути.

За півгодини піца готова. В їдальні стоїть великий стіл із грубих соснових дощок, за який він тебе запрошує сідати.

— Подобається тобі мій стіл? Це я сам зробив, — хвалиться він. Стіл фантастичний на доторк; здається, він підсилює твоє збудження, яке стає просто непристойним.

Нарешті Зоран приносить піцу, ти кусаєш її і вмліваєш. Це найсмачніша піца в твоєму житті. Ти запихаєшся одним шматком, потім іншим, а потім хапаєш Зорана, тягнеш його в ліжко, перепрошуєш за ліфчик і трахаєш майже до втрати свідомості.

— Я — не той, хто тобі треба, ти шукаєш зовсім іншого, — шепоче Зоран, — але це зараз не має значення. Зараз важливо тільки, щоб тобі було добре.

Тобі ще ніколи не було так добре.

Вранці Зоран робить тобі сніданок, і ти зі здивуванням і радістю усвідомлюєш, що страшенно голодна.

— Приходь, коли хочеш, — каже Зоран. — Якщо я вільний, буду тобі радий.

Ти припензльовуєш за два дні. Заходиш, і аромат його лосьйону для гоління, чи його прального порошку, чи його цигарок б’є по твоїй найбільш ерогенній зоні — по носу, — і від цього аж волосся стає дибки на шиї. Ти дивишся на гнучку, мускулисту фігуру Зорана, що з гепардовою грацією пересувається по кухні, готуючи обід, і не можеш повірити своїм очам. Ти хочеш, страшенно хочеш усього, що він має; ти хочеш сидіти за його столом, спати в його ліжку в його футболці, їсти його м’ясо, пити його вино, витиратися його рушником, кусати його вухо, обіймати його талію.

Ти відчуваєш неймовірне щастя, дивлячись на нього, і смієшся без причини. Хоча ні, причина є. Ти тепер знаєш, що один день із Зораном вартий усього життя з Пітером і всіма такими, як він. Ти рада, що жива; ти неймовірно прекрасна.

Він подає на стіл добрячий шмат свинини, картоплю і салат. Салат на третину складається з цибулі. Ти вже забула, коли востаннє бачила цибулю в салаті в цій країні. «Це наш, східноєвропейський принцип, — каже він. — Спершу рубаєш цибулину, а потім думаєш, куди її покласти».

Зоран купив свій будинок трохи не в день піку цін на нерухомість у Британії. Це був вибір його колишньої, яка хотіла дітей. Він не дуже цього прагнув. Але коли любиш когось більше, ніж себе, то що робити, каже він. Купив будинок, незважаючи на ціни, такий, як вона хотіла, і там, де вона хотіла, бо думав тут жити завжди з нею, а тепер сам, за компанію — тільки іпотечний кредит.

А чого ж розійшлися, питаєш ти. Він дає відповідь: їй не подобалося, скільки він курив. Але це трохи не те, що ти чула раніше: раніше було про те, що найголовнішою для неї була робота. Зоран думає і називає ще причини: колір, який він вибрав для вітальні, був занадто жовтим. Вона змушувала його носити костюм і терпіти не могла ходити з ним у паб, хоча тепер ходить щодня. Вона не вкладала грошей у будинок і хотіла купити щось своє, «на майбутнє». Хотіла перевезти свою матір до них жити з Карибських островів. Після втрати роботи вона справилася з психологічною кризою в той спосіб, що трахнула острів Ямайку. Вона три тижні не помічала комод, який він зробив на її прохання. Всі ці причини ніби й мають право на існування, але, поставлені поспіль, вони лунають по-ідіотськи. Вона просто його розлюбила, от і все.

Навіщо люди дають одне одному обіцянки вічно бути разом, питає він? Навіщо жити з кимось? Хіба мати постійний секс, але й секс у шлюбі з роками стає все рідшим. Без дітей він не страждає, на самоті йому не сумно, якщо хочеться компанії — можна зустрітися з друзями, ніхто не пиляє, не дратує, не зраджує. Ти не маєш що на це йому сказати. З точки зору логіки він має рацію. Звісно, коли любиш, логіка поступається іншим міркуванням, але ви обоє добре пам’ятаєте, чим це закінчується.

Ви бачитеся ще кілька разів; він так само тебе годує, слухає, кохає й відпускає на всі чотири боки, без вимог, без прохань, ніби ти йому за це платиш. Без нього ти не можеш позбутися нав’язливих згадок про його запах і доторк. Повертаючись, аж стогнеш від того, як тобі його бракувало. Він в’ївся в твій кістковий мозок.

Невдовзі до нього в гості приїздять батьки — аж на три тижні. «Побачимося після цього, маленька. Я буду дуже зайнятий, — каже він. — Якби я міг, то прийшов би до тебе, але я не зможу — буду зі старими, потім поїду з Лондона, словом, багато різного». Ти розумієш: у нього своє життя, все це було заплановано до твоєї появи, що поробиш. Хоча не можеш точно пояснити, чому він так винувато ховає очі і чухає свого величезного носа. Батьки є батьки, якщо їх рідко бачиш, то треба відпрацювати, кажеш ти. Так, так, каже він і чомусь заперечно хитає головою.

Спершу він шле тобі по кілька повідомлень на день: ми з батьками робили те, ми робили се, мати наводила порядок на кухні, тепер нічого не можу знайти, батько від’єднав якісь дроти на його антикварних колонках і таке інше. Але після Різдва він зникає. Ти даєш йому кілька днів, потім починаєш обережно писати про свої справи, запитувати, як там він. Він, як виявляється, непогано, тільки стомлений, бо Сільвана скрізь його з собою тягає. Коли вже вона поїде назад у Хорватію?

Сільвана? Яка Сільвана?

Тобі така херня не потрібна.

Ти не збираєшся ділити коханця з жодними Сільванами. За кого він тебе має? Та пішов він в пизду. Він, мабуть, по-любому там.

Ти не розумієш, пише він. Давай поговоримо потім.

Я все прекрасно розумію, пишеш ти. На здоров’я, отримуй задоволення, я до тебе питань не маю. Намагайся пам’ятати на майбутнє, що кому брешеш.

Я тобі все розповім при зустрічі, каже він. Я розумію, чому ти вважаєш, що маєш право сердитися, але давай спокійно про це поговоримо, не по Інтернету.

Не турбуйся, пишеш ти. Пиздун.

Як хочеш, пише він.

Ти знову два тижні мовчиш. Настає й минає Новий рік. Це найгірший час року. В цей час із твого життя ідуть мужчини. На Новий рік помер твій батько. Минулого року колишній бухав з друзями три дні — ти погодилася працювати в нічні зміни, щоб мати можливість відсвяткувати разом його день народження, — і не прийшов додому першого січня: не хотів витрачати час на дорогу, коли тобі всього за п’ять годин іти на роботу; того дня ти зрозуміла, що перестала бути найважливішим у його житті. Цей Новий рік ти знову працюєш уночі, бо тобі більше нема де бути. Твоя рука кілька разів тягнеться по телефон, аби привітати Зорана, але ти згадуєш і кладеш телефон назад.

Зрештою ти вирішуєш зробити те ж саме, що зробила після розлучення з колишнім: заходиш на веб-сайт знайомств і знайомишся там із потенційними ідеальними партнерами. Цього разу підходиш по-іншому. Манала ти цих балканських мачо, всіх цих іноземців — іспанців, італійців, французів. Якого трясця тебе тягне на них? Шукаєш місцевого, щоб батьки жили недалеко, щоб було кому приїздити глядіти дітей, щоб говорив англійською щонайбільше з шотландським акцентом.

Спершу тобі трапляється літредактор газети. «Дуже привабливий», — пише він про себе. Ви обмінюєтеся всього двома повідомленнями, він запрошує тебе на побачення майже одразу. Але, почувши акцент, скисає. У нього немає роботи, ти платиш за рахунком (він невеличкий), і розумієш, що він хотів попросити в тебе допомоги у працевлаштуванні, бо ти написала, що працюєш журналістом. Він дуже переоцінив рівень своєї привабливості.

Другий — рекламіст, родом із Мідлендз — батьківщини посередньої англійськості. Розмовляє з простакуватим акцентом, і ти кілька разів ледве стримуєшся, щоб не виправити його граматику. Він приємний хлопець, але ти забуваєш його ім’я одразу ж після прощання.

Третій — програміст, схожий на Вуді Аллена, який писав, що багато заробляє і дуже, дуже розумний. При зустрічі він одразу показує тобі свою платинову картку «Американ Експрес». Не такий він уже й розумний.

Четвертий — стюард на літаку. Він дуже вродливий і досить милий хлопець, але говорити з ним, окрім парашутів, з якими ти ніколи не стрибала, нема про що.

Про п’ятого ти нічого не можеш згадати. На шосте побачення ти не йдеш. Який сенс, якщо перед очима однаково лише Зоран.

Минає ще два тижні. Ти починаєш собі дивуватися. Яка тобі різниця, з ким він спав чи не спав на Новий рік? Він же сказав — побачимося за три тижні, то почекала б собі три тижні. Чому він повинен про все доповідати тьолці, яка приходить скористатися його послугами кухаря і йобаря? Він не хоче шлюбу, не хоче родини, не хоче дітей — а тобі вони навіщо? Тільки здихалася одного геморою, вже хочеш інший? Тобі треба одного — Зорана, а ти собі це заборонила. Дура.

Ти пишеш Зоранові і вибачаєшся за свою передноворічну істерику. Він сміється: знає, що з ним буває непросто. Ти їдеш у гості до Марка і Тетяни, яких давно не бачила, але не можеш розслабитися. О пів на одинадцяту прощаєшся і йдеш, дорогою до метро текстуєш Зорану пропозицію приїхати в гості на годинку. «Хіба що на дружній келишок», — попереджає він. Ти червонієш — добре, що ніхто не бачить, — звичайно, звичайно, дружній.

Сьогодні в його район метро не ходить — зачинено кілька ліній, — але тебе це не зупиняє. Ти їдеш приблизно в той бік, постійно пересідаючи, береш таксі на кінцевій і приїздиш до нього вже після півночі. «Радий, що ти жива, — каже він, відчиняючи двері. — Іди запалюй свічки біля каміна, я що-небудь нам наллю». Свічки — це вже краще, ніж дружній келишок.

— Я на годинку, — уточнюєш ти.

Ви говорите чотири години. Зрештою ти просиш викликати таксі. Він протестує: дурна трата грошей. Тобі дозволено заночувати в гостьовій кімнаті. Або з ним, якщо хочеш. Ти дуже хочеш. Ти кохаєшся з ним відчайдушно, жадібно, ніби він тобі винен за всіх чоловіків у твоєму житті, які пішли чи недолюбили. Він засинає; ти, від величезного полегшення і збудження, яке ще не відпустило, довго лежиш без сну.

Ви прокидаєтеся досить пізно; Зоран варить каву і приносить її в ліжко з газетою. Він смішно коментує статті, щось розповідає про фінансову ситуацію в світі; ти не дуже розбираєшся в фінансових деталях, але відчуваєш, що він говорить про них, аби не говорити про щось інше.

Ти одягаєшся і спускаєшся вниз: час іти.

— Ти мені там щось казала, ніби любиш знати всю правду, — нарешті каже він, не дивлячись на тебе. — Пам’ятаєш, я казав про дружній келишок? Так от тобі чесне пояснення, чому я так сказав. Я знаю, ти дівчина спостережлива і помітила у ванні два рушники.

Ти не розумієш, що він верзе.

— Словом… Та дівчина, що приїздила в гості, — вона в мене закохана, але я з нею не спав. Але зараз…

Ти далі не розумієш, що він говорить і навіщо.

— Словом, у мене є… Я зустрів одну дівчину. Ти сама хотіла знати.

Він іще щось говорить, але ти не чуєш. Ставиш на стіл чашку з кавою, аби не впустити. Коли відпускає серце, перепрошуєш за якісь дурниці — що приїхала, що прийшла в його ліжко, що не здогадалася — ніби він мала дитина і не знав, що робить. Опанований раптовим потягом до чистоти, він миє і без того бездоганну плиту. Ти востаннє вдихаєш його запах і йдеш.

О Зоране, Зоране! Втілення всього чоловічого, невгамовна жага до життя.

О Зоране! Зоране, який ділився всім, що мав, давав тобі все, що ти хотіла, і взамін бажав одного — лишатися собою. Зоране, прекрасне тіло, швидкий розум, гострий язик! Зоране, зоре тьмяна, яку ти розпізнала лиш після вибуху в супернову! Зоране, людино, що страждала, кохала, не хотіла більше ран! Ти плачеш. Ти вдячна вітрові, що несе з екзотичних кафе запах спецій, схожий на нього. Ти співаєш до себе, чого не робила вже багато років, уголос, на подив іншим пасажирам метро, про втрачену любов і надії одного з двох коханців на те, що вона знову спалахне, як вулкан, який вважали згаслим. Про обіцянки принести дощові перлини з пустелі і марні надії на щастя. Зоране-несподіванко, Зоране-подарунку. Зоране, пристрасте, яка буває тільки раз.

Світлана Поваляєва

Атракціон

ніби не бýло ніякої мудрості жодного спокою

ніби й не з тебе веселки балетними кроками

вранці виходили в смог і туман

депресивного міста

так що аж навіть сміття

наче павичів хвіст пломеніло барвисто

ніби не ти усміхалась крізь кухоль

із сонячним пивом закоханій подружці

зважено мов терези аптекарські

з мідними шальками

радила не заморочуватись

сіяла штампами кальками

кожною миттю своєї прозорості

насолоджуючись

нині ж — ніби не ти є цим штормом

і мулом водночас

вітром вітрилом і морем і мертвими рибами

ось твою мудрість осяйну рінню

за ноги волочить

і калатає у водоростях і мотлошить

між чорними глибами

Соня зависла над містом у найвищій точці чортового колеса. Соня вивчила розклад руху чортового колеса, як телеведучий — сценарій програми з усіма цими шапками, розгонами, перебивками й відбивками на рекламу. Внутрішній таймер дисципліновано вмикається в кожній часовій точці переходу до наступної дії. І так само, як звиклий до прямих ефірів телеведучий за дві хвилини до включення може розслаблено допивати розчинну каву і докурювати сигарету в гримерці, Соня дивилася на парк і людей внизу, відпускаючи до задимленого спадню клапті звичних думок. За дві зупинки до найвищої точки чортового колеса вона витягла з кишені сарафану невеличку кульку і стисла її в долоні. Кулька — намистина з чеського скла.

