Скотт Вальтер

Айвенго

Вальтер Скотт

АЙВЕНГО

© http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

РОЗДІЛ І

тій мальовничій місцевості веселої Англії, що зрошується рікою Дон, за давніх часів простягалися великі ліси, у які вкривали чималу частину надзвичайно красивих пагорбів та долин, розташованих поміж Шеффілдом та Донкастером. Залишки цих величезних лісів дотепер можна побачити навколо дворянських замків. За легендою, тут колись жив казковий уонтлейський дракон; тут відбувалися запеклі битви під час міжусобних воєн; тут також за старих часів збиралися ватаги тих відважних розбійників, подвиги й діяння яких прославлені в народних піснях та баладах.

Таке головне місце дії нашої повісті; за часом же описувані в ній події належать до кінця царювання Річарда I[1], коли повернення короля із тривалого полону здавалося бажаною, але вже неможливою подією зневіреним підданим, що зазнавали нескінченних утисків з боку знаті.

Завоювання Англії норманським герцогом Вільгельмом[2] значно посилило тиранію феодалів. Чотири покоління не змогли змішати воєдино ворожу кров норманів і англосаксів або примирити спільністю мови та взаємних інтересів ненависні одна одній народності, з яких одна все ще тішилася перемогою, а інша потерпала від наслідків своєї поразки. Після битви під Гастінгсом[3] влада цілком перейшла до норманських дворян, що аж ніяк не відзначалися поміркованістю. Майже всі саксонські принци й саксонська знать були або знищені, або позбавлені своїх володінь; небагато залишилося й дрібних саксонських власників, так званих Франклінів, за якими зберігалися землі їхніх предків. Усі монархи норманського походження надавали явної переваги своїм одноплемінникам; мисливські закони та інші розпорядження, відсутні у більш м'якому та ліберальному саксонському кодексі законів, лягли на плечі переможених, збільшуючи тягар і без того непосильного феодального гніту.

При дворі та у замках найзначніших вельмож, які намагалися завести в себе розкіш придворного побуту, говорили виключно нормано-французькою мовою; тією самою мовою велося судочинство в усіх місцях, де справлялося правосуддя. Одне слово, французька мова була мовою знаті, лицарства і навіть правосуддя, тоді як незрівнянно мужнішу й виразнішу англосаксонську мову полишили селянам і челяді, що не знали іншої мови.

Утім, необхідність спілкування між землевласниками та поневоленими людьми, що обробляли їхню землю, спричинила поступове утворення наріччя із суміші французької мови з англосаксонською, розмовляючи яким, вони розуміли одне одного. Так мало-помалу виникла англійська мова теперішнього часу, що містить у собі вдале поєднання мови переможців із мовою переможених і з тих пір сильно збагатилась запозиченнями із класичних і так званих південноєвропейських мов.

Сонце сідало за однією із вкритих густою травою просік лісу, про який вже згадувалося на початку цього розділу. Сотні крислатих дубів здіймали свої вузлуваті руки над м'яким килимом чудового зеленого дерну. Де-не-де до дубів домішувалися бук, гостролист і підлісок із різноманітних чагарників. Велика галявина посеред цієї просіки, мабуть, була місцем, де колись друїди[4] справляли свої обряди. Тут височів пагорб такої правильної форми, що здавався насипаним людськими руками; на вершині його збереглося неповне коло з величезних необроблених каменів.

Двоє людей пожвавлювали цю картину; судячи з їхнього одягу й зовнішності, вони належали до простолюдинів, що населяли в ті далекі часи лісовий район Західного Йоркширу. Старший з них був людиною похмурою і на вигляд лютою. Одежа його складалася з однієї шкіряної куртки, пошитої з дубленої шкури якогось звіра хутром угору. У зовнішності його кидалася в очі одна цікава особливість: наглухо запаяне на шиї мідне кільце на кшталт собачого нашийника. На цьому своєрідному комірі було написано саксонською: «Гурт, син Беовульфа, уроджений раб Седрика Ротервудського».

Біля свинопаса (бо саме таким було заняття Гурта) на одному з повалених каменів сидів чоловік, що виглядав років на десять молодшим од першого. Вбрання його нагадувало одяг свинопаса, але відрізнялося деякою примхливістю і було пошите з кращого матеріалу. На руках цієї людини були срібні браслети, а на шиї — срібний нашийник із написом: «Вамба, син Безмозкого, раб Седрика Ротервудського». По шапці із дзвіночками, та й по самій формі її, а також по придуркуватому і водночас хитрому виразу обличчя Вамби можна було здогадатися, що він один з тих домашніх клоунів чи блазнів, котрих багаті люди тримали заради потіхи у себе вдома.

Свинопас і Вамба неквапно розмовляли між собою на англосаксонському наріччі, раптом блазень прислухався до кінського тупоту, що чувся вже десь неподалік, і сказав, що хоче побачити цих вершників. Гурт не виявив ніякої цікавості до подорожніх і запропонував товаришеві мерщій іти додому, бо насувалася страшна гроза. Вамба пішов за свинопасом, який встиг зібрати своє стадо і гнав його за допомогою собаки Фангса уздовж однієї з просік.

Кінський тупіт дедалі наближався, і, незважаючи на умовляння й лайку свого супутника, Вамба, якому кортіло побачити вершників, раз у раз зупинявся, вигадуючи різні приводи.

Кавалькада складалася з десятьох чоловік; двоє, що їхали попереду, були, очевидно, поважні особи, а інші — їхні слуги. Стан і звання однієї з цих осіб неважко було визначити: це була, безсумнівно, духовна особа високого рангу. На ньому була одежа ченця-францисканця, пошита з прекрасної тканини, що суперечило статуту цього ордену; плащ із каптуром з найкращого фламандського сукна, спадаючи красивими широкими зборками, облягав його ставну, хоч і дещо повну статуру.

Поважний прелат[5] їхав верхи на ситому мулі, який ішов інохіддю; збруя мула була багато прикрашена, а вуздечка, за тодішньою модою, обвішана срібними дзвіночками. У поставі прелата не відчувалося чернечої незграбності — навпаки, вона вирізнялася грацією й впевненістю гарного вершника. Один зі служителів-мирян, що складали його почет, вів на поводі прекрасного іспанського жеребця, на якому чернець виїжджав в урочистих випадках. Інший служитель вів в'ючного мула, навантаженого, очевидно, поклажею настоятеля; ще двоє ченців того ж самого ордену, але нижчих ступенів, їхали позад усіх.

Супутником духовної особи був чоловік високого зросту, що мав понад сорок років, атлетичної статури, сильний і мускулистий. Його виразне, нервове обличчя з крупними й різкими рисами засмагло під променями тропічного сонця до негритянської чорноти. У погляді сміливих, темних, проникливих очей можна було прочитати цілу історію про пережиті й здолані небезпеки. У нього був такий вигляд, наче йому навмисне хотілося викликати опір своїм бажанням — лише для того, щоб зігнати супротивника зі свого шляху, виявивши власну волю й мужність. Глибокий шрам над бровами додавав ще більшої суворості його обличчю і лиховісного вигляду одному окові, яке було злегка зачеплене якимось ударом і трохи косило.

Цей вершник, так само як і його супутник, був зодягнений у довгий чернечий плащ червоного кольору. На правому плечі був нашитий білий сукняний хрест особливої форми. Під плащем виднілася майстерно зроблена кольчуга з рукавами і рукавицями із дрібних металевих кілець. Його стегна захищала така ж кольчуга; коліна були вкриті тонкими сталевими пластинками, а литки — металевими кольчужними панчохами. За пояс він застромив великий двосічний кинджал — єдина зброя, що була при ньому.