Принаймні це називалося «чеським склом» в колишній радянській республіці УРСР. Намисто з чеського скла вигравало псилоцибіновими веселками на грудях Соніної виховательки в дитсадку, намисто з чеського скла стріляло навсібіч вогнями чистого спектру. Намисто було коштовним і рідкісним — тільки дружина військового кадровика, така, як Соніна вихователька в дитсадку, або така, як директриса найбільшої в УРСР швацької фабрики, де працювала Соніна мама, могли носити такі намиста. Соніна тітка теж мала таке намисто. Чому — невідомо, бо Соніна тітка не мала чоловіка — військового кадровика і не була директоркою фабрики. Вона була телефоністкою і дружиною алкоголіка. Але, можливо, для балансу добра і зла в порожнечі — як-от одні поглинають маргаринові торти, а інші ходять на рибалку чи до солярію — тітка мала багато різних прикрас і дозволяла Соні бавитися ними. Деякі навіть дарувала. Соня дуже сподівалася, що тітка прочитає в її собачому погляді жагу отримати «буси». Соня вбиралася в «буси» і крутилася в них перед тіткою, коли та виливала на кухні душу заклопотаній Соніній мамі. Мама перечіпалася об Соню, Соня однією рукою відтягувала намисто — щоб сяяло, іншою погладжувала зшиту зі старого тюлю бальну спідницю, аби тітка втямила, як одне до одного пасує, тітка розказувала мамі, як її чоловік знову нализався і застряг у чергової хвойди, телефоністки з міської телефонної станції, тітчиної колежанки, мама шаткувала капусту, смажила котлети і дратувалася. Соня перейшла до п’ятого класу і перестала демонструвати своє захоплення «бусами». Кожної наступної чверті доводилося натужно виправляти трійки попередньої, чалапати по понеділках-середах-п’ятницях «на музику», зачіпаючи гітарою в синьому сатиновому чохлі дерева, ліхтарні стовпи і сумки пішоходів, що кришилися кадрами посипаної плівки на пікселі, наче кубики варених овочів у вінегреті; доводилося вчитися гордо мовчати на всі звинувачення класних активістів у нехтуванні «політінформаціями» після уроків. Соня перейшла до сьомого класу і закохалася в учня восьмого класу. На великих перервах у шкільних коридорах кожен його рух вигравав псилоцибіновими веселками і стріляв по Соні вогнями чистого спектру. У перерві між вступними іспитами до університету Соня позбулася цноти і знайшла в собі звичку дивитися під ноги, підбираючи на ходу рештки чужого іміджу — ґудзики, язички від блискавок, заколки, залізні або пластмасові лейбли від сумочок, пряжки, блискітки, що відірвалися від пухових светриків, та штучні камінчики, що відклеїлися від біжутерії. Загублені або викинуті квіти Соня теж підбирала, несла до куща або дерева з дуплом і там залишала, ні про що конкретно не думаючи. Коли з грудневої багнюки на тролейбусній зупинці до Соні мигнув чистий веселковий вогник намистини з чеського скла, Соня глянула в брудне міське небо, побачила, як гайвороння збивається в зграю на пошуки нічлігу, і стягла для намистини рукавичку. Ця історія намистини з чеського скла тепер у такому вигляді лежить у Соніній пам’яті.

В найвищій точці над містом, коли кабінка чортового колеса зупинилася секунд на тридцять — за цей час телеведучий може зробити підводку до сюжету чи представити гостей в студії, — Соня підняла руку до рівня очей і прилаштувала намистину так, щоб останні промені задимленого серпневого спадню опромінили грані чеського скла вогнями чистого спектру. Соня вчилася в намистини випромінювати веселку. Без псилоцибів. Чортове колесо шарпнулося, і Соніна кабінка попливла вниз. У найвищій точці опинилася наступна кабінка, з якої на Соню дивився чоловік.

— Гей! — гукнув чоловік. Його очі зблиснули вилученим зі спектру ультрафіолетом. — Принцесо! Якщо ти не зачекаєш мене внизу, я перелізу до тебе вже! — Чоловік перекинув ногу через борт кабінки.

Соня злякалася.

— Я зачекаю! Не стрибайте! — крикнула вона.

Чоловік усміхнувся — всі вогні чистого спектру протуберанцями вистрелили з білого — і забрав ногу з бортика кабінки. До самої зупинки внизу Соня дивилася то на витоптаний стумою і ще сонними тінями парк, то на штучне паркове озеро з катамаранами й несвіжими лебедями, то на облуплений тир в гущавині парку, то на працівника атракціону «Чортове колесо» в червоному комбінезоні, то на машини, що ковзали асфальтом, наче праски, то на вищерблену цегляну стіну заводу з протилежного боку шосе. Чоловік дивився на Соню. І усміхався. Веселкові вогні стрибали по Соні, як обкурені зайчики. Соня ступила на землю — в грудях наче акваріум з рибками- неонами хлюпнув водою, хитнувся — і, не наважившись порушити обіцянку, озирнулася. Чоловік не дочекався, коли його кабінка замінить попередню, з якої вийшла Соня, і таки вистрибнув за декілька метрів і десятків секунд до зупинки. Працівник атракціону «Чортове колесо» заволав зі свого місця щось брутально-загрозливе. Соня дивилася на статуру чоловіка, ніби наново вирізьблюючи поглядом всі його бездоганно рельєфні м’язи.

— Ну, привіт! — сказав Соні чоловік. Точніше, молодий чоловік.

Соня подивилася вгору — на його лице, глянула вище — на порожню кабінку в піковій точці чортового колеса, на гуашево-чорне верховіття у згаслому небі, потім собі під ноги — на розплющені підошвами ґумки і пивні кришечки.

— Салют. Я — Соня, — сказала Соня.

— Костик, — сказав чоловік.

Можна було б і не говорити, подумала Соня, коли Костик її поцілував. Можна було б взагалі не розмовляти, думала Соня, заварюючи каву на кухні у Костиковій квартирі. Про що ми говоримо? — думала Соня, одягаючись вдруге, після того як Костик впечатав її в стіну поцілунком вже біля вхідних дверей, одну по одній знову здер з неї всі одежини і відніс до ліжка. Коли з білого вогню виходять промені чистого спектру, можна тільки бути. Неможливо про це говорити. Я бачу, думала Соня, повертаючись додому в супроводі м’язистих каштанів і вбраних до вальсу лип, надпиваючи жовтої мадери з кожної ліхтарної плями, я — бачу. А коли я говорю, навіть коли я слухаю, як він говорить, я сліпну. З неба сіялися намистини чеського скла, Соня злітала над нічним містом, і мокрий сарафан обліплював її пещене тіло псилоцибіновими спалахами. Соня зависала над містом, а коли Костик її цілував, з подивом опинялася на балконі його помешкання — поруч зі спортивним велосипедом і відкоркованою пляшкою червоного вина під ногами. Одного разу Соня навіть прокинулася вранці всередині теплого вузла бездоганних м’язів. Вона лизнула один м’яз. Подумала, як можна цей смак назвати, і додумалася тільки до того, що це Костикове плече. Столиця — це місто квіткових моргів, квіткових цвинтарів і квіткових музеїв, подумала Соня, коли Костик подарував їй оберемок довжелезних колючих стебел з глянсовим листям і тугими кров’янисто-бордовими пуп’янками.

— Я люблю тебе, — каже Костик.

Соня засмагає під його ультрафіолетовим поглядом.

— Я тебе теж люблю! — не замислюючись, говорить вона.

Костик обгортає рушником стегна, переступає через бортик ванної, бере зубну щітку, вичавлює на неї пасту, встромляє щітку до рота і шурує нею по кутніх зубах, розглядаючи себе в запітнілому по краях дзеркалі, переводить погляд на Соню в дзеркалі. Спльовує пасту.

— Давай кудись поїдемо зустрічати осінь.

— Я не зможу, ти ж знаєш.

— Да, — каже Костик, — знаю. Те, що ти працюєш на телебаченні, — ще один привід його ненавидіти. Тоді давай покличемо в гості Лісника з Маринкою, Лісник грибочків з Воловця привіз.

— І що буде?

— А що в тобі є, те й буде. — Костик знову встромляє щітку до рота і випинає перед дзеркалом груди, милуючись рельєфом.

— А те, що тут живе, воно як? — запитує Соня.

Костик зиркає на Соню в дзеркалі й знову спльовує пасту.

— А що?

— Раптом я це побачу. І це буде страшно, — каже Соня, малюючи нігтями на Костиковій спині щось, схоже на тибетські склади ХУНҐ і ХРІ.

— А що для тебе страшно? Страшне — це яке?

— Несподіване. Ні на що не схоже. Таке, що людині навіть уявити неможливо.

Костик бурхливо споліскує рот, спльовує воду, раптом рвучко розвертається, хапає Соню в оберемок і, трохи послизнувшись, виносить її з лазнички, заносить до кухні, саджає на стіл. Коли Костик говорить глухо, з майже басовими вібраціями, Соня малює своїми пипками дихання на його торсі.

— Наприклад, щось велетенське, вогненне, з тисячами рук і ніг, трьома кривавими очима, гострющими іклами і діамантовим прутнем, як телеграфний стовп?

— Це я можу уявити, це не страшно, — говорить Соня в Костикове сонячне сплетіння.

«Про що ми говоримо?» — думає Соня.

Костик цілує Соню і виходить з кухні.

— Розслабся! — кричить він з кімнати.

Зазирає до кухні, вже обліплений блакитними джинсами.

— Я тебе люблю, — пропихає голову в білий реглан. — Тобі щось купити?

— Кефір, — каже Соня.

Зісковзує зі столу, волочить за собою помаранчево- червоне, мов розплесканий спадень, парео з китицями. Слухає відлуння затраснутих дверей. Вмикає чайник. Заварює чай. Порпається в залізному пуделочку, перебираючи холодними пальцями чайне листя, і видобуває нарешті намистину з чеського скла. Піднімає її двома пальцями до рівня очей, дивиться проти світла. Вікно кухні видається заклеєним сірою креслярською калькою. Але грані намистини однаково підморгують жовтими, ультрамариновими, рубіновими, бузковими й смарагдовими зблисками. Це не вогні чистого спектру — це кольори звичайної липневої веселки над містом. Так думає Соня.

Траскають вхідні двері. Шурхотять в коридорі супермаркетовий пакет і Костикова вітрівка. Костик заносить шурхіт пакету до кухні, наче фонограму дощу з вулиці.

— Кефір. Яблука. Хліб. Віскі. Сир. Копчений вугор.

Костик викладає на стіл і називає продукти. Утворюється натюрморт. Пакет Костик зминає і викидає в сміття.

— Копчений вугор? — Соня ховає в кулаці намистину з чеського скла.

— Я подумав, тобі по всьому захочеться чогось такого.

— Ти мене залякуєш?

— Копчений вугор — це те, що неможливо уявити?

— Неможливо уявити, після чого може захотітися раптом саме копченого вугра. Хіба непорочна вагітність від грибів, — каже Соня.

«Навіщо він мені це говорить?» — подумала Соня, коли Костик поцілував її і сказав, що поїде на два тижні в гори масажувати лижників і сновбордистів. Я вже дізналася про Костикових клієнтів все, що знає про них він. Про всіх цих народних депутатів і дружин бізнесменів, з яких чорнуху не масажами виминати, а турбонасосом викачувати і срібними кулями вистрелювати, про скалічених спортсменів і танцюристів, депресивних тренерів і пещених модельок, пещених тренерів і депресивних модельок. І що мені з цим робити? Навіщо мені це? А йому? Йому — навіщо пам’ятати, думати і говорити про все це? Ніби зачарована любов скресла і з ополонок вигулькує все більше і більше людей. Він запитує, про що я думаю. Наче боїться, що ми розірвемось, як нитка, якщо на цю нитку не нанизувати слова. Але нитки зазвичай рвуться від постійного тертя. Я бачила те, що живе в хаті. Про це я і думаю. Але не можу добрати слів, аби пояснити це Костику. Натужно думаю, як йому пояснити, про що я думаю, а треба було б просто взяти і розповісти. Коли прийшли гриби, Лісовик теж побачив. І нам з ним не треба було говорити — все було очевидним. «Я думаю, — думає Соня, — що навіть зображення збігалося, хоча це не суттєво: зображення з’являються і зникають, вони просто є, вони тільки відбивають спосіб сприйняття. Ми просто мовчки сиділи і бачили невимовної краси жіночу форму з білою парасолею, розквітлу з чистого спектру, безліч очей, що сяяли живими вогнями, окремі предмети натюрморту в зниклому просторі, усмішку копченого вугра, завихрення спазматичного реготу Маринки і Костика, світло, веселки, безмежний світ, нас всіх у цьому світі — просто як дзеркальні відображення, веселкові сліди і прозорі відбитки спонтанного безмежжя. Якби це побачив Костик, нам не треба було б говорити. Або ми намагалися б описати це одне одному й тоді мали би спільне зусилля розмови, спільне бажання поділитися побаченим і… і що? Він би теж не зміг про це говорити. Ми би просто знали щось одне, спільне. І що? Не знаю що. Чому в ефірці пропав сигнал? Нема фази. Але хоч не було б цих словесних натюрмортів. Клієнти. Остеохондроз. Новий фільм. Нова книга. Як вони набухалися вчора, то капєц, і уяви собі… друзі. Нічні клуби. Пози… давай іще так. Новини. Копчений вугор».

Соня думає, що ось поїде Костик — і вона матиме час усе зрозуміти. Зрозуміти, чому вона мусить два тижні сумувати і навіщо потрібно іноді відпочивати одне від одного. Соня цілі два тижні думає. Костик їй телефонує і запитує, чи вона за ним сумує. Соня відповідає, що так, сумує. «Я за тобою теж скучив. Да». А на вулиці такий мороз, що від одного лише погляду за вікно млоїть і плісне хімічним депресняком. І вибратися з-під цього пресу неможливо навіть за допомогою солярію і правильно дібраних вітамінів. Соня повертається пізно ввечері крізь парк до Костикової квартири. Чорні скелети атракціонів виглядають кресленнями Соніної депресії в розрізі. Раптом все це крижане пекло сурмить, мов смертельно поранений слон. Чортове колесо зрушило з мертвої точки і зі скреготом потягло свої кабінки в антрацитову безодню. Соня кинулася бігти й подих перевела тільки в ліфті. Ліфт засурмив так само, як і чортове колесо, рушив угору, а Соня подумала, що так, мабуть, перегукуються в морському порту вантажні суда і баштові крани, пускаючи кригою одне одному стогони, як чавунні шайби. Соня глянула вгору — перевірити, до якого поверху добрався ліфт, бо її внутрішній таймер сповістив, що ліфт уже мав би зупинитися. Обшивка ліфта розходиться по шву між стелею й одвірком — з цієї шпари витикається синьо-сіра нога в чорно-бордових саднах, невеличка зеленкувато-жовта рука з чорними плямами зірваних нігтів і клапті закривавленого ганчір’я. Соня прокидається і думає, що, якби вона мала регулярний секс, їй би таке не снилося. Вранці Соня помічає, що з підвіконня їй маячить малиновим вогником столітник — успадкована від бабусі хатня рослина. Соня заплакала й погладила квітку. Дякую, сказала Соня рослині й спробувала продовжити плакати, але не вдалося. Нам з Костиком нема про що говорити, думає Соня. А на сексі стосунки довго не тримаються, це знають всі телеглядачі. Соня уявляє, як приносить Костику теплий обід до масажного кабінету, а Костик ввечері править її підводки до сюжетів, відсьорбуючи смородиновий чай. А потім вони разом, як Чіп і Дейл, рятують застряглий під стелею ліфта труп, котрий оживає в них на руках і залишається вдячним на все життя. І тоді в країну приходять народний президент, соціальне щастя, економічне диво і власний державний газопровід. Костик втрачає роботу, бо всі його клієнти одужують, а Соня втрачає роботу, бо всі новини — добрі і тому більше нема про що говорити, все і так ясно.

І після цього всього Соня ходить на роботу. Костик залишається в горах ще на місяць. «От тільки вся ця політична шобла свої перформанси відгуляє, бабло розпацифістить і полягає по масажних кабінетах, як вампіри по трунах, я одразу повернуся! А краще ти кидай роботу і їдь до мене — пересидимо вибори в горах, як справжні патріоти. З кулеметами!» — каже він Соні по телефону. В горах дуже поганий зв’язок. Потім Соня якось так напивається в нічному клубі, що танцює з усіма, хто її запрошує, і регоче до спазмів, потім виснажливо цілується з кимось в гардеробі, потім вештається хатою і виловлює з осяйного прозорого похмілля думки про самопожертву і вселенську любов до кожної живої істоти, потім пише Костику есемеси «люблю тебе!» і «скучаю!», отримує на них дзеркальні відповіді й відчуває грипозний температурний шторм у скронях. Потім померла Соніна кішка. Соня віднесла кішку на цвинтар. Там, на сміттєзвалищі, біля свіжих могил, ще не запакованих запакованими в труни трупами, розкладався пес. Точніше, пес на морозі розкладатися припинив — до першої відлиги. «Влітку пси помирають від кліщів», — подумала Соня і уявила собі літо. Викупану в сонці й веселках зелень. Кліщі, котрі цього пса вбили, мабуть, іще живі. Скільки з них померло б від інтоксикації, перш ніж вибратися назовні? Може, вони й не збиралися вибиратися ні на яке «зовні» — просто відчували, що з їхнім світом сталося щось непоправне: світ вмирає і забирає з собою його мешканців. Засніжені кущі, засніжене сміття і засніжені могили промовили Соніним голосом: світ замерзає разом зі своїми мешканцями і помирає. Але декому вдається прогризтися до наступного світу.

А потім настає весна, Соня і Костик блукають відталим бузково містом, не знаходячи ані вільних лавочок у парках і скверах, ані вільних столиків у кав’ярнях, ані вільних гойдалок на атракціонах — всі місця під сонцем зайняті.

— Невже нам нема про що поговорити? — запитує Костик Соню.

— Весна, — каже Соня. — Давай говорити про весну. Дивись на бруньки! Мабуть, завтра вранці вже буде листя.

— Он сидить кішка. Ось сидить баба і продає насіння, — заводиться Костик. — Ми так і будемо констатувати все, що нас оточує?

— Можна переживати все, що нас оточує. Але навіщо тоді говорити?

— Слухай, ну можна ж просто поговорити, нормально, без напрягів, навіть не на якісь філософські теми, а про дитинство, наприклад, про життя, про те, як ми жили до того, як зустрілися, про знайомих наприклад. Є ж якісь історії.

— Сенс?

— Що сенс? Сенс такий: мої знайомі — це частина мого світу, мого життя, мого побуту. Якщо тобі нудно про них говорити, значить, тобі нудно зі мною.

— Мені не нудно. Просто я не знаю, що сказати. Твої знайомі — це просто люди. Ти сам обираєш, кого зробити частиною свого світу, а кого — ні, правильно? Є дія. Я її переживаю, коли дію. Коли я дію, я і є дією, немає окремо мене і окремо дії. Коли ми займаємось сексом, я не думаю в цей час, що ось є я, є ти і є секс, яким я займаюся з тобою, а ти зі мною.

— І тобі байдуже, говорю я тобі щось в цей час чи просто мовчки трахаю, да?

— Стоп! Це мої слова! Це я все маю говорити! Я мушу тобі сказати, що нам нема про що говорити, а коли ми познайомилися — було про що. Але… фішка в тому, що ми тоді навіть не чули своїх слів, ми не говорили про щось — ми були розмовою, але не мали мети щось з’ясувати чи підтримувати стосунки. Ми були переживанням, яке неможливо описати словами. Самодостатньою дією. Розумієш?

— Ні, не розумію. Мені здавалося, тобі зі мною цікаво. І я уважно слухав тебе, тому що хотів щось про тебе дізнатися. А зараз виходить так, ніби нічого спільного у нас з тобою, крім сексу, немає, — це ти сказала. А ти знаєш, дорога принцесо, що це значить? Це значить, кицю, що нам з тобою нє жить і нє дєлать дєтєй, в заапарк нє хадіть і нє єсть бєляшей! — Костик нависає над Сонею посеред вулиці, затуляючи собою кварцево-бліде призахідне сонце, дивиться Соні в очі своїми блакитно-сірими, кольору похмурого моря очима, а його обличчя виглядає, як сотні будь-яких чоловічих облич у громадському транспорті, — просто зображення. Соня напружується, щоби не забути, хто він узагалі такий, цей чоловік.

— О’кай! Терпіти не можу зоопарк і біляші! І дітей теж, до речі! Ненавиджу дітей, зоопарк і біляші! Підозрюю, вони якось навіть пов’язані між собою! Тепер ми, як нормальні люди, розмовляємо?! Ось! Ти тепер дізнався про мене, що я ненавиджу біляші з дітей в зоопарку! Що про себе розкажеш? Чий остеохондроз тобі більше подобається — жіночий чи чоловічий? А правда ж, депутати — такі уроди, що після них треба тиждень вроки яйцем викачувати? А ти яких тьолок любиш — бландінок чи брюнеток? З цицьками чи з ногами? Чи з дупами? — Соня чує себе звідкілясь з-за рогу будинку, крізь шум машин, Соня чує, як вона перекрикує всі машини, і відчуває, як її тіло змиває слізьми аж до самої станції метро, мов пластикову пляшку — потоками зливи.

У Соні безсоння. Вона думає: «Яка я? Хто я? Що таке “я”? Де воно в мені? “Воно в мені”. Кошмар. Я красива? Красива — це яка? З чийого погляду красива?» Соня розглядає себе в дзеркалі: «Ні, я не гарна, — думає вона. — Я — неоковирна якась. Як дура виглядаю. Чому я спочатку щось люблю, а потім не люблю або спочатку мені щось не подобається, а потім подобається? З якого початку?» Соня зовсім випадково зауважує, що в болоті цієї маячні немає дна, що кольори світу стерлися і подрібнилися на ледь забарвлені зовні предмети. І продовжують дрібнитися. Соня з жахом усвідомлює, що це триватиме вічно, якщо сама вона, Соня, не припинить це. Намистина. Згадавши, Соня істерично серед ночі шукає намистину по всіх кишенях і пуделках. Соня тепер постійно «з жахом усвідомлює», «істерично шукає», «загадково усміхається», «замислено п’є каву», «знуджено чекає», «болісно намагається уявити», «виснажливо цілується». Біда чорна. Так і кажуть — «біда чорна», бо, коли ти сліпнеш, стає чорно. Тільки морок. «Я не буду домовлятися з Костиком, — думає Соня. — Не стану йому дзвонити. Можна подумати, що ми…» А можна не думати?! «Я просто завтра піду до нього, — вирішує Соня. — Просто піду, і все. Я вдягну сарафан, в якому я була, коли ми познайомилися, знайду в підземному переході квіти, покинуті квіти, принесу йому і скажу, що ось, не можна викидати квіти, навіть якщо вони зів’яли і втратили кольори, не можна просто брати і кидати їх під ноги перехожим просто посеред вулиці чи в темному підземному переході. Їх треба поставити у воду, дати їм сонця перед смертю. Сонця, і води, і спокійної смерті, розумієш? І він мене поцілує так, що я стану веселкою».

Cоня біжить. Соня летить. З плечей жінки попереду зісковзує строкатий шифоновий шалик і падає на хідник, наче пелюстка якоїсь небесної квітки. Жінка цього не помічає. Соня підхоплює шалик і наздоганяє жінку. «Ось, ви загубили», — каже Соня жінці, усміхається і біжить до підземного переходу. Соня зараз перевела б сліпу бабусю через дорогу, взяла б на руки і заспокоїла немовля, що кричить у синьому возику, заспокоїла би маму, що кричить на немовля, Соня зараз змастила би бомжу виразки й нагодувала б усіх міських псів, голубів, котів і пацюків, випустила б на волю водія тролейбусу — пити живе розливне пиво — і сама повела б тролейбус! Соня збігає до прохолодного підземного переходу і притуляється голою спиною до кахляної стіни. Соня спостерігає за тіткою, котра безуспішно намагається продати квіти. Тітка зморена, квіти зморені, поодинокі люди швидко проминають підземний перехід. Щойно Соня вирішує купити у тітки найзів’яліший букет і лізе до сумочки по гроші, тітка зітхає, кидає букети під стіну і йде геть. Їй треба ще встигнути на електричку. Соня підбігає і навпочіпки присідає над конаючими букетами. Бере їх на руки. Тітка обертається. «Гей, а гроші?! — кричить тітка. — Що ж ти не заплатила, а щоб тебе розірвало, куррва!» Соня, з помираючими кольорами в оберемку, втікає, наче злодюжка. Соня пробігає повз чортове колесо. Летить парком. Парк летить. Наче веселкова бульбашка з діафільмами — з катамаранами, поплавками розкришеної булки і несвіжими лебедями у ставку, з великими деревами не першої зелені, з обшарпаним тиром, засіяними сонячним і соняшниковим лушпинням тінистими алеями, поламаними лавочками, перекинутими смітниками, з компанією бухих гопів, з блатняком під гітару, з голубами, горобцями і жінкою в синіх розмазаних тінях і червоних босоніжках. Кульовою блискавицею парк підлітає до дверей під’їзду панельної малосімейки, чавунним ядром ввалюється в будинок, приймає форму Соні й відсапується. Соня, задихаючись до кров’янистого присмаку під язиком, притискаючи до волаючої від болю печінки квітковий віник, біжить запльованими сходами. Оббиті дерматином двері Костикової квартири прихилені. Соня, не спиняючись, влітає всередину й з розгону втеліщується в голу мокру тілисту блонду.

Соня і блонда закричали і відскочили одна від одної водночас. Блонда притисла до грудей білий махровий рушник. Соня притисла до грудей обдертий квітковий віник. На порозі лазнички виник голий Костик.

Півторасекундна відбивка між сюжетами.

Мить усі троє витріщаються одне на одного. Блонда кидається до спальні — капці й кеди випорскують з-під неї, мов горобці. Соня чомусь кидається в бік лазнички, ковзається, вгатившись ліктем у стіну, й вискакує на кухню. Мабуть, за звичним імпульсом, тому що, виходячи з цієї лазнички раніше, Соня завжди завертала до кухні. Кухня вкривається сіткою павутинних веселкових тріщинок, мовби Соня розбила собою скляний простір. «Нащо я сюди прийшла?! — думає Соня. — Двері не тут. Це кухня. Я не хочу йти повз цих… повз них… не хочу повз них проходити знову». «Я вийду у вікно», — натхненно думає Соня, підбігаючи до вікна. На підвіконні сидить жінка під білою парасолею. Невимовної краси вогненна веселка чистого спектру. Строкате віяло незліченних рук з кинджалами, дзеркалами, барабанчиками дамару, гаками, ласо, луками і стрілами мигтить Соні в очах, безліч триоких ультрамаринових, жовтих, смарагдових, рубінових, білих облич з вищиреними іклами, сонми очей, мов павичів хвіст діамантово ограненого простору, спалахи шовку, квіти, черепи й коштовності… «Хто ти?» — думає Соня і одразу ж чує: «Захисниця». «То захисти мене! — розпачливо кричить Соня. — Пошинкуй їх на квашену капусту, вбий їх!» «Я тебе вже захистила, — чує Соня. — Ти вийдеш крізь двері і житимеш».

Захисники — не знаряддя помсти. У тебе немає вибору, бо ти — це те, що спонтанно відбувається. Вибирає завжди «я» — між огидою і бажанням, приязню і неприязню, коханням і ненавистю. Якщо немає «я» — немає і вибору, бо нема кому йти за емоціями і вибирати. Все просто відбувається. Ти — це я.

Соні здається, що цей псилоцибіново барвистий вибух стався між вдихом і видихом — просто в сонячному сплетінні між ребрами, наче тіло виплеснулося з себе крижаною, аж білою водою і тріпотливими рибками- неонами, заляпавши увесь світ червоним і синім, зеленим і жовтим, помаранчевим і фіолетовим. Прозорість і світло світу без оцінок і суджень. Соня отямлюється біля прочинених вхідних дверей і пригадує, що кілька разів двері в цій хаті лишалися ось так прихиленими, коли Костик з вулиці заносив її, Соню, на руках одразу до ліжка й ніхто не йшов ці двері зачиняти, про них взагалі ніхто не згадував. Хіба що Соня, коли вже збиралася. «Дивись, — говорила вона Костику, — а двері весь цей час були відкриті».

«Соня…» — чує Соня за спиною. Помічає розхристаний напівмертвий букет у своїй руці. Затраскує за собою двері. «Без оціночних суджень світ сягне ідеалу редакційної політики, — думає Соня, — але вся журналістика на цьому й закінчиться». Соня спускається сходами, і квітки одна по одній вислизають з букета, падають на бетонні сходини, востаннє спалахують у сонячних променях, що пробилися крізь каламутні вікна сходових кліток, і згасають. З квартири виходить бабуся з песиком. «Не смітіть», — каже бабуся Соні. «От, я працюю на телебаченні, — думає Соня, — а навіть бабуся, котра увесь час дивиться телевізор, мене не впізнає, і песик, який дивиться телевізор разом з бабусею, мене теж не впізнає. Я не знаю, хто я, ніхто не знає, хто я, і це нормально, нічого страшного, але, виявляється, що якщо нема “я”, то й нема кого любити»?

Перемотка відео.

Всі пікселі складаються в кадри, всі кадри вкладаються в пазли монтажних планів. Парк навспак розгортається довкола Соні, алеї вимотуються з-під ніг. Соня проминає бухих гопів з гітарою. У ставку впереміш з катамаранами приречено плавають несвіжі лебеді. Катамаран з трьома п’яними жіночками очікувано перекидається. П’яні жіночки репетують і хапаються за лебедів. Лебеді дивом рятуються, видряпуються слизькими схилами з води і блюють булочною масою. П’яні жіночки лізуть слизькими схилами вгору услід за лебедями, гикають, регочуть, співають і матюкаються. Соня звертає до бічної алеї і прямує до облупленої халабуди тиру. «Не йди туди!» — наказує собі Соня. Припершись голим плечем до одвірка тиру, курить лисий мужик. На ньому біла білизняна майка, чорні спортивні штани і шльопки на босу ногу. Він весь у татуюваннях, як трансформаторна будка у графіті. Соня зупиняється перед мужиком.

— Тобі чого, лялю? — цідить мужик.

— Я стріляти хочу! — відказує Соня.

— Ну, йди, постріляй, — з відтяжкою вимовляє мужик, бичкує до дверей сигарету і відступає вбік, пропускаючи Соню.

Соня заходить у порохняву темряву, хапає з ляди найближчу рушницю і починає шмаляти поперед себе. Бах! Ненавиджу! Білочка! Здохни, суко! Бах! Зайчик! На тобі! Бах! Здохни, сука зайчик! Бах! Здохни, сука ведмедик! Бах! Білочки-зайчики-ведмедики перевертаються догори дриґом і гинуть, як мирне населення В’єтнаму. Вистрілявши набої і пальнувши вхолосту, Соня кидає рушницю на ляду і хапає іншу, заряджену. Пожмакані пивні банки з бляшаними зойками гинуть одна за одною, як новобранці під Сталінградом. Після останнього — холостого — пострілу Соня видихає залишки повітря і дістає з сумочки гаманець.

— Двадцять гривень, — каже мужик. — Всіх звіряток моїх завалила! Попустило?

— Ні, — відповідає Соня і кладе на ляду гроші.

— Ти виграла приз. Ось. — Мужик лізе під ляду і простягає Соні пакетик. — Твій Спайдермен.

— Дякую.

Соня бере Спайдермена і виходить надвір. Компанія гопів, повз яку Соня проходила вже двічі, розташувалася на лавочці навпроти тиру. З гітарою і повними пляшками пива. Пацани і їхні тьолки. Кремезний чорнявий тип з масним опіатним блиском в очах рушає навперейми, решта суне услід за ним, насувається, звужуючи простір довкола Соні своїми поглядами і дрібними рухами.

— Драстуй, красавіца! — либиться чорнявий. — Стріляєш? Дозволиш і нам пару пістонів засадити? В білочку!

Соня дивиться на них. «Я вас всіх зараз перестріляю, — думає вона і відчуває, як за її спиною вітряком розкручується біла парасоля незліченних рук, і кожною долонею Соня стискає держак пломеніючого ножа, залізного гака, барабанчика дамару, руків’я меча, кинджала, мотузку ласо. — Ох, як я вас пошинкую зараз — на фарш для бездомних песиків і лебедів!

Чорнявий раптом спиняється перед Сонею — погляд прояснюється, немовби він побачив свою дворічну племінницю або цуцика стафордширського тер’єра посеред зеленої галявинки.

— Ой, слиш! А ти тьолка з телевізора. Ти новини ведеш на цьому… на каналі. Це ж ти?

— Не знаю, може, і я.

— Точно! Тебе Соня звати! А мене Антон! А мою дєвушку — Анжела.