Їхав він верхи на міцному дорожньому коні, мабуть, для того, щоб поберегти сили свого благородного бойового коня, якого один із зброєносців вів позаду. Інший зброєносець віз спис і невеликий трикутний щит свого хазяїна.

Слідом за цими двома зброєносцями їхали ще двоє слуг; темні обличчя, білі тюрбани й особливий крій одягу виказували в них уродженців Сходу. Взагалі у зовнішності цього воїна та його почту було щось дике й чужоземне. Одяг зброєносців блищав розкішшю, східні слуги носили срібні обручі на шиях і браслети на напівголих смаглявих руках і ногах. Одяг із шовку, погаптованого візерунками, вказував на знатність і багатство їхнього пана і складав водночас різкий контраст із простотою його власного одягу.

Незвичайний вигляд цієї кавалькади викликав цікавість не тільки Вамби, а і його менш легковажного товариша. У ченці вони одразу пізнали пріора[6] абатства Жорво, відомого всій окрузі як великого любителя полювання, веселих гулянок, а також, якщо вірити поголосці, й інших мирських утіх, ще менш сумісних із чернечими обітницями. Але в ті часи не надто суворо ставилися до поведінки ченців і священиків, тому пріор Еймер зажив доброї слави серед сусідів свого абатства.

Обидва наші сакси незграбно вклонилися абату й одержали його благословення.

Але дивовижна зовнішність супутника Еймера та його почту вразила уяву свинопаса й Вамби так, що вони не одразу зрозуміли настоятеля, коли той спитав, чи не знають вони, де можна було б зупинитися на, ночівлю. А коли зрозуміли, то не схотіли вказати правильну дорогу до дому свого хазяїна і направили подорожніх у протилежний бік.

Коли тупіт копит подорожніх завмер вдалині, Гурт сказав своєму товаришеві:

— Якщо преподобні вітці підуть за твоєю розумною порадою, навряд чи вони доїдуть сьогодні до Ротервуда.

— Так, — сказав блазень, посміхаючись. — Не такий вже я поганий лісничий, аби вказувати собакам, де залягла дичина, якщо не хочу, щоб вони її задерли.

— Це ти добре вчинив, — сказав Гурт. — Погано буде, якщо Еймер побачить леді Ровену, а ще гірше, мабуть, якщо Седрик посвариться з тим другим ченцем, що легко може статись.

Повернемось, однак, до обох вершників, що незабаром залишили рабів Седрика далеко позаду і вели між собою бесіду нормано-французькою мовою, як і всі тодішні особи вищого стану, за винятком тих небагатьох, котрі ще пишалися своїм саксонським походженням.

Дорогою абат Еймер розповів Бріану Буагільберу (саме так звали його супутника, котрий був тамплієром, тобто належав до войовничого ордену лицарів Храму), що Седрик Ротервудський, до дому якого вони їдуть, багатий, і знатний франклін[7], а його вихованка Ровена, уславлена красуня, походить із королівського саксонського роду.

Подорожуючи в темряві, вони дісталися врослого в землю хреста, на який вказали їм як на орієнтир слуги Седрика. І тут відбулася їх зустріч із незнайомцем, котрий назвався пілігримом (прочанином), що тільки-но повернувся з Палестини. Він узявся вказати їм дорогу, і невдовзі мандрівники прибули до Ротервуда — оселі Седрика, якого за прихильність до всього саксонського називали Саксом. Житло це являло собою великий незграбний будинок з кількома внутрішніми дворами та огорожами. Воно різко відрізнялося від високих, обгороджених кам'яними мурами і захищених зубчастими вежами замків, де жили норманські дворяни; згодом ці дворянські житла визначили архітектурний стиль по всій Англії.

Утім, і Ротервуд був захищений від ворогів. У ті непевні часи жоден маєток не міг обійтися без укріплень, інакше його негайно було б розграбовано і спалено. Навколо всієї садиби тягнувся глибокий рів, наповнений водою із сусідньої річки. По обидва його боки проходив подвійний частокіл із загострених колод. Із західного боку в зовнішній огорожі була брама; підйомний міст вів від неї до брами внутрішньої огорожі. Особливі виступи з боків брам давали змогу захисникам обстрілювати супротивника перехресним вогнем із луків та пращ.

Зупинившися перед брамою, тамплієр голосно й нетерпляче засурмив у ріг. Треба було квапитись, бо дощ, що так довго збирався, полив у цю мить як із відра.

РОЗДІЛ ІI

У просторому, але низенькому залі, на великому дубовому столі наготовлена була вечірня трапеза Седрика Сакса. Вся обстановка залу відрізнялася суворою саксонською простотою, якою пишався Седрик. На одному з двох крісел, призначених для господаря і господині, сидів зараз Седрик, нетерпляче очікуючи вечері.

По обличчю Седрика було видно, що він людина прямодушна, нетерпляча і запальна. Середній на зріст, з широкими плечима та довгими руками, він відрізнявся міцною статурою. Широке лице з великими блакитними очима дихало сміливістю і прямотою. У його очах блищали гордість і постійна сторожкість, бо ця людина змушена була все життя захищати свої права.

Седрик був у поганому настрої. Леді Ровена, котра їздила на вечірню до якоїсь віддаленої церкви, щойно повернулась додому і забарилась, змінюючи промоклий під дощем одяг. Про Гурта не було ні слуху ні духу. У той тривожний час можна було побоюватись, що стадо затрималось через зустріч з розбійниками чи його захопив якийсь сусідній барон, настільки впевнений у своїй силі, щоб зазіхнути на чужу власність. А оскільки основною частиною багатств саксонських поміщиків були саме численні стада свиней, то Седрик мав вагомі причини для занепокоєння. До того ж наш саксонський тан[8] сумував за улюбленим блазнем Вамбою, що своїми жартами приправляв вечірню трапезу і надавав особливого смаку вину та елю[9].

Раптом почувся голосний звук рога.

— Гей, слуги, ідіть-но до брами! — наказав Седрик. — Довідайтесь, що за звістки приніс нам цей ріг. Побачимо, які безчинства та крадіжки вчинено в моїх володіннях.

Хвилини за три слуга, який повернувся, доповів, що пріор Еймер з абатства Жорво і добрий лицар Бріан де Буагільбер, командор доблесного й високоповажного ордену тамплієрів, з невеликим почтом просять виявити щодо них гостинність і дати пристановище на шляху до місця турніру, призначеного неподалік від Ашбі де ла Зуш на післязавтра.

— Еймер? Пріор Еймер? І Бріан де Буагільбер? Здається, він щойно прибув із Палестини, — пробурмотів Седрик. — Обидва нормани… Але байдуже, нормани вони чи сакси. Ротервуд не може відмовити їм у гостинності. Іди, Гундиберте, — додав він, звертаючись до дворецького, що стояв за його кріслом із білим жезлом в руці. — Візьми із собою півдюжини слуг і проведи приїжджих до приміщення для гостей. Подбай про їхніх коней і мулів та дивись, аби нікому з почту нічого не бракувало. Дай їм переодягтись, якщо побажають, запали вогонь, подай води для обмивання, піднеси вина й елю. Кухарям скажи, щоб швидше додали що-небудь до нашої вечері, і накажи подавати на стіл, як тільки гості будуть готові. Дивись, щоб усе було як слід: нехай ці гордії не кажуть потім, що грубіян Сакс показав себе жалюгідним скнарою.

Дворецький і кілька слуг пішли виконувати накази господаря, а Седрик наказав Ельгіті, служниці леді Ровени, повідомити свою пані, що вона може вийти до столу, тільки якщо на це буде її особливе бажання.