Чорноока засмагла Анжела сіпає кутиком фіолетово-рожевих губів і затягується сигаретою, втупившись у Соню.

— А отетот здоровий довбойоб — це Грізлі-Душілі, і ще Дьоня його тоже зовуть, це Лисий, це Сєрьога Кумар, Юлька, Лєнка і Гєра Гєрич…

Друзі Антона якось зніяковіло прядуть навсібіч ковзкими поглядами, спльовують крізь зуби після кожної затяжки, баришні обережно кінчиками наманікюрених пальців торкають перепалене волосся, ніби поправляючи зачіски, силувано усміхаються, коли їх представляє Антон. Ніхто з них не виказує ані найменшого бажання знайомитися з Сонею. Антон, мабуть, під амфіком, думає Соня. Закинувся пару годин тому і тепер саме переживає бурхливу стадію зацікавленості довколишнім світом і нагальної потреби дружити, любити й говорити.

— А чьо ти така смурна? Пацанчік абідєл, да? Ми тебе випасли, коли ти мелася вся на подриві, шо ого! Чьо він, сука, тьолочьку привів, да? Да? Так ми його зараз децл палєчім для профілактики?

— Та ні, що ви! Не треба! Він же ні в чому не винен.

— І сучку тоже можемо подрехтувать…

— Ні-ні, вона теж ні в чому не винна…

— Значить, ти винна?

Друзі Антона повертаються до своїх розмов, потроху відсуваючись на задній план, вивільняючи панораму. Біля Соні залишаються тільки Антон з Анжелою.

— Нам не було, про що говорити з ним. Він був вільний від мене і почувався самотнім, — белькоче Соня, почуваючись дурепою з райцентру на кастингу телеведучих.

— От йо, ти ж в тєліку робиш, а прямо як малінька! — вигукує Антон. — Много свободи нікому не треба, ні тьолкам, ні мужикам, ні народу! От дали народу свободу, і шо він зробив?! Він її просрав! От якби моя Анжелка устроїла мені свободу, я б їй знаїш шо, я б таку їй, сука, тоже таку свободу би устроїв, шоб вона без мого разрешенія боялася дажи мамі подзвонити! Нє, ну ясно, шо в мене свої там розклади, в неї якісь свої, шо там у тьолок, я не знаю, — він по- хазяйськи обіймає Анжелу за шию, — но якшо я, к приміру, прийду вночі бухий і в чужій помаді, то моя Анжелка мені очі видряпає і правильно зробить! І тут я нічо їй не пред’явлю, бо вона, значить, волнуєцця, і переживає, і ревнує мене, і я должен тіко мовчать і каяцця!

Анжела, як гуска, вивертає з-під пахви Антона голову і всіма шарами густого макіяжу усміхається цьому своєму мущині.

— А якщо Анжелка почне комусь аванси роздавать, то завалю одразу!

— На, сьорбни пива! — пропонує Соні Анжела, терпляче позираючи на фонтануючого натхненням Антона мудро-материнським, хтиво- жіночим і водночас довірливо-дитячим поглядом.

Соня дякує і відсьорбує запропоноване пиво.

— Піди й видряпай спочатку очі його шалаві, потім скажи йому, шо він гандон, а потім хлопни дверями і йди до нас. Він за тобою побіжить, побачить тебе з пацанами, ну, з нами, бля, заревнує! Якщо почне нариватися, то ми не сильно його відпиздимо, не бійся, для профілактики і спецефекту, як в кіно. І ти його пожалієш, позволиш йому себе поцілувати і тіпа пробачиш, але тіпа, не до кінця. І всьо! І хепіенд! І про свободи оці навіть думати забудь!

— Дякую тобі за це, але я так не можу. В мене емоції, знаєш, як качєлі — вжжииих-вжжиииих, від істерії до ейфорії, ну, в сенсі, то добре так, шо капєц, то депресуха така, що хоч в петлю, а потім — бац — і все по фігу, і я вже не знаю, чи він мені потрібен… — Соня повертає Анжелі пиво.

— Отето цирк! А з тобою, значить, поговорити можна як з людиною! Ніколи не думав, що з тьолкою з телевізора можна так просто поговорити. Я думав, вони всі сучки намахані, а ти даже нормальна!

Розливається баритоном вогкий грім, і зрушує злива. Простір осипається мокрими пікселями. Біла Соніна парасоля не захищає від води, але навіщо від зливи захищати? «Я зараз дожену», — каже Антон своїй Анжелі, підштовхуючи її під крутий зад до друзів, котрі квапливо хапають свої пляшки і запаковуються до тиру, ховаючись від дощу. Соня крізь вії дивиться, як зблискують дощові краплі — наче намистини з чеського скла. Аж поки затоплений вогнистою веселкою світ не проступає із сяйва, що повільно тане, своїми звичними, лише трохи чистішими й чіткішими контурами.

— Ти, карочє, давай, не кисни, Соню! — усміхається Антон і простягає Соні долоню.

Дощові струмені прозорими зміями обплітають Антонове лице, його волячу шию. Футболка темніє і поволі прилипає до накачаних м’язів, проявляючи на Антонових грудях кадри фотоплівки усього цього дня.

— Чого ти хочеш від своєї жінки? — раптом запитує Соня, потискаючи Антонову руку.

— Її присутність має розкривати мене, як небесний вогонь над прірвою, не патраючи мене, а роздмухуючи в мені божество! — проголошує Антон, і його очі сяють жаринами пляжної ватри.

«Гопи так не висловлюються», — думає Соня і прокидається.

Чортове колесо шарпнулося, і Соніна кабінка попливла вниз. У найвищій точці опинилася наступна кабінка, з якої на Соню чорними очима, не кліпаючи, дивиться дівчинка. Морозиво скрапує на рожевий сарафанчик дівчинки майже хвилину (короткий новинний сюжет або повноцінний синхрон експерта). Майже у всіх кабінках сидять батьки з малими дітьми або парочки. Соня разом з вечірнім сонцем занурюється в деталі міської панорами, доки дерева не заступають ніжне фламінгове світло, а хідники не відригують ніжну бузкову сутінь, поплямовану машинами й людьми.

Соня зійшла на землю, глянула, як чортове колесо одноманітно пересуває до найвищої точки порції людей, поклала до рота намистину з чеського скла і пішла геть. «За кілька хвилин можна прожити життя», — думала Соня. За хвилину може наснитися кілька повноцінних сюжетних снів. За хвилину можна прокрутити ролик про еволюцію розвитку людства. За хвилину може померти мільйон людей і безліч різноманітних істот. За хвилину може з’явитись і зникнути життя.

На сходах підземного переходу хтось торкнув Соню за лікоть. Соня озирнулася. Молодий чоловік з бездоганно розвиненими м’язами усміхався Соні, його очі сяяли вилученим зі спектру ультрафіолетом.

— Дєвушка! Можна с вамі познакоміцца?

Соня хутко сплюнула в кулак намистину, але не наважилася покласти її в кишеню. «Вирішить, що я запихаю до кишені вижувану ґумку», — подумала Соня і ніяково завмерла. Почулася дерев’яною лялькою, котра зараз брякне щось непересічне. «Але таке, щоб цей красень зрозумів, що… якщо я хочу з ним хай навіть просто зараз потриндіти й випити пива, то щоб зрозумів, що я, типу, такий свій пацан, — подумала Соня, — а якщо хочу, щоб він пішов геть, то таке, щоб не образити… а якщо я хочу його трахнути, розчленувати і з’їсти, то щоб не думав, ніби я така доступна… а якщо я хочу… а чого я взагалі хочу?»

І раптом у Соніному сонячному сплетінні розпустилася вогненна квітка кольорів чистого спектру. Квітка Милосердя.

— Вибачте! — Соня примружилась, щоб розгледіти абрис довершеної статури крізь барвисте живе сяйво. — Вибачте, я… я поспішаю.

Соня тицьнула в долоню чоловікові намистину з чеського скла, збігла сходинками підземного переходу, обернулася і сказала ще:

— Щасти вам! Хай Вам По-справжньому Завжди Щастить!

Тарас Прохасько

Есеї

Фелікс

Мені було кілька років, коли померла бабця. Тому пам’ятаю небагато сказаних нею речей. Однак всі вони, виявилося, мали одну здатність. З часом, з віком, з досвідом кожна з її сентенцій набувала щораз вагомішого значення. Якось ми розглядали один з ретельних підручників анатомії. Тоді бабця сказала, що такої людини, як у анатомічному атласі, насправді нема. Це така ж абстракція, як і поняття норми.

Все моє подальше життя поширювало і поглиблювало розуміння цього зауваження. Воно вийшло далеко за межі підручника нормальної анатомії чи патологічної фізіології. Воно ілюструвалося історією звичаїв і стилістикою різних авторів, незабутніми обличчями й забутими словами. Я переконався, що найбільше неповторності можна віднайти і відчути в тому, що здається подібним і незмінним: у порах року, у стадіях дня, в кольорі трави, в прозорості води, у камінцях на річковому березі, в найулюбленіших анатомічних деталях… Що вже казати про різні дивноти різних людей, коли кожну особу можна вважати ймовірною точкою, через яку проведена вісь норми. Інша справа, що всім цим точкам потрібно співіснувати у спільному хаосі власних осей.

Співіснувати з Феліксом було дуже легко. Він показував мені своє місто. Водив вуличками, садами, берегами річок і каналів. Він умів розуміти те, що я ледве міг пояснити його мовою, і говорив своєю мовою так, щоб усе зрозумів я. Ми купалися у велетенському холодному озері, снідали старими сирами, вечеряли молодими винами. Він курив мої сигарети, я їздив на його «ровері» і ночував у його майстерні з полірованою бетонною підлогою. Нормально. Правдоподібно, я би вже міг його попри це все забути, якби не одна дивнота.

Кожного дня Фелікс зникав кудись на дві години, а весь простір його майстерні був заповнений тисячами рисунків і фотографій, на яких було зображене одне й те саме дерево. Мені потрібно було не спати кілька годин, вдивляючись у графіку, щоб усвідомити, що тут немає двох однакових рисунків, двох ідентичних фотографій. Згодом виявилося, що впродовж п’ятнадцяти років — день у день — Фелікс малює і фотографує своє улюблене й уже рідне дерево на березі озера. «Чи це нормально?» — думав я, одночасно думаючи про свободу приреченості, приреченість на свободу, безконечну непорушність мінливості, про неповторність незмінного і схеми неіснуючих тіл в атласі нормальної анатомії.

Крутять жорна…

Тоді я ще не знав, наскільки серйозним є підґрунтя веселої пісеньки, яку дідо співав під час шаткування капусти. Мені було три роки, і співанка здавалася просто вдалим супроводом до ритмічного руху шатківниці. Пише сталін до гітлєра, мелють жорна як холєра, гітлєр єму відписує, що всі жорна конфіскує. А тоді — улюблений приспів, від якого легше стає рукам, що шаткують капусту на зволоженій її соком шатківниці: крутять жорна вправо-вліво, бо їсти ся хотіло, б’ють шаблями вправо-вліво, щоб серце не боліло…

Шатківниця працювала, як ті легендарні жорна і шаблі водночас. Основна зимова їжа перемішувалася з тим, що потрібно було серцю. Ми їхали санами ще далі в гори, до чоловіка, який позичав шатківницю. Дорогою назад заїжджали до примітивної каменоломні й вирубували чорний цупкий кусень підземної стіни, завжди змоченої плівкою підземних вод. Камінь був потрібний для того, щоб після всього притиснути капусту у бочці. Так, аби солоний сік завжди накривав спеціальні дощечки (середні — прямі, бічні — коротші, але прямі, крайні — півкруглі, припасовані до форми дерев’яної бочки). Інакше капуста сохне і вивітрюється.

В місті вже було інакше. Замість бочки посічені головки накладалися у великий емальований баняк. У магазині його називали виваркою. І каміння було річковим. Фасолеподібним і шорстким. З його пор запах і смак капустяного соку не вивітрювався впродовж цілого літа. Тато зробив свою шатківницю. Точнісінько таку, яка була колись у його діда. Вона нагадує лавку. Шаткуючи, сидиш на одному видовженому її краї, притискаючи собою дубову дошку. Другий бік треба на щось сперти. А під ножі підставляється миска. Ножі гострі і припасовані так, що капуста січеться довгими тоненькими нитками. Двадцять осеней повторювалося одне і те ж. Я був підмайстром. Чистив радянську напівгнилу капусту. Мив її, четвертував голови, вирізаючи двома рухами чвертки качана. Роблення квашеної капусти належало до татових привілеїв. Через двадцять років він передав його мені. Разом зі своїм рецептом, від якого я не відступаюся, незважаючи на всілякі постмодерні рекомендації. Тільки капуста, багато моркви, сіль і кмин. На два дні кухня стає дивовижною фабрикою. Якимось таким місцем чоловічого єднання, яке важко пережити в інакший спосіб. Важка робота, радість напруження, особливі розмови, щоб серце не боліло. Малі діти стали моїми підмайстрами. Спеціальна миска — мірка, доза нашаткованого. Щоб не терпли крижі — її на підлогу, перед нею — на коліна. Один кулак солі старшого. Перемішати і потиснути. Дві відкриті мої долоні тертої на найгрубішій терці моркви. Перемішати. Один кулак кмину молодшого. Перемішати. З миски перекласти в баняк і щільно притиснути кулаками. І далі. Наступна доза. Добре це чи зле, але за десять років руки дітей страшенно змінилися. Тепер їм доводиться вдаватися до чуття, аби наша квашена капуста була виваженою. А кисне вона, як і колись, — три дні в теплому приміщенні. Держаком макогона й далі треба робити діри, щоб виходили гейзери газів. Врешті — на балкон, де холодно. Зима знову буде безпечною. Їжа є. З цибулею та олією, до печеної картоплі, до вареної фасолі, до голого капусняка, до різдвяних пирогів, до кров’янки, до всього, що знайдеться. І для серця. Пишна вечеря для друзів. Кілька слоїків як подарунки…

Цікаво, що, роблячи квашену капусту, ми завжди чули кухонне дротове радіо. І я не пам’ятаю, щоб від 1978-го до 2008-го воно говорило щось інакшого. Може, були якісь особливі повідомлення, але вони, в кожному разі, ніяк не вплинули ні на визначений ритм шатківниці, ні на святкову атмосферу роботи, ні на незмінний смак квашеної капусти.

А щодо пісеньки, то ні Гітлер, ні Сталін так і не добилися того, щоб жорна собі мололи. Інша справа, що серце поболює, а шаблі нема. Хіба що шатківниця.

* * *

Це можна порівняти хіба з більярдом. Чисельні траєкторії, поштовхи і доторки, від яких змінюються напрями. Легесенькі контакти, довгі або короткі потужні удари у сам центр кулі. Накопичення нерозв’язних хащів біля якоїсь із луз. Потім не ті кути, взаємозаперечні лінії, врешті кулепад, коли одна за одною.

Важливою є конфігурація. Співвідношення положень і можливостей. Погляд з неба, який порушується поштовхом кия. Карта сузір’я, пронизана незапланованими кометою чи астероїдом. Прорив, що закінчується випаданням. Так плачуть чоловіки. Самі не знають себе. Не можуть передбачити, що ту сльозу виб’є. Жінки, котрі поруч, теж не встигають вловити жодної закономірності. Від жінок довідатися щось про чоловічий плач просто неможливо, хоч передовсім вони відловлюють ці таємничі моменти.

Чоловіки не знають тим паче. Це як більярд, кажуть наймудріші з них. Такий розклад, така конфігурація.

В кожному разі, плачеться від сили враження. Можна з певністю сказати, що причина є вербальною. Бо, вдарившись головою об камінь, чоловіки не плачуть. Біль викликає швидше крик, ніж плач.

Сльози з’являються від потрясіння. Як у більярді — невідомо коли. Причина може бути дуже несуттєвою. Просто забагато дощівки набралося в бочці під ринвою. Тож мусить виникнути останній міліметр після ефекту поверхневого натягу. Щось, що греблі рве. Тоді випадкові сльози, зрушені малесенькою хвилею, виллють усі ті накопичені загатами маси води, які отримали можливість вилитися.

Щодо причини, то найсильнішою помпою є відчуття абсолютної неспроможності вплинути на долю тих, кого любиш розтерзаним серцем. Коли всі твої сили, запал, старання і саможертовність нічогісінько не значать у питаннях життя і смерті найдорожчих людей. Ну і вербально: кожна згадка про такі ситуації може легко пролитися сльозою. Знай, що так може бути і з тобою, і з твоїми близькими. Колись не зможеш перегризти пута. Будеш тільки плакати, виявившись непотрібним.

Ці сльози подібні до стріли, що пронизує сонячне сплетіння. Вона забиває дух. Її не можна витягати, щоби завчасно не заснути від втрати крові. Стрілу можна лише обламати — хай не так заважає повертатися і притулятися. Але ця стріла, ці сльози раптом міняють горизонт. Часу нема, кажуть вони. Є тільки вічність. І дуже-дуже мало хвилин на те, щоб зробити щось вкрай важливе перед тим, як час дійсно перестане існувати. Ай фак енд край. Фак енд край. Фак і плачу.

Знову тільки про любов

Всі вони мали чудову освіту, швидкий розум, добру пам’ять. Усі були колись першими красунями міста. Мали добрі манери, почуття гумору, вміли бути дотепними. Інша справа, що були довголітніми вдовами — пережили своїх чоловіків на кілька десятиліть. Після чоловіків залишилися прекрасні помешкання, старі вишукані меблі, багато добрих картин, сильний самостійний характер і самотність, яка на початку була горем, потім полегшенням, згодом відчаєм, звичкою і нарешті — долею, коли почало здаватися, що так було завжди і життя, власне, так виглядає і для того призначене.

Крім того, вони були добрими і любили тварин. Передовсім котів. На якомусь етапі самотності любов до котів ставала фатальною, а котів робилося щораз більше. Вони ставали справжніми мешканцями прекрасних помешкань і володарями сердець своїх дбайливих годувальниць. Оскільки котів у місті небезпечно випускати надвір, квартири перетворювалися на їхній світ. Від перших котиків і киць галузилися покоління кошенят, створюючи різнокольорову колонію. Бабці думали переважно про харч для своїх улюбленців. Поступово індивідуальні риси кожного котика стиралися, їх було все важче розрізняти. Всі разом вони ставали чимось єдиним. Принаймні елегантні старомодні сукні з брошками, зимові плащі із стародавніми лисами пахли просто котами, коли бабці виходили зі своїх в’язниць любові, ніжності, милосердя, жалісливості й відданості.

А потім зі старшими панями ставалися якісь нещастя. Найчастіше вони падали і ламали крихкі деталі суглобів. Ще кілька років їм доводилося лежати, не встаючи. Старі знайомі по черзі відвідували їх, приносячи передовсім їжу котам. Іноді ніхто не приходив кілька днів. Тоді пані Мацькова ховала новонароджених кошенят у шкляну вазу з вузькою шийкою, щоби не допустити котячого канібалізму. А пані Заєць виймала з-під подушки твердезний буханець хліба і кидала його в гущу стада, коти вгризалися в сухар з усіх боків, товкли ним по паркеті…

Всі пропозиції відпустити котяче царство на волю відкидалися незаперечно. Такого негідництва ці хворі, але благородні і добрі жінки не могли собі дозволити. Зрештою, вони ж їх любили найбільше в світі. Були переконані, що це навзаєм. І повірили, що так буде завжди. Вони ніколи не були готовими до власної зради, яка ставалася несподівано. Бабці помирали. Злії люди випускали дикі домашні стада просто надвір, у невідомість, до ризику, на погибель. У помешканнях робили ремонти, і там оселялися цілком байдужі, бо людські, сім’ї.

Найкраще зробила пані Стронціцька. Заснула, курячи в ліжку. Від сигарети зайнялася перина. Вони всі разом вчаділи і згоріли. Якийсь час було видно, як коти дивляться через вікна на уявну волю. Коли шиби нарешті потріскали від полум’я, жоден з них вже нікуди не поривався.

* * *

Іноді для того, аби щось виразно собі уявити, варто повірити слову. Просто усвідомити, що воно правдиве, єдине і не означає нічого зайвого.

В ностальгії у такому разі повинні бути дві характеристики — біль і повернення.

Щоправда, з цього можна укласти просто нескінченне мереживо як власних, так і загальнолюдських особливостей комбінацій болю з поверненням. Але то вже таке…

Я за милим не баную, лем ми болит серце.

Класикою природничих доказів вважається такий дослід. Декапітовану (відрізається голова, але не руйнується спинного мозку) жабку досить погладити вздовж черевця і грудей, як бездумні лапки починають рухатися, намагаючись щось обняти, притулити. Саме це завжди було для мене символом того, що укладається в слово «ностальгія».

Інша моя юнацька теорія базувалася на тому, що ностальгія — це туга за невибраним. Те, що ми маємо, на що ми зважилися, чим ми володіємо і більш-менш керуємо, є всього лиш акцентацією безміру того, від чого довелося відмовитися, що залишилося невибраним з різних причин. І, власне, це невибране впливає на нас значно більше, ніж отримане. В дуже різних вимірах. Воно, зрештою, є головним подразником обнімального рефлексу. Воно калічить, воно гоїть, воно запускає нас у паралельні світи, дарує сни, спонукає до творчості. Воно болить. Туди хочеться повернутися. На те роздоріжжя вибору, щоб змогти поїхати іншим шляхом.

До тебе… ще вернеться весна, а молодість не вернеться…

Ще один цікавий поворот. Біль — зрозуміло. Болить, і все. Цвяшок у груди. Натомість повернення передбачає дві магістральні стратегії. Повертатися самому або чекати на повернення чогось. Якщо вірити слову, то не буде жодних пояснень. І те і друге дуже болюче.

Хоча ця ностальгія не така вже й безневинна. Вона безпосередньо пов’язана із жадобою і потребою власності. Пам’ять без претензій — єдиний порятунок від ностальгії. Бо попри всю її величність жити поруч з нею практично неможливо. Біль перетворюється на мучівний біль. Мучівний біль стає приємністю і примітивним способом самоідентифікації. Повернення неможливе.

Ностальгію потрібно перетворити в гарну історію. Хай вона просто лагідно кусає руку, як то вміють робити мудрі пси. Хай терпнуть уночі неправильно зігнуті руки і ноги. Хай приємною несподіванкою буде кожна зміна пір року…

А пам’ять не обов’язково має бути болючою. І цілком може не стосуватися жодного повернення.

Не кричи: «Вовки!»

Кілька років тому вони ще жили на одному з найгарніших карпатських хребтів. У старезній справжній гражді. Батькам було трохи за сорок. Мали трьох дітей. Старша донька вже пішла десь у доли до мужа і вродила першого внука. Середущий був у війську. Наймолодша жила зі старими. Ходила до останнього класу середньої школи. Слово «ходила» має тут особливе значення. Зі своєї високої гори вона щодня сходила майже десять кілометрів. Зворотній шлях був легшим — бо догори, але довшим — бо догори.

Вони жили так, ніби іншого світу нема. Все робили собі самі. Мали свою полонину, свою гражду, свої коні, своє сіно. Збоку — трохи свого лісу. Свої сани, якими вниз і вгору можна їздити тільки по траві. Слизькості снігу коні не витримають, навіть якщо підпирати їхні груди своїми плечима (це вниз) чи впиратися руками в стегна, недалеко від підкутих залізом копит (коли догори). Вони постійно мали якусь роботу. Пасти коней і овець, доїти корів, робити будз, молоти його з сіллю на бринзу, садити, підгортати, вибирати горіхоподібну бульбу, рубати дрова, палити у печі…

По тому сиділи і напотемки лущили фасолю. Донька або ткала ліжники на стародавньому верстаті в кімнаті з дзеркалом, обставленим порожніми пуделками від популярних парфумів, або їздила на коні, обзираючи принагідно маржину. Взимку їх замітало снігом багатометровими завалами. Дощі заливали подвір’я. Блискавки били довкола вітрів, а вітри зносили блискавки поза хату. Палилося в печі навіть у спеку, бо треба варити кулешу. Кукурудзянку, цукор, горілку, муку, папіроси варто було принести з долини завчасу, заки не сніг по груди. Теплу воду на цілу балію грілося так довго, що купатися хотілося не надто часто. Вітер і мороз, різка зміна температури від двору до печі випалили їхні лиця і перепалили їхні руки.

Вони мали цілий світ. І найбільше не хотіли не могти бачити щодня свої любі гори.

Найбільше мене дивувало те, що їм ніколи не було нудно. Що вони ніколи не змучувалися говорити ніжно одне з одним. І щодня могли розказати собі щось нового і цікавого.

Вони були незламними й беззахисними. Незламними в своєму світі. Беззахисними, якби довелося зіткнутися з чимось таким випадково брудним, що нами сприймається як норма.

Вони жили в умовах, які європейські спостерігачі визнали б екстремальними і непридатними для гідного життя. Але ж вони самі були настільки гідними, що…

Я питав у них про їхні труднощі і клопоти. Вони надто довго думали, не знаючи, що це означає. Нарешті — змушені щось відповісти — сказали: «Лише якби прийшов вовк. А більше нічого такого».

Тоді вони ще не знали, що цілу їхню полонину хочуть викупити за дуже велику винагороду.

Заки зайшла ніч…

Багато років тому я заколисував на ніч дітей на руках. Тоді це ще не вважалося неправильним. Щось співав, намагаючись, щоб і голос, і резонанс у грудній клітці, і мотив пісні були снодійними. Маленьке пригорнене тіло обманути неможливо. Щоб воно заспокоїлося, треба самому бути абсолютно спокійним. А молодому татові так часто йшлося про те, щоб сини заснули, а він міг би піти кудись до товариства. Серцева аритмія цього очікування збуджувала втомлених денними враженнями дітей, не давала їм спокою, відтягала момент засинання, ще більше напружуючи неспокій тата.

Тоді я вдавався до останнього аргументу. Співав сумну пісню про те, як вітер березу зломив, як сарну підстрелив стрілець, як метелик поранений млів, як боротися з смертю було вже неміч, одначе боролась, заки зайшла ніч, як на світі у кожного сонце своє, як любенько живеться, як сонечко є, як згасне те сонце, як жити дарма… Я ставав спокійний. Діти спали. Я йшов туди, куди вже не конче було йти, і думав про те, що ще трохи пожити на думці було і, може, пожив би, та сонце зайшло…

Не міг навіть припустити, що життя захищає себе аж так, настільки сильно тримаючись того пучка сонячного світла, яке до останку робить нежиття невидимим. Ніколи не думав, що компрес пам’яті має таку ж гоїльну здатність, як і сни, в яких просто неможливо дійти до відчуття смерті.

Бо чому замість сухих губ, закочених очей, скручених пальців, спочених лиць, затиснутих щелеп, збитого дихання, гарячі і холоду тіл, стогонів, вигуків і проговорених марень, замість конвульсій і нерухомості, напруження й безвольності м’язів, безміру поглядів, у яких можна побачити будь-що, замість розпанаханих тіл, з яких відходили рідини і душа, я пригадую щось зовсім інше? Щось таке, що було поруч з найдорожчими смертями, але вже не мало з ними нічого спільного. Якісь незбагненні фрагменти — якісь сині вересневі небá, осіннє тепло, лямпа на нічному ґанку, чиїсь ребра під тонкою брудною суконкою, квітневий сніг, довгі білі коридори, холодна горілка з цитриновим соком, листя велетенського явора, що опало все разом за одну годину, нарцисові поля, верхні полиці перегрітих загальних вагонів, жовта піна пилку на квітневих калабанях, поспішна сигарета в лікарняному ліфті, різні чаї, різні запахи, конюшина і шипшина, блискуче і тверде листя в буковому лісі, подряпані ожинами плечі, сушені на блясі грушки (щось підозріло багато рослинних спогадів)…

А по тому здивували діти, зробивши всі нерозуміння, роздуми, асоціації, спогади і усвідомлення прозорими, гірко-солодкими і некерованими, як сльоза. Ми їхали випадковим бусом страшенно складною дорогою в туманному каньйоні. У тому ж бусі була ще маленька дворічна дівчинка. Потім сталася якась така аварійна ситуація, в якій кожен пасажир бачить її повільний розвиток впродовж кількох секунд. І ясно бачить — чим усе це закінчиться. Але сталося одне з чисельних див. Як уві сні, який не дозволяє відчути стану вмирання. Тоді діти дуже спокійно сказали — шкода би було лише дитини, вона ще нічого не знає, бо ми вже так багато пожили… Одному було аж дев’ять, меншому — ще вісім.

Літо

Зовсім незрозуміло, як це йому вдалося. Але літо вже минає. Якщо зважати на гірські канони купання в ріках — від Івана до Іллі, то залишилося ще два тижні. А я ще майже не купався. Натомість ховаюся то від спеки, то від злив у маленькій рідній хатці в горах. Оглядаю пачки старих фотографій. Одна чомусь цього разу зачепила особливо. Видно велетенське озеро, силуети будівель на протилежному боці. Видно борти дерев’яного човна, в якому сидять хлопець і дівчина. Він худорлявий, але м’язистий. Руки на веслах, відкритий радісний погляд, голова пострижена так, що спереду чуб, а все решта вистрижено під машинку. Таким міг бути підлітковий Френк Синатра. Або якісь фрагменти з фільму «Якось в Америці». Або наші хлопці біля турніка, на плесі, в довгих чорних трусах. Дівчина страшенно гарна. Вона, примружившись від сонця в не дуже холодній воді, дивиться так, ніби розуміє все на кілька десятиліть наперед. Хоч це, звичайно, ілюзія. Нічого вона не знає, крім того що вона гарна і вона подобається гарним. І це правда остаточна. Бо — крім всього іншого — її змерзлі груди виглядають даром Божим крізь китайську бавовну чоловічої довгої майки на широких бретельках.

Це Сибір, 1955 рік. Хлопцеві минуло п’ятнадцять років, дівчина трохи молодша. Вони на озері у Читі. Вона тутешня (принаймні в другому поколінні, бо в Читі важко знайти корінних сибіряків, там майже всі — діти і внуки найрізноманітніших каторжан) і вільна. А хлопець — спецпоселенець. У десять років його разом з мамою привезли під конвоєм із Західної України, з курортного Моршина. Їм довелося докласти безліч зусиль, щоб вижити на новому місці. Тепер він погано вчиться в російській школі, знається з уркаганами (кількох його однокласників вже вбили інші вуличні банди, кількох розстріляли за вбивства), носить кастет, займається греко-римською боротьбою, бренькає на гітарі, допомагає мамі в домашніх роботах, мріє стати оперним співаком, кожного тижня повинен мельдуватися в спеціальному відділі і не має права покидати місця поселення. І він не знає, що через рік ситуація зміниться так, що він знову опиниться на рідній лагідній Україні.

Але тепер ні минуле, ні майбутнє не має жодного значення. Вони не в змозі вплинути на щастя. Тому що літо. Вони на сонці, у воді, вони в глибині літа. А літо всесильне.

Переважно за тим, що сталося влітку, впізнаються роки. Але дивна річ — саме літо рокам не належить. Всі літа укладаються в окрему біографію, де панує відчуття, якому годі знайти точне визначення. Простіше просто сказати — просто літо.

Дивлюся на знимку і не бачу 1955 року в Читі, не бачу свого шістнадцятирічного тата. Бачу освітлення, тіні, поверхню озера, силует далекого берега, стан тіла, вираз очей, які відчував у дитинстві, в юності, які відчуваю тепер. Бачу багато-багато вод і виразів очей, які траплялися в різних місцях. Бачу своїх маленьких дітей над водою, бачу їх уже шістнадцятирічними. Вірю, що все це повториться в їхньому житті. І знаю, що так було завжди. За однієї умови. Має бути літо.