— Сьогодні в неї буде особливе бажання, — відповіла Ельгіта. — Останні новини з Палестини їй завжди цікаво послухати.

Седрик метнув на жваву служницю гнівний погляд. Однак леді Ровена й усі, хто їй прислужував, мали особливі привілеї і були захищені від його гніву. Він сказав тільки:

— Припни язика! Іди передай твоїй пані моє доручення, і нехай вона чинить, як їй завгодно. Принаймні тут онучка короля Альфреда може відчувати себе королевою.

Ельгіта пішла із залу.

— Палестина! — мовив Сакс. — Палестина… Скільки ушей жадібно прислухається до байок, що приносять з цієї фатальної країни розпусні хрестоносці й лицемірні пілігрими. І я б міг запитати, і я б міг довідатись і з завмираючим серцем слухати казки, які розповідають ці хитрі блукачі, користуючись нашою гостинністю… Але ні, син, що мене ослухався, — не син мені, і мене не обходить його доля…

Насупивши брови, він опустив очі і хвилину сидів так. Коли ж знову підвів погляд, стулчасті двері у протилежному кінці залу розчинилися навстіж, і, слідом за дворецьким із жезлом та чотирма слугами з палаючими смолоскипами, пізні гості ввійшли до залу.

РОЗДІЛ III

Абат Еймер скористався зручною нагодою, щоб змінити костюм для їзди верхи на ще розкішніший, поверх якого надягнув вигадливо погаптовану мантію. Тамплієр теж перевдягся — на ньому був також багатий костюм, хоча й не так дбайливо і хитромудро оздоблений, зате сам він справляв величніше враження, ніж його супутник. Його постава і хода, сповнені величної грації, були б дуже привабливими, коли б не пихатий вираз обличчя, який свідчив про звичку до необмеженої влади.

Слідом за почесними гостями ввійшли їхні слуги, а за ними смиренно вступив до залу провідник, від голови до ніг закутаний у просторий плащ із чорної саржі. Він скромно ввійшов позад усіх і, побачивши, що коло нижнього столу ледве знайдеться місце для челяді Седрика та почту його гостей, відійшов до вогнища і сів на ослін під його навісом. Там він став сушити свій одяг, терпляче очікуючи, поки за столом випадково звільниться місце для нього або дворецький дасть йому чого-небудь поїсти біля вогнища.

Седрик з величною привітністю підвівся, зійшов з почесного помосту і привітав гостей. Жестом руки він запросив їх сісти на крісла нижче від власного, але поруч із собою, після чого звелів подавати страви. Слуги поквапилися виконувати наказ.

Тільки-но заходилися коло їжі, як дворецький підніс жезл і оголосив:

— Прошу вибачити — місце леді Ровені!

За почесним столом, у верхньому кінці залу, відчинилися бічні двері, і на поміст зійшла леді Ровена в супроводі чотирьох служниць.

Седрик був здивований і незадоволений тим, що його вихованка з такого приводу з'явилася на людях, проте він поспішив їй назустріч і, узявши за руку, із шанобливою урочистістю підвів до призначеного для господарки дому крісла на узвишші, праворуч від себе. Усі встали, коли вона з'явилась. Мовчки вклонившись у відповідь на цю люб'язність, леді Ровена граціозно пройшла до свого місця за столом.

Бріан де Буагільбер, що звик зважати тільки на власні бажання, втупив очі в саксонську красуню, яка, мабуть, тим більше вразила його, що нічим не була схожа на східних султанш.

Ровена мала чудову статуру і була висока на зріст, але не настільки, щоб це кидалось у вічі. Шкіра її відрізнялася сліпучою білизною, ясні блакитні очі, опушені довгими віями, дивилися з-під тонких каштанових брів, що додавали виразності її чолу. Лагідний вираз найбільше пасував до її обличчя. Однак звичка до загального поклоніння і до влади над оточенням додала цій саксонській дівчині особливої величавості, доповнюючи те, чим нагородила її природа. Густе волосся світло-русявого відтінку, завите красивими локонами і прикрашене дорогоцінним камінням, вільно спадало на плечі, що тоді було ознакою шляхетного походження. На шиї в неї висів золотий ланцюжок із підвішеним до нього маленьким золотим ковчегом. На оголених руках блищали браслети. Поверх її шовкової сукні кольору морської води була накинута інша, довга й простора, що Спадала до самої землі, з дуже широкими рукавами, які доходили тільки до ліктів. До цієї сукні яскраво-червоного кольору, витканої із найтоншої вовни, була прикріплена легка шовкова вуаль із золотим візерунком. За бажанням вуаль можна було накинути на обличчя і груди, на іспанський лад, або ж на плечі.

Коли Ровена помітила спрямовані на неї очі тамплієра із вогниками, що спалахнули в них, мов іскри на вугіллі, вона з почуттям власної гідності опустила на обличчя покривало на знак того, що такий пильний погляд для неї неприємний. Седрик побачив її рух і здогадався про його причину.

— Сер лицар, — зауважив він, — обличчя наших саксонських дівчат бачать так мало сонячних променів, що не витримують пильного погляду хрестоносця.

— Якщо я завинив, — відповідав сер Бріан, — прошу у вас пробачення, тобто прошу леді Ровену вибачити мені.

— Леді Ровена, — сказав абат, — бажаючи покарати сміливість мого друга, покарала усіх нас. Сподіваюсь, що вона не буде такою жорстокою до того блискучого товариства, яке ми зустрінемо на турнірі.

— Я ще не знаю, чи вирушимо ми на турнір, — сказав Седрик. — Я не охочий до цих суєтних забав, яких не знали мої предки у ті часи, коли Англія була вільною.

Розмова була перервана появою слуги, якого воротар прислав доповісти, що біля брами стоїть якийсь мандрівник і благає впустити його на ночівлю.

— Впустіть його, — наказав Седрик, — хто б він не був, байдуже. У таку ніч, коли гроза бушує надворі, навіть дикі звірі туляться до стад і шукають заступництва у свого смертельного ворога — людини. Дайте йому все, що потрібно. Освальде, доглянь за цим добре.

Чашник вийшов із залу і пішов виконувати наказ господаря.

РОЗДІЛ IV

Невдовзі Освальд повернувся і, нахилившись до вуха свого хазяїна, прошепотів:

— Це єврей, він назвався Ісааком із Йорка. Чи добре буде, якщо я приведу його сюди?

Незважаючи на обурення гостей, які гидували товариством нехрещеного єврея, Седрик, додержуючи законів гостинності, звелів кликати його до залу, але посадити окремо від усіх.

Впущений без будь-яких церемоній, до залу боязко й нерішучою ходою ввійшов Ьухорлявий старий високого зросту; він на кожнім кроці смиренно вклонявся і здавався нижчим, ніж був насправді, від звички триматися в зігнутому положенні. Прийом, зроблений цій людині в домі Седрика Сакса, задовольнив би вимоги найзатятішого супротивника ізраїльського племені. Сам Седрик у відповідь на багаторазові уклони єврея тільки кивнув головою і вказав йому на нижній кінець столу. Однак там ніхто не потіснився, аби дати прибулому місце. Коли він проходив уздовж ряду тих, що вечеряли, кидаючи боязкі й благальні погляди на кожного з них, слуги-сакси навмисне розставляли лікті і, піднявши плечі, продовжували поглинати свою вечерю.

Ісаак стояв осторонь усіх, марно очікуючи, чи не знайдеться для нього міцтинки, де б він міг присісти й відпочити. Нарешті пілігрим, що сидів на лаві біля каміна, зглянувся на нього, підвівся і сказав:

— Старий, мій одяг просохнув, я вже ситий, а ти промоклий і голодний.

Сказавши це, він згріб на середину широкого вогнища розкидані поліна, що вже ледь жевріли, і роздув яскраве полум'я; потім пішов до столу, узяв чашку гарячої юшки з цапеням, відніс її на столик, біля якого сам вечеряв, і, не очікуючи подяки з боку єврея, подався до протилежного кінця залу: може, він не бажав подальшого спілкування з тим, кому зробив послугу, може, йому просто схотілося бути ближче до почесного помосту.

Мова за столом зайшла про те, хто найбільше прославився подвигами у Святій Землі, і тамплієр став похвалятися славою лицарів Храму.

— Хіба в англійському війську не було нікого, — спитала раптом леді Ровена, — чиє ім'я було б достойним стати поряд з іменами лицарів Храму та іоанітів?

— Пробачте мені, леді, — відповідав де Буагільбер, — англійський король привів із собою в Палестину чимало хоробрих воїнів, які поступалися в доблесті хіба що тим, хто своїми грудьми невпинно захищав Святу Землю.

— Нікому вони не поступалися, — несподівано мовив пілігрим, що стояв поблизу й увесь час із помітним нетерпінням прислухався до розмови.

Усі погляди звернулися в той бік, звідки почулося це несподіване твердження.

— Я заявляю, — продовжував пілігрим твердим і сильним голосом, — що англійські лицарі не поступалися нікому з тих, хто зняв меча на захист Святої Землі. Крім того, скажу, що сам король Річард і п'ятеро з його лицарів після падіння фортеці Сен-Жан д'Акр[10] влаштували турнір і викликали на бій усіх бажаючих.

Я сам це бачив. Того дня кожен із лицарів тричі виїжджав на арену і кожного разу здобував перемогу. Ще додам, що з-поміж їхніх супротивників семеро належали до ордену лицарів Храму. Серу Бріану де Буагільберу це дуже добре відомо, і він може підтвердити мої слова.

Неможливо описати той шалений гнів, який миттєво спалахнув на потемнілому обличчі й без того смаглявого тамплієра. Розгніваний і збентежений, схопився він тремтячими пальцями за рукоять меча, але не видобув його, мабуть, усвідомлюючи, що розправа йому так не минеться в такому місці і при таких свідках. Але простий і прямодушний Седрик так зрадів звісткам про доблесть одноплеменців, що не помітив злості й розгубленості свого гостя.

— Я б охоче віддав цей золотий браслет, пілігриме, — сказав він, — якби ти перелічив імена тих лицарів, що так благородно підтримували славу нашої веселої Англії.

— З радістю назву їх на ім'я, — відповідав пілігрим, — і ніякого подарунка мені не треба: я дав обітницю деякий час не торкатися золота.

— Першим за доблестю і військовою вправністю, за славою і тим становищем, яке він посідає, — почав пілігрим, — був хоробрий Річард, король Англії.

Потім він по черзі назвав імена ще чотирьох лицарів, які разом із королем перемогли.

— Другим був граф Лестер, — вів далі пілігрим, — а третім — сер Томас Малтон із Плсленда.

— О, це сакс! — захоплено крикнув Седрик.

— Четвертий — сер Фолк Дойлі, — мовив пілігрим.

— Теж саксонець, принаймні з материнського боку, — сказав Седрик, який із надзвичайною жадібністю ловив кожне слово. У захваті від перемоги англійського короля і родичів-острів'ян, він майже забув про свою ненависть до норманів. — Ну, а хто ж був п'ятим? — запитав він.

— П'ятим був сер Едвін Торнхем.

— Чистокровний сакс, клянуся душею Хенгіста! — скрикнув Седрик. — А шостий? Як звали шостого?

— Шостий, — відповідав пілігрим, трохи помовчавши і ніби збираючись з думками, — був зовсім юний лицар, маловідомий і менш знатний; його прийняли до цього почесного товариства не стільки заради його доблесті, скільки для круглого рахунку. Ім'я його не збереглося в моїй пам'яті.

— Сер пілігрим, — зневажливо сказав Бріан де Буагільбер, — така удавана безпам'ятність після того, як ви встигли пригадати так багато, не має сенсу. Я сам назву ім'я лицаря, якому через нещасливу випадковість — з вини мого коня — вдалося вибити мене із сідла. Його звали лицар Айвенго; незважаючи на молодість, жоден з його соратників не перевершив Айвенго в мистецтві володіння зброєю. І я прилюдно заявляю, що, коли б він був у Англії і побажав на майбутньому турнірі повторити той виклик, що послав мені в Сен-Жан д'Акр, я готовий битися з ним. При тому коні й озброєнні, які в мене тепер є, я відповідаю за результат двобою.

— Ваш виклик був би негайно прийнятий, — відповідав пілігрим, — якби ваш супротивник був тут присутній. Але якщо Айвенго колись повернеться з Палестини, я вам ручаюсь, що він буде битися з вами.

— Гарна порука! — заперечив тамплієр. — А яку заставу ви мені можете запропонувати?

— Оцей ковчег, — сказав пілігрим, вийнявши з-під плаща маленьку шкатулку зі слонової кістки і хрестячись. — У ньому зберігається частка справжнього Хреста Господня, привезена з Монт-Кармельського монастиря.

Не виявляючи жодної поваги до святині, тамплієр зняв із шиї золотий ланцюг, жбурнув його на стіл і сказав:

— Прошу абата Еймера прийняти на збереження мою заставу і заставу цього безіменного мандрівника на знак того, що коли лицар Айвенго ступить на омивану чотирма морями землю Британії, він буде викликаний на бій Бріаном де Буагільбером. Якщо ж зазначений лицар не відповість на цей виклик, він буде проголошений мною боягузом з висоти мурів кожного з існуючих у Європі командорств ордену тамплієрів.

— Цього не трапиться, — втрутилася леді Ровена, перериваючи своє тривале мовчання. — За відсутнього Айвенго скажу я, якщо ніхто в цьому домі не бажає за нього заступитись. Я заявляю, що він прийме будь-який виклик на чесний бій. Якби моя слабка порука могла підвищити значення безцінної застави, представленої праведним мандрівником, я б поручилася своїм ім'ям і доброю славою, що Айвенго дасть цьому гордому лицареві бажане задоволення.

У душі Седрика знялася така буря суперечливих почуттів, що він не в змозі був промовити ні слова під час цієї суперечки. Але коли заговорила Ровена, її голос ніби змусив його отямитись і порушити мовчанку.

— Леді Ровено, — сказав він, — це зайве. Якби знадобилася ще застава, я сам, хоча Айвенго жорстоко образив мене, готовий власною честю поручитися за його честь. Але, здається, пропонованих застав і так досить — навіть за модним статутом норманського лицарства. Чи не так я кажу, отче Еймер?

— Цілком правильно, — підтвердив пріор, — ковчег зі святинею і цим багатим ланцюгом я відвезу до нашого монастиря і зберігатиму в ризниці, аж поки ця справа не матиме належного кінця.

Слідом за тим прощальний кубок обійшов усе коло. Гості, низько вклонившися господареві і леді Ровені, встали й розбрелися по залу, а господарі в супроводі найближчих слуг пішли у свої покої.

— Нечестивий пес, — кинув тамплієр єврею Ісааку, проходячи повз нього, — так ти теж пробираєшся на турнір?

— Так, збираюсь, — відповів Ісаак, смиренно кланяючись, — якщо завгодно буде вашій високоповажній доблесті.

— Аякже, — сказав лицар, — для того і йдеш, аби своїм хабарництвом розоряти людей. Готовий поручитись, що в твоєму гаманці повно-повнісінько шекелів.