Далеко від політики

Один з моїх досить віддалених у крові і часі, але дуже тісно вплетених у життя сім’ї родичів постійно пам’ятав найважливішу життєву мамину настанову. Ніколи не пхайся до політики — так заповідала мама. Вуйко Осип народився в Маріямполі. Тато був мельником і українцем. Мама — полькою і римо- католичкою. В тому містечку це було нормально і попри те, що певним чином стосувалося політики, вирішувалося дуже просто. Хлопці йшли за татом, дівчата — за мамою, в одній сім’ї співіснували дві конфесії, дві національності, дві історії…

Осип пхатися до політики не хотів і почав студіювати медицину, як щось найнейтральніше і найуніверсальніше. Був студентом у Львові, коли почалася Перша світова війна. Далі — жодної політики, бо політикою стало все. Навіть лікарі перестали бути просто лікарями, бо хоча б раз допомагали тим чи іншим, не тим кому слід, лікарські вчинки втратили етичну стерильність, набули ознак світоглядного вибору, що однозначно перетворювалося на чисту політику.

Вуйко Осип став офіцером Української Галицької Армії. Офіцером-медиком, служив на одному із зунрівських потягів-шпиталів. Мав кілька відзнак. Після українсько-польської війни був інтернований у спецтабір. Медичні студії мусив закінчувати в Празі. Повернувшись врешті до Станиславова, повинен був відбути принизливий екзамен, котрий польська держава вигадала для підтвердження непольських дипломів. Але він знав, що мусить бути поза політикою. Почав удало практикувати. Витримував тиск польських колег як конкурент-українець. Брав участь у житті української фахової організації (в 1939 році це виявилося дуже поважним політичним злочином), важко працював. До власного будинку доробився в 1938 році. Невдовзі той перестав бути власним, ще й додав звинувачень. Щоб якось виправдатися — хоч насправді вибору не було, — в 1944-му він здав гроші на побудову одного радянського танка, що було немало.

Однак у 1945-му його арештували. Якось дуже підступно. Прийшли вночі, кликали до породіллі, він не відмовився, взяв усе причандалля…

Впродовж тюремного року він, здається, так і не зрозумів, що відбувається. Перебував у камерах політичної поліції, ніколи не маючи до політики жодного стосунку, уникаючи її кожного дня. Правдоподібно, він справді так тримався маминого заповіту, що цілковито не міг бути потрібним у жодній комбінації. Через рік його так само несподівано відпустили. Згодом він навіть не підпадав під категорію репресованого.

Хоча впродовж наступного десятиліття вуйко Осип жодного разу не вийшов з дому. Може, саме так має виглядати та справжня дистанція.

Наталка Сняданко

Dead-line емоцій

— Обід закінчився годину тому, — категорично заявила мені енергійна жіночка на рецепції, віддаючи ключ від номера.

Окрім мене в єдиному готелі цього містечка зупинилася ще одна літня пара. Обоє стрункі, з ретельно підстриженим сивим волоссям, з добротними картатими валізами, респектабельні пальта, дорогі парфуми, вишукані шалики. Здалеку їхні стрижки здавалися однаковими, але зблизька можна було зауважити, що волосся жінки вкладене трохи по-іншому. Вони ніжно трималися за руки і запобігливо зазирали одне одному в очі, він ніс її валізу по сходах, вона дбайливо витерла піт із його чола, коли вони нарешті опинилися перед дверима номера. Чомусь нас поселили в сусідні номери, хоча могли б розселити на різні поверхи та ще й розмістити в протилежних кінцях довгого, з кількома поворотами коридора, де ми навіть не здогадувалися би про існування в готелі інших мешканців.

Я уявила собі метку й діловиту сухорляву постать господині, рука якої (а в руці — солідна чорнильна ручка колекційного зразка, не якась там одноразова гелева з рекламною наліпкою) на мить застигла над списком номерів, а на переніссі з’явилася характерна складка, що з’являлася завжди, коли господині доводилося приймати якесь рішення. Ця складка виглядала не зовсім так, як зазвичай виглядають вертикальні зморшки на переніссі в людей, які морщать чоло, складка була значно коротшою, ніби обірваною на півдорозі, а під нею — по-немовлячому гладенька, ніби розтягнена шкіра. Здавалося, ніби, прорізаючи цю зморшку, скульптор раптом зупинився, щось його відволікло від роботи або він передумав і вирішив зробити обличчя нетиповим. Сама господиня теж часто відволікалася, через це з нею важко було розмовляти. Вона належала до того типу енергійних людей, яким розмови, як і будь-яке сидіння чи стояння на місці, видаються даремною тратою часу, і вони часто обривають речення на півслові, або й узагалі обмежуються лише переліком найважливіших слів у реченні, не турбуючись про те, чи розуміє їх співрозмовник. Спілкування з такими людьми трохи схоже на роботу з пошуковими системами, у якій ти сам виконуєш роль такої системи і намагаєшся правильно проасоціювати надані тобі пошукові слова, вловити зміст між випадковими на перший погляд поєднаннями іменників, прикметників, дат. У сказаному такими людьми завжди багато слів на зразок «той», «тоді», «це», «ну-у», «коротше», «і так далі» та енергійних жестів, які мали би якось допомагати співрозмовнику правильно відшукувати «того», котрий «тоді» і «цеє-то як воно».

Цікаво, якими були її аргументи, коли вона вирішила поселити нас у сусідні номери, — їй здавалося, що таким чином у нас виникне ілюзія заповненості готелю і ми не почуватимемося так ізольовано? Сподівалася, що два заповнені номери поруч — це добрий знак і тепер до міста, ігноруючи міжсезоння, повалять туристи, займуть всі вільні місця в невеличкому готелі, слухняно обідатимуть о визначеній порі і мовчки гортатимуть місцеву газету за водянистою ранковою кавою? А може, їй хотілося позбавити нас неоплаченого люксусу самотнього проживання в порожньому готелі, чи міркування її були практичнішими, наприклад щоб покоївці зручніше було прибирати, або і взагалі не було ніяких міркувань і господиня не витрачала часу на такі безглузді сумніви, бо, зрештою, яка різниця, кого і де поселити, одномісний номер, двомісний, і все, тему вичерпано.

Я залишила речі в готелі і вирушила на пошуки їжі, попри скептичні зауваги господині готелю, що о цій порі поїсти мені не вдасться ніде і треба зачекати, аж настане час вечері.

З літньою парою ми випадково зустрілися ще раз у піцерії на ринковій площі, єдиній, де їжу подавали незалежно від усталених для всіх тутешніх мешканців годин. Цікаво, чи цей залізний розпорядок порушується, коли починається нартярський сезон і до міста з’їжджаються туристи?

Пам’ятаючи про редакційне завдання написати репортаж із життя німецької провінції, я вирушила оглядати найпівденнішу її точку — містечко під назвою Інненштадт. Звичайним туристичним темпом ці оглядини займуть приблизно півгодини. Якщо розтягувати задоволення і заходити до всіх церков, аби пересвідчитися, що кожна наступна відреставрована ще гірша за попередню, а також подивитися кілька збережених інтер’єрів XIX століття, можна витратити годину. Значно довше можна простирчати в місцевих магазинах, у кожному з яких натрапляєш на розпродажі і нетуристично низькі ціни. Ще можна зайти до інтернет-кафе, а також до кількох звичайних кав’ярень, де сидять здебільшого місцеві безробітні. Чомусь, коли заходиш і бачиш їх, відразу розумієш, що це безробітні. Так само як відразу ж, потрапивши на вулиці турецького району, розумієш, що саме тут мешкають турки, хоча тут немає ні специфічних крамничок, ні відповідної кількості фаст-фудів, як у турецьких районах великих міст. Мабуть, у цьому і полягає одна з важливих рис провінції — чіткість станових і соціальних поділів, лише дуже провізорично прикрита новомодною толерантністю. У великих містах усе це виглядає більш розмито і змазано, через що й створюється ілюзія більшої терпимості та гуманності. А тут, як і в більшості маленьких міст, усе недвозначно, як із годинами харчування: вечеря — після 17.00, але не пізніше 19.00, а після 20.00 нечисленні відвідувачі розходяться додому.

В цьому місті живуть 14 000 людей, які відвідують 100 різних сект, і це вирішує проблему вільного часу в період, коли немає нартярського сезону.

Найбільшою атракцією в культурному житті міста є мюзикл «Марія Маґдалина». Про це я знала, ще коли їхала сюди, і запланувала похід на мюзикл увечері. Театр, дуже схожий на сільський клуб, тільки значно більший, я знайшла майже відразу. Там було порожньо й зимно, на стінах, над характерними дерев’яними панелями, висіли фотографії акторів у рамках зразка пізніх 60-х, я довго блукала заплутаними порожніми коридорами, намагаючись знайти касу чи бодай якісь вказівки на те, де продаються квитки, але зустріла лише ту саму літню пару з сусіднього номера. Вони пояснили мені, що замовляти квитки на мюзикл треба заздалегідь, за кілька місяців наперед, бажаючих потрапити на знамените дійство надто багато. Ми розговорилися і пішли на вино до все тієї ж єдиної відчиненої піцерії.

Герман і Аня прожили в цьому місті двадцять років. Обоє народилися у великих містах і закінчили педагогічні вузи, Германові запропонували тут роботу після того, як він втратив посаду в школі іншого міста, Аня ж вийшла заміж за працівника однієї з тутешніх нартярських баз. Герман був переконаний, що затримається тут не довше ніж кілька років, а потім знайде собі місце деінде. Аня мала доволі романтичне уявлення про життя в провінції і, навпаки, тішила себе мріями про затишний будиночок, доглянутий сад, великого волохатого пса і двійко дітей. Герман невдовзі одружився, і в нього народилося троє дівчат. Аня натомість розлучилась і залишилася мешкати з маленьким сином. Тоді вони й познайомилися, їй запропонували посаду в тій самій католицькій гімназії при монастирі, де він уже працював.

Їхня колишня юнацька самовпевненість у тому, що варто їм з’явитися на новому місці, і сонна провінція тут же впаде до їхніх столичних ніг, на той момент уже видавалася смішною обидвом. Але вони й далі продовжували відчувати в своєму ставленні до оточення ту іронічну дистанцію, яку можна зберегти лише за умови, що не відчуваєш себе часткою тутешнього середовища, коли вважаєш себе вищим, кращим, помічаєш чужу обмеженість, примітивність, зашореність. Саме на цьому ґрунті вони й зійшлися. Їм здавалося, лише вони двоє відчувають майже аристократичну нехіть до захоплення гірсько-лижним спортом, яке приваблювало сюди сотні сезонних туристів. І спершу вони не помічали, що саме цією зверхністю найбільше видають себе, видають те, що вже влилися в місцеве життя значно сильніше, ніж самі зауважують. Адже корінні місцеві мешканці були єдиними, хто не їздив у сезон на нартах. Тобто не те, щоб місцеві зовсім не їздили, тут усі з дитинства вміли віртуозно кататися, як гуцульські діти, що чіпляються до вантажівок, коли ті везуть лижників догори десь у Славському. Принагідно й тутешні могли зібратися компанією і виїхати покататися. Але робили це так само рідко, як рідко вибираються на пляж мешканці приморських сіл, які живуть з того, що подобово здають квартири туристам. Здається, нехіть до чужинців, які цілими днями вештаються твоїм подвір’ям і вічно чимось незадоволені, до їхніх галасливих дітей, закіптюжених машин, які ще довго зберігають на собі специфічний сморід траси, до їхніх вічно вологих купальників, розвішаних по найнесподіваніших закутках, переростає з часом у нехіть до самого моря, в якому всі ці чужинці залишають свої нечистоти і болячки, і в цьому морі стає гидко купатися, бо й саме це море вже не має нічого спільного зі знаним з дитинства чистим, прозорим — спогади про нього затуманені впливом емоцій, сентиментів, які завжди наростають на спогадах із часом. Напевно, з горами відбувається щось подібне. Натовпи невправних початківців і блискучі фірмові цяцьки досвідчених лижників, галас, нав’язлива всеприсутність сервісу — все це не надто приваблювало тих, хто міг насолоджуватися горами будь-коли наодинці, для кого ці гори були постійно доступними, були завжди поруч і так поволі через цю доступність втратили більшу частину привабливості.

Але це знання прийшло до них лише згодом, а спершу Герман і Аня вважали, що в цьому місті може бути комфортно й затишно лише тому, хто захоплюється гірсько-лижним спортом, і вбачали єдину та основну причину власного конфлікту з містом саме в своїй неспортивності, цілковитій байдужості до результатів останніх змагань, а навіть до перебігу зимової Олімпіади, яка відбувалася тут за їхньої пам’яті. На момент Олімпіади вони демонстративно купили собі абонементи до Віденської опери і поїхали машиною до Відня на весь час змагань. Тобто поїхали двома машинами. Бо тоді ще жодні інші стосунки, окрім службових, їх не об’єднували. У Відні вони зустрілися випадково і тоді вперше розговорилися про те, як важко їм адаптуватися до життя в Інненштадті, звідки з кожним роком усе менше шансів вибратися і де з кожним роком усе важче залишатися. На той момент їх уже дратувало в містечку все — сусіди, знайомі (а тут усі були або сусідами, або знайомими), туристи, діти корінних місцевих мешканців, діти емігрантів (діти із сімей щасливих чомусь дратували не менше, ніж діти з проблемних сімей, а можливо, ті, перші, навіть дратували більше, бо порушували основну засаду життєвої філософії Германа і Ані про те, що бути щасливим у цьому містечку неможливо). Германа дратувала його дружина, якій подобалося жити тут, де вона народилася і виросла. Він розумів, що, викладаючи в католицькій школі, ніколи не зможе розлучитися, бо це означало б не лише втрату роботи, а й цілковите руйнування соціального статусу всієї сім’ї, яке відіб’ється не лише на ньому та його дружині, а й на доньках, а на таке він ніколи не наважиться. Аню дратувала необхідність викладати біологію замість свого основного фаху — германістики (біологію вона вибрала колись додатковою спеціалізацією випадково і потім постійно про це шкодувала). Дратувала не лише тому, що вона ненавиділа біологію, а ще й тому, що ці уроки від початку і без жодних перспектив на зміни перетворилися на курси садівництва та городництва, причому з виразним садистичним ухилом, бо сама Аня садівництвом і городництвом ніколи не цікавилася і не дуже на цьому зналася, зате батьки її учнів поголовно були захопленими садівниками й щоразу готували для вчительки біології каверзні запитання, відповіді на які їй доводилося ночами шукати в спеціальній літературі. Але знайти роботу в іншому місті Ані так і не вдалося, а відтоді, як у них із Германом почався роман, вона й не намагалася.

Причому роман їхній почався не тоді, у Відні, під час першого «культурного» виїзду, і навіть не під час другого чи третього, вже запланованих разом. Аня і Герман довго вагалися і сумнівалися, усвідомлюючи, що такі стосунки не лише створять їм масу проблем у цікавому до всього містечковому середовищі, а й прив’яжуть їх до ненависного містечка ще більше.

Але після Відня виїзди на різноманітні культурні атракції до більших міст вони почали практикувати доволі часто. Аня навіть поміняла машину на більшу й новішу, аби подорожі були комфортнішими. Відтоді жодна більш-менш цікава музична чи театральна імпреза не минала без їхньої присутності. Дуже швидко вони зрозуміли, що ці стосунки для них означають щось значно важливіше, ніж тимчасовий флірт, і це лише погіршувало справу.

Не знаю, чому вони вирішили розповісти все це мені, випадковій людині, яку, ймовірно, більше ніколи в житті не побачать. Мабуть, справа була саме в цій випадковості. Я мовчки слухала і розуміла, що це зовсім не те, що мені варто було б почути і занотувати для жвавенького туристичного репортажу, який чекала від мене редакція.