— Жодного шекеля, ані єдиного срібного пенні, ані півшеляга, клянуся Богом Авраама! — сказав єврей, сплеснувши руками. — Я зовсім збанкрутів. Навіть плащ, який я ношу, позичив мені Рейбен із Тадкастера.

Тамплієр жовчно посміхнувся і промовив:

— Проклятий брехун!

Він відійшов від єврея і, звернувшися до своїх мусульманських невільників, сказав їм щось мовою, невідомою нікому з присутніх.

Бідний старий був настільки приголомшений звертанням до нього войовничого ченця, що той встиг уже відійти на інший кінець залу, перш ніж бідолаха зважився підвести голову і змінити свою принижену позу.

Незабаром тамплієр і абат пішли у відведені їм покої. Проводжали їх дворецький і чашник. При кожному з них ішло по двоє прислужників зі смолоскипами, а ще двоє несли на тацях прохолодні напої; тим часом інші слуги господаря вказували почту тамплієра і пріора та іншим гостям місця, відведені їм на ночівлю.

РОЗДІЛ V

Коли пілігрим у супроводі слуги зі Смолоскипом ішов до комірчини, де мав ночувати поруч із євреєм Ісааком, їх зупинила покоївка леді Ровени, яка тоном наказу повідомила, що її пані бажає поговорити з пілігримом, і, узявши смолоскип із рук слуги і звелівши йому дочекатися її повернення, подала знак пілігриму йти слідом за нею.

Невеликий коридор і сходи, зроблені з товстих дубових колод, привели його до кімнати Ровени, дещо грубувата розкіш якої відповідала шанобливому ставленню до дівчини хазяїна дому. В оздобленні кімнати відчувалося багатство і навіть деяка вишуканість, але комфорту не було, оскільки за тих часів про нього не мали й уявлення.

Три покоївки, стоячи за спиною леді Ровени, убирали на ніч її волосся. Сама вона сиділа на високому, схожому на трон стільці. Весь її вигляд і манери були такі, що, здавалось, вона народилась на світ для преклоніння. Пілігрим одразу визнав її право на це, схиливши перед нею коліна.

— Підведись, пілігриме, — сказала вона привітно, — заступник тих, хто відсутній, гідний ласкавого прийому з боку кожного, хто дорожить істиною й шанує мужність.

Потім, звертаючись до свого почту, вона наказала усім відійти, бо хотіла сам на сам поговорити з пілігримом.

Леді Ровена помовчала хвилину, ніби не знаючи, з чого почати, потім сказала:

— Пілігриме, сьогодні ввечері ви вимовили одне ім'я. Я хочу сказати, — продовжувала вона з зусиллям, — ім'я Айвенго. І хоча в багатьох серце здригнулося при цьому імені, але тільки я зважуюся вас запитати, де і в яких умовах залишили ви того, про кого згадали.

— Я мало що знаю про лицаря Айвенго, — зніяковіло відповів пілігрим, — але я хотів би знати більше, оскільки ви цікавитеся його долею. Здається, він збирався повернутися до Англії. Вам, леді, має бути краще від мене відомо, чи є в нього тут надія на щастя.

Леді Ровена глибоко зітхнула і спитала, чи не може пілігрим сказати, коли саме варто очікувати повернення лицаря Айвенго на батьківщину, а також чи не наразиться він на великі небезпеки на своєму шляху.

Пілігрим нічого не міг сказати щодо часу повернення Айвенго; що ж до другого запитання леді Ровени, то він запевнив її, що подорож може бути безпечною, якщо їхати через Венецію і Геную, а звідти — через Францію й Англію.

— Дай Боже, — сказала леді Ровена, — щоб він доїхав благополучно і був у змозі взяти участь у майбутньому турнірі, де все лицарство цього краю збирається показати свою вправність і звитягу. Скажіть мені, мандрівнику, як він виглядав, коли ви його бачили востаннє? Чи не зменшила недуга, про яку ми чули, його тілесні сили і вроду?

— Він схуд і став смаглявішим з тих пір, як прибув до Палестини з острова Кіпру в почті Річарда Левине Серце. Мені здавалось, що обличчя його затьмарене глибоким сумом. Але я не підходив до нього, бо ми з ним не знайомі.

— Боюсь, — мовила Ровена, — те, що він побачить на батьківщині, не прожене з його чола похмурої тіні… Дякую вам, добрий пілігриме, за звістку про друга мого дитинства. Дівчата, — звернулась вона до служниць, — подайте цій святій людині вечірній кубок. Настав час дати йому спокій, я не хочу його більше затримувати.

Одна з дівчат принесла срібний кубок гарячого вина з прянощами, до якого Ровена ледь доторкнулась вустами, після чого його подали пілігриму. Він низько вклонився і надпив трохи.

— Прийми від мене милостиню, друже, — продовжувала леді Ровена, подаючи йому золоту монету. — Це знак моєї поваги до твоїх тяжких праць і до святинь, які ти відвідав.

Пілігрим прийняв дарунок, ще раз низько вклонився і слідом за служницею залишив кімнату.

У коридорі на нього чекав слуга. Узявши смолоскипа із рук служниці, він поспішно і без усяких церемоній повів гостя в прибудову, де ціла низка комірчин була місцем ночівлі слуг нижчого розряду і прибульців простого звання.

— Де тут ночує єврей? — спитав пілігрим.

— Нечестивий пес проведе ніч поруч із вашим преподобієм, — відповів слуга.

— А де спить Гурт, свинопас? — довідався мандрівник.

— Гурт, — відповідав слуга, — спить у тій комірчині, що праворуч від вас, а єврей — ліворуч; тримайтеся подалі від сина цього невірного племені.

Пілігрим увійшов до відведеної йому комірчини і, прийнявши смолоскип із рук слуги, подякував йому і побажав доброї ночі. Причинивши двері келії, він застромив смолоскип у дерев'яний свічник і оглянув свою спальню, вся обстановка якої складалася з грубо збитого дерев'яного стільця і плаского дерев'яного ящика замість ліжка; ящик був заповнений чистою соломою, поверх якої кинули дві чи три овечі шкури.

Пілігрим загасив смолоскип, не роздягаючись, розтягся на цьому грубому ложі і заснув або принаймні лежав нерухомо, поки перші промені сонця не заглянули в маленьке ґратчасте віконце, крізь яке світло і свіже повітря проникали в його келію. Тоді він підвівся, прочитав ранкові молитви, поправив на собі одежу і, обережно відчинивши двері, увійшов до єврея.

Ісаак тривожно спав на такій самій постелі, що й пілігрим. Усі частини одягу, які він зняв минулого вечора, єврей навалив на себе чи під себе, щоб їх не поцупили під час сну. Обличчя його виражало тяжке занепокоєння.

Пілігрим не став чекати пробудження Ісаака і злегка доторкнувся до нього кінцем свого ціпка. Старий підхопився, волосся його стало сторчма, гострий погляд чорних очей уп'явся в мандрівника, який стояв перед ним.

— Не бійся мене, Ісааку, — мовив пілігрим, — я прийшов до тебе як друг.

— Нагороди вас Бог Ізраїлю, — сказав єврей, трохи заспокоївшись. — Мені наснилося… Але хай буде благословенний праотець Авраам — це тільки сон.

Потім, отямившись, він запитав звичайним своїм голосом:

— А що ж вгодно вашій милості від бідного єврея в такий ранній час?

— Я хотів тобі сказати, — відповідав пілігрим, — що, коли ти негайно не підеш з цього дому і не поквапишся від'їхати якнайдалі і якомога швидше, тебе може спіткати в дорозі велике лихо.