Вони витримали в підпіллі майже двадцять років, аж поки Герман не вийшов на пенсію. Тоді Аня звільнилась, і вони поїхали звідси геть. І ось тепер, коли збігло вже багато років, вони вперше наважилися приїхати сюди. Приїхати невідомо навіщо, з якихось мало пов’язаних із реальністю міркувань, мабуть, вони й самі не дуже усвідомлювали мету приїзду, радше це була якась напівінтуїтивна емоційна потреба, і її слід було задовольнити, не замислюючись над причинами і наслідками, просто зробити це, нарешті відпустивши від себе минуле.

Ті двадцять років життя з нинішньої перспективи видавалися дивними навіть для них самих. Можна було написати підручник, перераховуючи всі деталі, на які їм доводилося звертати увагу, щоб не видати себе. Вони жили в одному будинку, квартира, де мешкала Аня, була розташована над помешканням сім’ї Германа, але Аня ніколи не заходила до них у сусідських справах, аби не викликати навіть тіні підозри. Щоранку Аня, перш ніж вийти з дому, кілька хвилин стояла біля вікна, чекаючи, аж Герман від’їде геть на своєму автомобілі, вона уникала випадкових зустрічей у під’їзді, під час яких їх могло видати будь-що — шаріння, погляд, тремтіння в голосі. Вони намагалися не підходити до кабінетів одне одного в школі, сідали подалі під час нарад в учительській, ніколи не спілкувалися на корпоративних вечірках, їхні діти не дружили, а якщо їм випадало поїхати кудись разом із учнями, Аня брала лікарняний, щоб уникнути цього. З роками вони почали перейматися речами, які, крім них, не зауважив би ніхто, — інтонації, що уподібнювалися, як уподібнюються інтонації всіх близьких людей, характерні звороти мови, жести, навіть зачіски. Але всі конспіративні зусилля були марними, адже вони читали ті самі книги, дивилися ті самі фільми, не кажучи вже про концерти й театральні прем’єри в інших містах — єдину можливість для зустрічей. Вони законспірувалися настільки добре, що навіть для дружини Германа стало шоком, коли він наступного дня після виходу на пенсію сказав їй, що йде геть. Були здивовані і сусіди, і приятелі. І лише коли Герман прийшов підписувати папери про вихід на пенсію, директриса гімназії, п’ятдесятилітня монашка з розумним і втомленим поглядом, підняла на нього очі і спокійно сказала:

— Нарешті ви зможете пожити спокійно. Нехай вам щастить.

Вона все знала. Знала, але порушила посадову інструкцію і не звільнила ні Аню, ані його, нікому нічого не сказала і взагалі виявилася зовсім не схожою на той образ фанатичної католички, який зазвичай асоціюють із жінками при її посаді. Герман так і не зрозумів, що відчуває — вдячність, сором, розгубленість чи роздратування — через те, що хтось таки розгадав усі їхні хитромудрі комбінації.

Ми продовжили розмову вже в готелі, захопивши із собою ще пляшку вина і чемно покинувши піцерію о 20.00, як і належалося за місцевим етикетом. Дорогою Аня і Герман показали мені будинок, де вони колись жили, з якого давно виїхала й колишня дружина Германа (точніше — актуальна дружина, адже він так і не розлучився). Діти давно живуть самостійним життям. Потім вони ще довго, епізод за епізодом пригадували романтично-шпигунський фільм свого життя. Згадували, як часто попри всі конспіративні зусилля наражалися на небезпеку видати себе — наприклад, коли наводили учням ті самі приклади, однакові порівняння, схожі цитати й сентенції, хоча й читали різні дисципліни. Про те, як боялися разом вийти з готелю навіть десь у Відні чи Берліні, щоб не зустріти когось зі знайомих. Про те, як Герман вирушав поїздом до найближчого містечка, а вже там Аня зустрічала його машиною і далі вони їхали разом. Про те, як неодноразово наздоганяли автом останній поїзд, ризикуючи спізнитись або розбитися. Про все інше.

Під ранок я почувала себе так, ніби все життя прожила тут, в Інненштадті, я ненавиділа цікавих місцевих домогосподарок, які щоранку годинами пліткували по телефону, знала поіменно викладачів католицької гімназії, колишніх учнів та їхніх батьків, знала, що в колишнього священика тхнуло з рота, майже відчувала присмак особливого тутешнього сиру, за яким треба їздити до сироварні, що в горах. Я знала все це аж надто добре. З такої особистісної перспективи було б складно створити поверховий туристичний нарис.

Тож ми домовилися наступного дня поїхати разом на сироварню і до курйозно знаменитого Музею бричок, розташованого біля містечка.

Але й наступного дня мені важко було позбутися думок про цю пару. Я ходила поміж опудалами коней, ведмедів, собак, між старанно відреставрованими професійним теологом і мистецтвознавцем-аматором, засновником цього музею, бричками і манекенами в трунах поховального фаетону, поміж кілограмами сухих квітів, які були тут всюди, і, мабуть, через це тутешнє повітря здавалося таким сухим і затхлим, поміж штучними струмками, які дзюрчали по камінчиках старанно викладених альпінаріїв. Читала кумедні віршовані підписи під експонатами («вічність — лиш коротка мить, не помітиш — пролетить»).

Брички, зібрані в музеї, походили з довколишніх сіл, століття тому в них їздили місцеві поміщики та селяни, були тут дорожчі й дешевші, але жодної, що мала б справжню історичну цінність. Псевдофілософські сентенції, розвішані по всіх кутках, закликали «відпустити душу в танок», «відчути нірвану вічності», «увібрати в себе незвичайну енергетику цього місця». Хоча, ясна річ, не так просто викликати в собі бажання вбирати енергетику поховального екіпажу. Я неуважно нотувала все побачене й почуте. Мабуть, достатньо для репортажу.

Увечері ми випили ще одну пляшку вина і мовчки, втомлені вчорашньою розмовою, рано пішли спати. Я так і не наважилася запитати, що вони відчули, приїхавши до міста, яке їм дало так багато і ще більше забрало. Про те, чи правильним вважають тепер своє рішення приїхати і розповісти мені все. Мабуть, ці емоції складно було б висловити інакше, ніж багатозначними «ну», «той», «як це». Але мої нові знайомі були людьми освіченими й послуговувалися повними, граматично правильними реченнями. Вранці ми поснідали в належний час і роз’їхалися в різних напрямках, зрозуміло, не обмінявшись адресами.

Сашко Ушкалов

Панда

— Гаразд, — сказав я, — мабуть, панда.

— «Мабуть» нас не влаштовує, — відповів він, — ви маєте бути впевнені.

— Панда…

— Саме це я і хотів від вас почути. А тепер скажіть, добродію, чому саме панда?

— Ну, — знизав плечима я, — мені подобаються панди.

— Розумію вас, але цього ще не достатньо. Ви повинні переконати мене, що з вас вийде хороша панда. Не абияка, а така, що буде справлятися з покладеними на неї обов’язками.

— Мені це цікаво… А все, що мені цікаво, я роблю з максимальною віддачею.

— Уже краще! — підбадьорливо кивнув він. — А тепер назвіть три найкращі риси вашого характеру.

— Я б залюбки це зробив, але не люблю займатися саморекламою.

— А я не прошу вас себе рекламувати, я прошу, аби ви про себе розповіли.

— Ну добре… я посидючий, я думаю мінімум п’ять разів, перш ніж щось зробити. І… Якщо я поставлю собі мету, то досягну її, хай там що.

— Захоплюєтесь Макіавеллі? — перепитав мене він.

— Ні, — похитав головою я, — займаюся саморекламою.

По цих словах він на деяку мить замислився. Було йому років під сорок, був одягнений у шикарний костюм, проте голений череп геть йому не пасував. Напруження додавала штучна ввічливість і мішки під очима, куди відкладалися всі його недосипи, алкоголь і, напевно, хворі нирки.

— Гаразд, — підсумував він. — Будемо вважати, що перший рівень співбесіди ви пройшли. Тепер, будь ласка, заповніть анкету, і вас покличуть на розмову до нашого шефа.

Анкету я сів заповнювати в приймальні. Там були дурнуваті запитання, на які я намагався відповідати максимально чесно. Так, на запитання «Чи ви колись брехали?» я відповів ствердно, а на запитання «Яка ваша мрія?» написав «Не ваше діло…».

Хвилин за десять мене покликали до іншого кабінету. Я опинився сам на сам із бізнес-вумен. На ній був строгий жіночий костюм, декольте якого вабило бюстом третього, а то й четвертого розміру. Волосся було зібране в тугий хвіст, на носі сиділи окуляри у важкій оправі. Словом, їй личило б зніматися в німецькому порно, а не бути шефом цієї контори.

Вона недбало пробіглася поглядом анкетою і запитала:

— Виходить, ви брехун? Правильно я вас зрозуміла?

— Так, — кивнув я.

— І коли ви востаннє брехали?

— Ну, хвилин 15 тому.

— Як так?

— Звичайно… Я сказав вашому колезі, що ідеально підходжу на посаду панди, хоча насправді я панічно боюся висоти…

По тому вона попросила розповісти, який саме життєвий поворот привів мене до них.

Я розповів. Намагаючись не брехати.

Учора я повертався зі столиці до свого міста. Їхав у плацкартному вагоні. Компанія, в якій мені належало провести наступні дев’ять годин власного життя, була відверто не дуже. На протилежній від мене поличці лежало щось, із голови до ніг закутане в простирадло, а на тій, де мав примостити дупу я, сиділи католицька черниця і пошарпаного вигляду чувак років під п’ятдесят. Я, не вітаючись, сів поряд. Чувак невдовзі дістав з торби шматок копченої курки, став її наминати й розповідати черниці, як добре жилося при радянській владі і як йому, бідоласі, тепер паскудно живеться. Черниця, хоч і була католичка, своїми замашками цілком пасувала б йому як дружина — щойно чувак дістав курку, вона дістала варені яйця і почала стукати ними по столу, розбиваючи шкаралупу. Плямкання й стукіт на мить розбудили те, що лежало на протилежній поличці, воно завовтузилось, і частина простирадла сповзла. Я зрозумів, що це не воно, а вона, до того ж ця «вона» мала доволі непогані сіднички, що визирали з-під міні-спідниці. Я став милуватися цією нехитрою композицією, проте правильна черниця враз прикрила володарку гарних сідничок простирадлом.

Спати не хотілося, тому я почав розмірковувати над імовірністю того, що копчена курка, яку зараз точить мужик, знесла яйця, які зараз точить черниця. З імовірністю в мене не складалося, і я дійшов висновку, що одне з двох — або ця курка знесла ці яйця, або ж не знесла. Якогось глибшого аналізу, на жаль, не вийшло. По тому я став дослухатися до балаканини чувака, що вже закінчив свою вечірню трапезу. Його конкретно пробивало на камбеки в дитинство, і, схоже, він належав до категорії тих збоченців, котрі навіть у дорослому віці люблять розповідати особам жіночої статі страшні історії, аби ті боялися й плакали. Не знаю чому, але в дитинстві мене й самого це перло, аж доки дівчата одного разу добряче мене не віддухопелили.

І от він став розповідати їй про те, що жив біля річки і зі своїми малими друзями часто ловив рибу. Класі так у восьмому вчитель біології зарізав усю їхню компанію… Словом, пообіцяв, що поставить усім одиниці за чверть і їх усіх виженуть зі школи… Цікаво, на що вони ще сподівалися, понадгризавши геть усі парафінові овочі й фрукти, які вчителеві щойно прислали з райцентру? Словом, треба було щось вирішувати, тому вони вирішили задобрити вчителя подарунком. А подарунок вирішили зробити такий: спочатку вони зловили доволі велику рибину, почекали, доки вона здохне, а потім кинули її тіло до мурашника. Почувши таке, черниця стала хреститися. За кілька днів на мурашникові лишився ідеально чистий кістяк, який вони запхали до картонної коробки, зробивши скляну кришку. Це мав бути експонат, за допомогою якого вчитель міг би викладати анатомію риб…

Далі я слухати не наважився, тому пішов до провідника за пивом, збираючись пиячити в тамбурі, доки ці клоуни не поснуть, як є — у гримі, поролонових носах і рудих перуках. «Тоді, — думав я, — вляжуся на свою другу поличку, звішу голову донизу й споглядатиму сіднички, якщо їхня володарка ненароком знову розкриється».

Затоварившись двома пляшками пива, я у відкритій стійці доволі вправно проходжу випробування самурая. Може, й не самурая, важко сказати, але спробую зараз пояснити. У старих фільмах про кунг-фу круті бійці завжди проходять лінію перешкод — з правого боку на тебе з блискавичною швидкістю летить дровиняка зі шпичаками, з лівого тебе хтось намагається штрикнути шаблею, згори на тебе кидають величезну каменюку — і от, якщо ти подолаєш усі ці перешкоди, до тебе спуститься з гір сивобородий майстер і скаже, типу, респект і уважуха тобі, чувак, а потім подарує новий пояс і благословить. Щоправда, в плацкартному вагоні все це виглядає значно банальніше: жодних тобі шпичастих дринів, каменюк і шабель — самі лише ноги в смердючих, кілька тижнів не міняних шкарпетках, які в разі чого можна було б використовувати як бумеранги. Ноги ці стирчать і на рівні твоїх колін, і на рівні обличчя.

І ось я нарешті дістаюся омріяного тамбура, де на мене, за ідеєю, мав би чекати майстер. Жодного майстра, ясна річ, не було. Лише два демони із золотими зубами й побитими пиками. Забившись у протилежний куток тамбура, я кількома ковтками спорожнив першу з двох пляшок. Демони тим часом стурбовано мене розглядали, аж доки один з них не наважився зі мною заговорити. Говорив він якоюсь дивною мовою — було в ній щось до болю знайоме, проте в загальних рисах я геть нічого не втямив. Навіть якби це був мій персональний майстер, то, судячи з інтонацій, говорив він зовсім не про те, що я крутий боєць. Молдавани, — схопився нарешті я за рятівну думку, — точно молдавани! Але що їм від мене треба? Що вони можуть від мене хотіти на території моєї республіки? Невже хочуть найнятися на роботу? Але що вони, на хрін, уміють, ці молдавани? Копати траншеї? То в мене їх ніде копати. Ремонтувати квартири? Але ж у мене, блядь, немає квартири. Хочуть стати моїми персональними тілоохоронцями? Та мене з такими тілоохоронцями кожен патруль зупинятиме. І не відмажешся потім ніяк… Хіба озброїти їх лопатами і втирати, ніби це гастарбайтери. Я на мить уявляю, як я сиджу за баром у якомусь пафосному закладі, а за сусіднім столиком, абсолютно не палячись, несуть свою службу й відробляють бабло ці два недоумки в спортивних штанах і шкірянках. З-під стола тим часом стирчать два держаки від лопат. І от повз мене проходить якийсь мажорний тип і необережно чіпляє мене ліктем так, що я проливаю на бар свою бехерівку з льодом. Мої молдавани відразу ж зриваються з місця й стають перед типом стіною.

— Ти що, невихований? — питається один із них.

— А шо таке? — самовпевнено цікавиться мажор, ніби нічого не сталося.

— Вибачся перед нашим хазяїном, — скрегоче зубами другий молдаванин.

— Щось ви дуже борзі, братішки… — обурюється тип, відхиляє полу піджака й показує їм ствол.

— Ти це, — каже перший молдаванин, — не стартуй… Вибачайся давай, інакше ми тебе закопаємо…

— Це в смислі? — дивується мажор.

— У прямому, — знову скрегоче зубами другий молдаванин і багатозначно киває на свій столик, з-під якого стирчать два держаки від лопат.

Мажор відразу ж застібає піджак, повертається до мене й каже:

— Вибач, братішка, був неправий. Шо ти п’єш?

— Бехерівку, — замислено гмукаю я.