— Святий отче, — гукнув Ісаак, — та хто ж схоче напасти на такого нікчемного бідняка, як я?

— Це тобі видніше, — сказав пілігрим, — але знай, що коли лицар Храму учора ввечері проходив через зал, він звернувся до своїх мусульманських невільників сарацинською мовою, яку я добре знаю, і наказав їм сьогодні вранці стежити за тим, куди поїде єврей, схопити його, коли він від'їде подалі від цього маєтку, і відвезти до замку Філіппа де Мальвуазена або Реджинальда Фрон де Бефа.

Неможливо описати той жах, який оволодів євреєм при цій звістці.

— Бог Авраама! — вигукнув Ісаак. Не підводячи сивої голови з підлоги, він склав свої зморшкуваті руки і здійняв їх угору. — О Мойсей! О блаженний Аарон! Я вже відчуваю, як вони кліщами тягнуть з мене жили.

— Підведись, Ісааку, і вислухай, що я тобі скажу, — із жалем, але не без презирства сказав пілігрим, дивлячись на його страждання. — Мені зрозумілий твій страх: принци і дворяни безжалісно розправляються з твоїми одноплеменцями, коли хочуть вибити з них гроші. Але встань, я тебе навчу, як позбутися лиха. Іди з цього дому цієї ж хвилини, поки не прокинулися слуги. Я проведу тебе таємними стежинами через ліс, що мені добре відомий, і не залишу, поки не здам з рук у руки якому-небудь барону чи поміщику, який їде на турнір; цілком імовірно, у тебе знайдуться кошти забезпечити собі його благовоління.

Як тільки в Ісаака з'явилася надія на порятунок, він став потроху підводитись, усе ще залишаючись на колінах; відкинувши назад своє довге сиве волосся і розправивши бороду, він кинув допитливий погляд на пілігрима.

При останніх словах пілігрима жах знову оволодів ним, він упав долілиць і вигукнув:

— У мене немає таких коштів, щоб забезпечити собі благовоління християнського мандрівника, навіть якщо він зажадає все, до останнього пенні.

— Заспокойся, — сказав пілігрим. — Якби ти мав усі скарби свого племені, навіщо мені кривдити тебе? У цьому одязі я зобов'язаний дотримуватись обітниці бідності, і якщо відмовлюсь від неї, то хіба що заради кольчуги та бойового коня. Утім, не думай, що я нав'язую тобі своє товариство, залишайся тут, як хочеш. Седрик Сакс може надати тобі заступництво.

— На жаль, ні! — скрикнув єврей. — Не дозволить він їхати у своєму почті. Саксонець і норман з однаковим презирством ставляться до бідного єврея. А одному проїхати володіннями Філіппа де Мальвуазена або Реджинальда Фрон де Бефа… Ні! Добрий юначе, я поїду з тобою! Ось твій ціпок… Мерщій, не барись!

— Я не барюся, — сказав пілігрим, поступаючись наполегливості свого компаньйона, — але мені треба насамперед знайти спосіб звідси вибратись. Іди за мною!

Він увійшов до сусідньої комірчини, де, як уже відомо читачеві, спав Гурт.

— Прокидайся, Гурте, — сказав пілігрим, — прокидайся швидше. Відімкни хвіртку у задній брамі і випусти нас звідси.

Не рухаючись з місця, той відповів:

— У нас так не ведеться, щоб гості їхали тайкома, та ще в таку ранню годину.

— Як би там не було, — владно сказав пілігрим, — я гадаю, що ти не відмовиш мені в цьому.

Сказавши це, він нахилився до свинопаса, який лежав, і прошепотів йому щось на вухо по-саксонеьки. Гурт миттю скочив на рівні ноги, а пілігрим, піднявши палець угору на знак того, що треба дотримуватись обережності, додав:

— Гурте, обережніше! Ти завжди був обачним. Чуєш, відімкни хвіртку. Інше скажу потім.

Гурт підкорився йому, виявивши надзвичайну моторність, а єврей пішов слідом.

— Мій мул! Де ж мій мул? — вигукнув єврей, як тільки вони вийшли з хвіртки.

— Приведи сюди його мула, — звелів пілігрим, — та й мені роздобудь теж мула, я поїду поруч, поки не виберемося з цієї місцини. Потім я поверну мула кому-небудь із почту Седрика в Ашбі. А ти сам… — пілігрим сказав щось Гуртові на вухо.

— Дуже радо все зроблю, — відповідав той і побіг виконувати доручення.

Невдовзі на протилежному боці рову з'явився Гурт із двома мулами. Мандрівники перейшли через рів по вузькому підйомному мосту. Тільки-но вони дісталися іншого берега, єврей поквапився підсунути під сідло свого мула мішечок із просмоленого синього полотна, який обережно витяг з-під хітона, бурмочучи весь час, що це «зміна білизни, тільки одна зміна білизни, більш нічого». Потім піднявся в сідло з такою моторністю й спритністю, яких не можна було очікувати в його похилому віці, і, не гаючи часу, став розправляти складки свого плаща так, щоб зовсім не видно було мішечка.

Пілігрим сів на мула не таким поспіхом і, вже вирушивши в дорогу, простягнув Гурту руку, яку той поцілував з великою пошаною.

Мандрівники квапились і їхали швидко. Пілігрим, що їхав попереду, очевидно, чудово знав усі лісові стежини і навмисне тримався манівців, тому нажаханий Ісаак не раз подумував: чи не збирається прочанин заманити його в якусь пастку.

Проте його побоювання були простимі, якщо взяти до уваги, що в ті часи не було на землі, у воді і в повітрі жодної живої істоти, мабуть, тільки за винятком летючих риб, яка б зазнавала такого безжалісного переслідування, як єврейське плем'я. Нормани, сакси, датчани, британці, як би вороже не ставилися вони один до одного, сходилися на загальному почутті ненависті до євреїв і вважали своїм прямим релігійним обов'язком усіляко принижувати їх, пригноблювати і грабувати. Королі норманської династії і знать, яка їх наслідувала, керуючись найкорисливішими мотивами, постійно пригноблювали й переслідували цей народ.

Мандрівники довго їхали мовчки кружними стежками лісу, нарешті пілігрим порушив мовчання.

— Бачиш отой старий усохлий дуб? — спитав він. — Це межа володінь Фрон де Бефа. Ми давно вже проїхали землі Мальвуазена. Від цього місця наші дороги мають розійтись. Не личить людині мого звання їхати поруч з тобою довше, ніж цього потребує пряма необхідність.

— О добрий юначе! — вигукнув єврей. — Ти можеш заступитися за мене, і я певен, що заступишся. Який я не бідний, а зумію нагородити тебе — не грошима, у мене їх немає, хай допоможе мені отець Авраам.

— Я вже сказав, — перервав його пілігрим, — що ані грошей, ані нагород твоїх мені не потрібно. Можу провести тебе до міста Шеффілда. Там ти легко відшукаєш багатьох одноплеменців і знайдеш у них притулок.

— Хай буде над тобою благословення Іакова, добрий юначе! — відповів єврей. — У Шеффілді я знайду пристановище в мого родича, а там пошукаю способів безпечно проїхати далі.

— Гаразд, — мовив пілігрим. — Виходить, у Шеффілді ми розстанемось. За півгодини під'їдемо до цього міста.

Протягом цієї півгодини обидва не вимовили жодного слова. Нарешті, зупинившися на вершині пологого пагорба, пілігрим показав на місто Шеффілд, що розкинулося біля самого підніжжя, і сказав:

— Ось де ми розстанемось.

— Але не перш, ніж бідний єврей висловить вам свою вдячність, хоч я і не насмілюся просити вас заїхати до мого родича Зарета, що допоміг би мені віддячити вам за добре діло, — мовив Ісаак.

— Я вже говорив тобі, — відповів пілігрим, — що жодної нагороди не потрібно.

— Стривай! — вигукнув Ісаак, хапаючи його за полу. — Мені хотілося б зробити щось для тебе. Пробач, якщо я спробую здогадатися про те, що в цю хвилину для тебе найпотрібніше. Зараз ти над усе хочеш мати коня та озброєння.

Пілігрим мимоволі здригнувся і, миттю обернувшись до єврея, запитав:

— Як ти це угадав?

— Байдуже, як би я не вгадав, аби здогадка моя була правильною. А оскільки мені відомо, що тобі потрібно, я все дістану.

— Візьми ж до уваги моє звання, мою одежу, мої обітниці…

— Знаю я вас, християн, — відповів єврей. — Знаю і те, що навіть найзнатніші з вас у забобонному покаянні беруть іноді мандрівничий ціпок і пішки йдуть у далекі країни поклонитися могилам померлих.

— Не блазнюй! — суворо зупинив його мандрівник.

— Даруй мені, — сказав Ісаак. — Я висловився нерозважливо. Але вчора ввечері, та й сьогодні вранці,— ти кинув кілька слів, які, мов іскри, що висікаються кременем, осяяли для мене твоє серце. Крім того, під твоїм мандрівничим убранням приховані лицарський ланцюг і золоті шпори. Вони блиснули, коли ти нахилився до моєї постелі сьогодні вранці.

Пілігрим не міг стримати посмішку і мовив:

— А що, якби у твоє убрання зазирнути такими ж пильними очима, Ісааку? Гадаю, що й у тебе знайшлось би чимало цікавого.

— Що про це говорити! — сказав єврей, міняючись на лиці, і, поспіхом вийнявши із сумки письмове приладдя, він поставив на сідло свою жовту шапку, на ній аркуш паперу і став писати, ніби бажаючи цим припинити неприємну розмову.

Дописавши листа, він віддав його пілігримові зі словами:

— У місті Лестері живе всім відомий багатий єврей Кирджат Джайрам із Ломбардії. Передай йому цього листа. У нього є тепер на продаж шість лицарських обладунків міланської роботи — гірший із них годиться для царської особи; є в нього і десять жеребців — на гіршому з них не соромно виїхати й самому королю, якщо б він вирушив на битву за свій трон. За цією запискою він дасть тобі на вибір будь-який обладунок і бойового коня. Крім того, забезпечить тебе всім потрібним для майбутнього турніру. Коли мине потреба в цих речах, поверни йому в цілості товар або, якщо зможеш, сплати сповна його вартість.

— Але, Ісааку, — сказав пілігрим посміхаючись, — хіба ти не знаєш, що коли лицаря виб'ють із сідла під час турніру, то його кінь і озброєння стають власністю переможця? Таке нещастя і мене може спіткати, а сплатити за коня і обладунок я не можу.

Єврей, здавалося, був уражений думкою про таку можливість, але, зібравши всю свою мужність, відповів:

— Ні, ні, ні! Це неможливо, я і чути не хочу про це. Благословення Отця нашого буде з тобою… І спис твій буде обдарований такою ж могутньою силою, як жезл Мойсеїв.

Вони розсталися і різними дорогами попрямували до міста Шеффілда.

РОЗДІЛ VI

У той час англійський народ перебував у досить скрутному становищі. Річард Левине Серце знаходився в полоні у підступного й жорстокого герцога Австрійського. Навіть місце ув'язнення Річарда було невідоме; більшість його підданих, що зазнавали за його відсутності тяжкого гноблення, нічого не знали про долю короля.

Принц Джон, який був у союзі з французьким королем Філіппом[11] — найлютішим ворогом Річарда, пустив у хід весь свій вплив на герцога Австрійського, аби той якомога довше тримав у полоні його брата Річарда, котрий свого часу зробив йому стільки благодіянь.

Користуючись відсутністю короля, принц Джон вербував собі прихильників, щоб із їх допомогою у разі смерті Річарда сперечатися за престол із законним спадкоємцем — своїм племінником Артуром, герцогом Британським, сином старшого брата, Джефрі Плантагенета. Згодом, як відомо, він здійснив свій намір і незаконно захопив владу. Спритний інтриган і гульвіса, принц Джон легко залучив на свій бік не тільки тих, хто мав підстави побоюватися гніву Річарда за скоєний злочин, але й численну ватагу колишніх учасників хрестових походів. Ці люди повернулися на батьківщину, набувши всіх пороків Сходу, але зубожівши, і тепер тільки й чекали міжусобної війни, аби полагодити свої справи.

До причин, які викликали загальне занепокоєння і тривогу, слід віднести також і ту обставину, що безліч селян, доведених до відчаю утисками феодалів і суворим застосуванням законів про охорону лісів, об'єднувалися у великі загони, котрі хазяйнували в лісах і пустищах, анітрохи не побоюючись місцевої влади. У свою чергу, дворяни, що вдавали із себе самодержавних володарів, збирали у своїх володіннях цілі банди, які мало чим відрізнялися від розбійницьких ватагу.

Але, попри ці негаразди, усі — багаті й бідні, простолюдини і дворяни — з однаковим жаданням прагнули потрапити на турнір. Це було найцікавіше і найрозкішніше з видовищ того часу. Пройшла чутка, ніби турнір, призначений біля міста Ашбі, у графстві Лестерському, відбудеться між прославленими лицарями в присутності принца Джона, що викликало ще більший інтерес, і ранком того дня, коли призначений був початок змагання, юрби людей усіх звань і станів кинулися до місця бойової потіхи.

Місце, обране для турніру, було надзвичайно мальовничим. Біля узлісся великого лісу, на відстані однієї милі від міста Ашбі, розкинулася укрита чудовим зеленим дерном велика галявина, облямована з одного боку густим лісом, а з іншого — рідкими старими дубами. Пологі схили її утворювали в середині широку й рівну площадку, оточену міцною огорожею. Огорожа мала форму чотирикутника із закругленими для зручності глядачів кутами.

Уздовж огорожі були влаштовані особливі галереї, обвішані драпіровками і вистелені килимами. На килимах розкидали подушки, аби дами і знатні глядачі могли тут розташуватися з найбільшими зручностями. Вузький простір між цими галереями й огорожею був наданий дрібномаєтним фермерам, так званим йоменам. Що стосується простолюду, то для нього відвели місця на дернових лавах, улаштованих на схилах найближчих пагорбів.

По самій середині східної галереї, саме проти центра арени, влаштували узвишшя, де під балдахіном з королівським гербом стояло високе крісло, схоже на трон. Судячи з цього, ця почесна ложа призначалася для принца Джона та його почту. Навпроти королівської ложі, у центрі західної галереї, здіймався інший поміст, прикрашений ще строкатіше, хоча й не так розкішно. Там також стояв трон, оббитий червоною і зеленою тканиною; його оточувало безліч пажів і молодих дівчат — найвродливіших, яких тільки могли дібрати. Ложа була прибрана прапорами і знаменами із зображеннями різних емблем торжества Купідона[12]. Пишний напис повідомляв, що цей почесний трон призначений для королеви кохання й краси.

Мало-помалу галереї заповнили лицарі й дворяни, їхні довгі темні мантії становили приємний контраст із більш світлим і веселим убранням дам. Нижні галереї і проходи незабаром були повні-повнісінькі заможних йоменів і дрібних дворян.