— Бутилку бехерівки цьому пану за мій рахунок, — гукає мажорний тип барменові.

І тут говіркому молдаванину, схоже, набридає, що я стою і мовчки на нього дивлюся. Він починає говорити з піднесеними інтонаціями.

— Чувак, — перекладає мені мій внутрішній перекладач, — ми круті, ми в тебе на кухні так кахлі покладемо, так покладемо… А ще можемо викопати траншею… І все це дешево…

— Траншею на кухні? — буркаю я собі під носа.

— Шо? — перепитує молдаван.

Я відкриваю запальничкою друге пиво, сьорбаю його й урешті-решт запитую:

— Хтось із вас говорить українською?

— Ага, — радісно киває молдаванин, після чого переходить на щось, що віддалено нагадує українську.

— Ми боксери з Тернополя, — пояснює він.

— А з обличчями у вас що? — зовсім необережно цікавлюся я, розуміючи, що в мене за мить може бути таке саме обличчя.

— Куррррва, — підвиває другий з боксерів, що до цього мовчав, — казав я тобі, Йванку, не годиться в столиці по кабаках вештатися, казав тобі, куррррва!

А далі вони почали мені сповідатися. Історія їхня, якщо викинути з неї діалектизми та російський мат, зводилася ось до чого. Ці два демони нібито довго й нудно тренувалися в Тернополі, аж доки їх не запросили на змагання до Києва і до Харкова. З Тернополя їх проводжали цілим районом, ну, це ясна річ, якщо їм вірити, хоча, як на мене, встали вони, напевно, о третій ночі й побігли темними вулицями на поїзд. А якби їх хтось і перестрів зі знайомих — то вони почали б втирати, що то вони так тренуються, мовляв, таксі брати не хочуть. У Києві на них чекало страшне потрясіння. Причому подвійне. Спочатку виявилося, що їхній тренер, рідкісний даун, вписав їх на змагання не з боксу, а з кік-боксингу. «Та ну!» — обурився один з «молдаван» і вже хотів повертатися на вокзал. «Та ну, — обурився такій слабкодухості свого одноклубника другий «молдаванин», — не сци, кік-боксинг — той самий бокс, ото тіки шо ше ногами можна пиздицця». І «молдавани» вирішили випробувати долю. Наслідки цього випробування наразі були на їхніх обличчях. Щоправда, по тому «молдавани» відігралися в одному зі столичних кабаків, куди прийшли заливати гіркоту поразки. Спочатку в них украли мобільні телефони, після чого, якщо вірити їм, вони перебили півбару і навіть віддухопелили бармена. Але мобільні їм усе ж не повернули. І от тепер, не маючи змоги зв’язатися з тренером, сказати йому, що йому жопа після того, як вони повернуться, і поцікавитися, на які саме змагання він їх записав у Харкові, вони до цього самого Харкова і їхали. Мені, чесно кажучи, дуже хотілося б, аби їхній тренер вписав їх на змагання з фігурного катання. Цікаво, чи вони й тоді б вирішили випробувати долю?

Завершивши свою розповідь, боксери в унісон сумно зітхнули. Я саме майже допив пиво.

— Треба бабу — або когось замочити, — несподівано видав один із них.

«Добре, що я не баба», — подумалося мені, проте я враз схаменувся, зрозумівши, що я, звісно, не баба, але для об’єкта, який можна замочити, підходжу дуже непогано.

Проте чіпати мене вони чомусь не стали, натомість один із «молдаван» став гамселити кулаком стінку тамбура.

— Не бий так сильно, — зауважив, намагаючись зробити розумний вираз обличчя, колега, — бо зараз проб’єш стінку й стукнеш когось по сраці…

Перший спантеличено спинився, мабуть, і справді усвідомивши, що за стіною туалет. Тоді він переключився на мене, точніше, не на мене, а на мою порожню пляшку з-під пива.

— Хоч я ту флєшку на голові си розіб’ю? Ми так вдома си тренуємо! — щиросердно поцікавився він.

Я спробував уявити процес тренування. Тренер цих недоумків, угу, саме той тренер, який не розрізняє бокс і кік-боксинг, спочатку примушує їх робити марш-кидок спальними районами Тернополя. При цьому він видає їм картаті торби, куди вони по ходу повинні збирати порожні пляшки. Повернувшись за кілька годин до спортзалу, чуваки починають із задоволенням бити їх одне одному на голові, сперечаючись, хто має право на гарні пляшки з-під імпортного польського пива. Перебуваючи в полоні своєї фантазії, я вже майже погоджуюся на це шоу, проте вчасно передумую, зробивши невеличке філологічне уточнення. Через стук коліс чутно дуже погано, тому я не до кінця впевнений, чи сказав він «си» чи «ти». Тобто «собі» на голові чи «тобі» на голові.

Думаючи так, я починаю хаотично, але переконливо відмовлятися. «Молдавани» попускаються й навіщось починають випитувати в мене, чи маю я кобіту. Я відповідаю, що не маю, і тоді вони кажуть, що теж не мають. «Не дивно», — думаю я. Тим часом «молдавани», відчувши всесвітню тугу й усі задрочки нашої екзистенції, беруть мене під руки і тягнуть до свого вагона, радісно повідомляючи, що в них там є горілка. Я намагаюся пручатися, проте в мене, ясна річ, нічого не виходить.

За кілька хвилин ми опиняємося в їхньому вагоні, проте тут на «молдаван» чекає неприємна несподіванка. Виявляється, що на полицю, під якою вони сховали торбу з бухлом, вляглася якась старезна бабця типу «росія-сєрєбряний-вєк».

— Пані, прошу вас устати, — безцеремонно наказав їй один із «молдаван».

Пані розплющила очі, побачила над собою двох недоумків і авторитетно, голосом Маяковського, заявила:

— Убірайтєсь вон, уроди, я січяс визаву міліцію!

— Прошу встати, пані, на мить встати, — заклянчив другий «молдаванин».

— Я старая, паетаму нє встану! — відрубала стара.

— От курва… — зашепотіли боксери, — може, зробимо так, хай стара курва собі лежить, я підійму поличку, а ти тєгни сюди торбу.

«Молдаванин» сказав — «молдаванин» зробив.

Дочекавшися, поки стара заплющила очі, один з «молдаван» підкрався до полички, став навпроти неї, ніби штангіст перед ривком штанги, і обережно взявся обома руками за край.

— Оп! — скомандував його кумпель.

Наступної миті «молдаванин»-важкоатлет різко підіймає поличку догори, бідолашна стара, хруснувши кістками й крекнувши, опиняється між стінкою й своєю дерматиновою лежанкою. Зараз вона нагадує не першої свіжості відбивну в гамбургері. Другий «молдаванин» тим часом дістає з-під полички торбу, і старій повертають статус-кво.

— Міліція, спасітє!!! — починає горланити та, проте «молдаванин»-штангіст враз змушує її замовкнути, зловісно заскреготавши зубами:

— Вгомонися, курвввва…

— От блядь, — скрушно зітхає другий, розглядаючи торбу.

— Що? — не розуміє перший.

— Не та торба… Горілка в іншій…

Процедура приготування гамбургера повторюється ще раз. Стара хрускає кістками, крекче, але ображено мовчить. «Молдавани» врешті-решт дістають потрібну торбу, де поміж боксерських рукавиць і справді валяються дві пляшки паскудної дешевої горілки. Бог любить трійцю, тому стару «во ім’я святого духа» ще раз притискають поличкою до стінки, аби поставити торбу на місце. Можна навіть сказати, що тернопільські боксери перемагають російський срібний вік нокаутом.

Боксери тягнуть мене до тамбура, де вручають мені пляшку горілки й заявляють:

— Пий…

— Залпом, — додає другий.

— Всю флєшку, — не вгаває перший.

І обидва дивляться на мене так, що я чітко розумію — якщо не вип’ю, то мені пиздець. Будуть бити, або ще гірше — вчинять наді мною якесь паскудство. Приміром, покладуть до старої на поличку і робитимуть з нас біг-мак…

Я беру пляшку, відкручую її, глибоко вдихаю, ніби й справді збираюся випити її всю, а потім несподівано, з розмаху кидаю її «молдаванам» під ноги. Не маючи ані найменшого бажання дивитися на те, яке враження справив на них мій віроломний учинок, вилітаю у відкритий космос поміж двома вагонами, вламуюся до вагону і біжу, біжу світ за очі, ухиляючись від смердючих шкарпеток, на повні груди вдихаючи проперджене повітря, біжу й розумію, що в мене є кілька секунд фори, бо не так уже й легко отямитися від того, що якийсь жлоб бере і нагло розбиває в тебе під ногами твої ж таки півлітри. І от я проминаю кілька вагонів, вибігаю до тамбура й розумію, що вагонів далі немає, що вони скінчились, як набої під час перестрілки. Якусь мить стою і дивлюся, як у темряві зникають шпали, потім озираюся й бачу крізь прочинені двері, як до вагону вриваються розлючені й збезчещені «молдавани». Вигляд у них убивчий, навіть без лопат.

«Пиздець…» — думаю я і починаю шарпати ручку останніх дверей, які ведуть в нікуди. Смикаю і розумію, що ці двері якогось хріна не замкнені. Я прочиняю їх навстіж, іще раз озираюся назад і вже в ту мить, коли «молдавани» — немов радянські солдати в німецький бліндаж — вриваються до мого тамбура… стрибаю…

Опритомнів я вже в кімнаті чувака, що мав мішки під очима.

Він щось розповідав про їхню контору, вихваляючи її на всі боки, проте, завершуючи розповідь, мовив:

— В умовах світової кризи у нас, шановний, не так уже й багато вакансій. Та все ж ми можемо вам дещо запропонувати. Отож, наразі нам потрібні мураха, риба- меченосець, кокер-спаніель і панда. Вибирати доведеться з цього…

Перспектива стати рибою чи мурахою після недавньої розмови в потягу мене відверто лякала. Кокер-спаніелів я не поважав через те, що вони задирали лапу на все, що хоч якось нагадувало вертикаль.

Тож, коли ви це читатимете, я буду сидіти десь у Тибеті на висоті 3000 метрів над рівнем моря і повільно жуватиму стебла бамбука…

2009 / Харків

Сергій Жадан

Пальці двох рук (післямова)

Вибір авторів до будь-якої антології потребує, щонайменше, пояснення, бодай якоїсь ідеї, котра би мотивувала саме такий склад учасників. Чимось подібним я тепер і займаюся. Хоча в цьому випадку давати якісь пояснення складно, більше того — можу сказати, що за інших обставин все могло скластися цілком по-іншому й антологія мала б інший вигляд, обсяг та зміст. Втім, надзвичайно тішуся, що вона має вигляд саме такий, що в ній містяться тексти людей, які для мене особисто багато в чому і визначали літературні двотисячні, принаймні вони, люди й тексти, цілком укладаються в ці десять років життя та літератури, виступаючи щодо них свідками та підозрюваними водночас. Але мені важливо підкреслити саме цю свідому приватність та необ’єктивність, за якими, передусім, і запрошувались автори. Навряд чи приватність здатна слугувати за концепцію, проте вона цілком вільно може бути виправданням для авторів, переадресовуючи всі можливі претензії саме упоряднику. Концепцією може бути просте бажання зібрати разом авторів, до яких прислухався впродовж останніх десяти років. Ясна річ, не всіх із них. Можливо, лише тих, кого справді міг і хотів почути. А таких не може бути багато, їх завжди можна перерахувати на пальцях руки, щонайбільше — обидвох рук. І це теж потрібно підкреслити.

Добре, підкреслив. Про що йшлося ще? Про певні хронологічні межі. Тема для літературних розмов настільки ж невдячна, наскільки звична. Здавалося б — скільки можна розглядати літературу з точки зору хронології, вікової приналежності (особливо у випадку з цими авторами, коли всі подібні спроби не витримують жодної критики), займатись укладанням поколіннєвих списків та застосуванням вікових означень? Тим не менше, повинно йтися про певний часовий зріз, який у цьому випадку видається надзвичайно цікавим. Йдеться про загальне часове тривання, про «останні десять років» як певну декорацію, на тлі якої й відбувались усі описані події, йдеться про час як категорію фіксовану, таку, що була означена та відтворена в літературі, про двотисячні як певну хронологічно завершену даність, котра різнилася від дев’яностих не менше, ніж теперішнє десятиліття буде різнитися від двотисячних. Йдеться також про певне культурне та соціальне наповнення, котре характеризувало десять років нашого життя й літератури, про його загальні місця та характерні особливості, про його тяглість і застиглість, про його кінцеву вичерпаність та остаточну недоговореність. Це, вочевидь, передбачає, що розмова може мати продовження.

Чому могли навчити ці десять років? Марності будь-якого форматування, неможливості вичленити з літературних текстів бодай якісь тенденції, напрямки чи ознаки школи. Загалом, сама ідея групування та розподілу за якимись ознаками раптом виявилася надзвичайно неактуальною, чимось із минулого тисячоліття, лишивши хіба можливість фіксувати приналежність автора саме до цього часу, співзвучність його письма саме цьому десятиріччю. Марна справа — відшуковувати в зібраних тут авторів спільне, марна й оманлива, оскільки подібні вправи можуть спричинити хіба що появу чергових, необов’язкових і недоречних означень, котрі із самими текстами матимуть небагато спільного.

Це були дивні десять років. Іноді мені здається, що в українській літературі за цей час могло змінитись усе. Якийсь час навіть можна було припустити, що все й змінилося. Проте час — химерна конструкція, він має здатність деформуватись і повторюватися, він перевертає все з ніг на голову і знову ставить на свої місця. Схоже, маємо саме той випадок, коли після бурхливих і насичених, сповнених скепсису, надії, впевненості та розгубленості років доводиться все починати спочатку, фактично спираючись лише на письменників, котрі продовжують писати, не надто переймаючись хронологічними межами. Зрештою, сама неперервність письма, неважливість якихось зовнішніх часових позначок, коли займаєшся літературою, роблять усі спроби витворення класифікацій та антологій умовними і легковажними, позбавляючи їх, на щастя, тяжкого літературознавчого вантажу та сумнівних хрестоматійних характеристик. Натомість тексти, тут уміщені, будуть цікаві читачам, які люблять літературу, незалежно від включеності в контекст. Себто йдеться про читача уважного й достатньо відкритого. І оскільки таких читачів з’явилося впродовж минулого десятиріччя достатньо, не бачу жодних причин, аби ця книга активно не читалась у метрополітені та офісах, в аудиторіях та на гарячих чорноморських (чи чорногорських) пляжах під час довгих літніх відпусток. Зрештою, хто краще розповість про час, як не письменники, які в ньому жили?

Що іще хотілося б зазначити? Можливо, мені здається, але більшість текстів цієї книги вийшли достатньо ліричними, надзвичайно інтимними та відвертими. Попри всю свою несхожість та попри умовність самого поняття інтимності, річ ясна. Очевидно, це теж одна з ознак десяти років, про які йдеться. Є велика спокуса поєднати згадану тут ліричність та інтимність із назвою антології, проте це буде свідомим перебільшенням та зміщенням причини з наслідками. Не йшлося про жодну ліричну чи любовну тематику, загалом — автори антології не мали жодних сюжетних, стилістичних чи ідеологічних обмежень, застережень та замовлень. Ішлося лише про літературу. Зрештою, як і завжди в ці останні десять років.

Content

Декамерон. 10 українських прозаїків останніх десяти років

Софія Андрухович Death is sexy

Любко Дереш Клуб молодих вдів

Анатолій Дністровий Біла дівчинка

Сергій Жадан Вона знає всі шлягери цього року

Ірена Карпа Цукерки, фрукти і ковбаси

Світлана Пиркало Життя. Цілувати

Світлана Поваляєва Атракціон

Тарас Прохасько Есеї

Наталка Сняданко Dead-line емоцій

Сашко Ушкалов Панда

Сергій Жадан Пальці двох рук (післямова)