Увагу всіх присутніх привернула поява на арені принца Джона та його численного веселого почту. Почт цей складався частково зі світських, частково — з духовних осіб, які були настільки ж ошатно зодягнені і трималися не менш розв'язно, ніж їхні товариші-миряни. З-поміж духовних осіб був і пріор із Жорво, у найелегантнішому костюмі, який тільки він, з огляду на свій сан, міг собі дозволити. Решта почту принца Джона складалася з його улюбленців — начальників найманого війська, кількох баронів, розпусної зграї придворних і лицарів ордену Храму та іоаннітів.

Тут не зайвим буде зазначити, що лицарі цих двох орденів вважалися ворогами Річарда: під час нескінченних чвар у Палестині між Філіппом Французьким та англійським королем вони стали на бік Філіппа.

Оточений своїми прибічниками, принц Джон виїхав на арену верхи на баскому сірому коні із соколом у руці. На ньому був багатий пурпурний із золотом костюм, а на голові — розкішна хутряна шапочка, оздоблена дорогоцінним камінням, з-під якої спадали на плечі довгі локони. Він їхав попереду, голосно розмовляючи й пересміюючись зі своїм почтом, і зухвало розглядав красунь, котрі прикрашали своєю присутністю верхні галереї. Навіть ті, хто помічав у зовнішності принца вираз розгнузданої зухвалості, крайньої зарозумілості та цілковитої байдужості до почуттів інших людей, не могли заперечувати того, що він не позбавлений певної привабливості, властивої відкритим рисам обличчя, правильним від природи і привченим вихованням до виразу привітності та люб'язності.

Під привітні вигуки глядачів принц весело гарцював навколо арени. Раптом увагу його привернула метушня, що не вщухала і була викликана претензіями Ісаака на краще місце. Зіркий погляд принца Джона миттю розгледів єврея, але набагато приємніше враження справила на нього вродлива дочка Ісаака, яка боязко притулилася до руки старого батька.

І справді, навіть з погляду такого строгого цінителя, яким був принц Джон, прекрасна Ревека могла з честю витримати порівняння з найуславленішими англійськими красунями. Вона мала напрочуд гарну статуру, і східне вбрання не приховувало її постаті. Жовтий шовковий тюрбан пасував до смаглявого відтінку її шкіри; очі сяяли, тонкі брови вигиналися гордовитою дугою, білі зуби блищали, мов перли, а густі чорні коси розсипалися по грудях і плечах, прикритих довгою симарою[13] із пурпурного перського шовку з витканими по ньому квітами всіляких відтінків, спереду прикріпленою безліччю золотих застібок, оздоблених перлами, — усе разом створювало таке чарівне враження, що Ревека могла суперничати з будь-якою із найчарівніших дівчат, що сиділи навколо, її плаття було застебнуте перловими запонками; три верхні запонки вона розстебнула, бо день видався спекотний, і на відкритій шиї було добре видно діамантове намисто з підвісками величезної цінності; страусове перо, прикріплене до тюрбана алмазним аграфом, також одразу впадало в око, і хоча гордовиті дами на верхній галереї презирливо поглядали на чарівну єврейку, потай вони заздрили її красі й багатству.

— Клянуся лисиною Авраама, — мовив принц Джон, — ця єврейка — взірець тик чарів і досконалостей, що зводили з розуму наймудрішого з царів. Як ти гадаєш, пріоре Еймер? Клянуся храмом мудрого Соломона, якого наш ще мудріший братик Річард ніяк не може взяти, вона гарна, як сама кохана у Пісні над Піснями.

— Троянда Сарону і лілія Долин, — відповідав пріор. — Однак, ваша світлість, вам не слід забувати, що вона не більше, ніж єврейка.

— Еге! — продовжував принц, не звернувши жодної уваги на його слова. — А ось і мій нечестивий товстосум… Маркіз червінців і барон срібняків сперечається через почесне місце з обшарпанцями, у яких у кишенях, напевно, немає жодного пенні. Клянуся святим Марком, мій грошовий вельможа і його гарненька єврейка зараз матимуть місця на верхній галереї. Гей, Ісааку, хто це така? Хто вона тобі, дружина чи дочка? Що це за східна гурія, яку ти тримаєш під пахвою, наче це скринька з твоєю скарбницею?

— Це дочка моя Ревека, ваша світлість, — відповідав Ісаак із низьким уклоном, анітрохи не збентежений вітанням принца, в якому поєдналися глузування й люб'язність.

— Ну, ти мудрець! — сказав принц із реготом, якому негайно почали догідливо вторити його супутники. — Але байдуже, чи дочка вона тобі, чи дружина, її варто вшановувати, як це личить її красі і твоїм заслугам… Гей, хто там сидить нагорі? — продовжував він, кинувши погляд на галерею. — Саксонська мужичня… Ач як розсілися. Нехай потісняться і дадуть місце моєму князеві лихварів та його прекрасній доньці. Я покажу цим неукам, що кращі місця в синагозі вони зобов'язані ділити з тими, кому синагога належить по праву!

Глядачами, до яких була звернена ця груба й образлива мова, виявилися Седрик Сакс зі своїми домашніми та його союзник і родич Ательстан Конінгсбурзький, котрий, як нащадок останнього короля саксонської династії, мав найбільшу пошану з боку всіх саксів Північної Англії. Проте разом із царською кров'ю своїх предків Ательстан успадкував і чимало їхніх слабкостей. Він був високий на зріст, міцної статури, у розквіті віку, але його вродливе обличчя здавалося таким млявим, очі дивилися так тупо й сонно, рухи були такі ліниві і він так не квапився у своїх рішеннях, що дістав прізвисько Ательстан Неповороткий. Його друзі стверджували, що ця млявість пояснювалася не браком мужності, а тільки нерішучістю.

І от саме до нього звернувся принц Джон із наказом звільнити місце для Ісаака та Ревеки. Ательстан, приголомшений такою вимогою, не був схильний коритися принцу. Однак він не знав, як відповісти на подібний наказ. Тому обмежився повною бездіяльністю. Не зробивши ані найменшого руху, він широко розплющив свої величезні сірі очі й утупив погляд у принца з таким здивуванням, що це могло б викликати сміх. Але нетерплячому Джонові було не до сміху.

— Цей саксонський свинопас чи спить, чи не розуміє мене! — крикнув він. — Де Брасі, полоскочи-но його списом, — продовжував Джон, звернувшись до лицаря, що їхав поруч із ним, командира загону вільних стрільців-кондотьєрів, тобто найманців.

Навіть у почті принца почулося ремствування. Але де Брасі, далекий як воїн від будь-якої делікатності, простягнув довгого списа і, мабуть, виконав би наказ принца, перш ніж Ательстан Неповороткий устиг би подумати, що треба ухилитися від зброї, якби Седрик із блискавичною швидкістю не вихопив свого короткого меча і одним ударом не відітнув сталевий наконечник списа.

Кров кинулася в обличчя принцові Джону. Він злобно вилаявся і хотів було вибухнути не менш сильною погрозою, але замовк, почасти тому, що почет став всіляко його умовляти й заспокоювати, почасти тому, що юрба вітала вчинок Седрика голосними вигуками схвалення.

— Що ж ви не встаєте, саксонська мужичня? — наполягав на своєму розгніваний принц. — Клянуся небом, раз я сказав — єврей буде сидіти поруч із вами!

— Як же можна? З дозволу вашої світлості, нам зовсім не личить сидіти поруч із поважними панами, — сказав Ісаак.

— Лізь, нечестивий пес, я наказую тобі! — крикнув принц Джон. — Бо інакше я велю здерти з тебе шкіру і видубити її на кінську збрую.

Почувши таке запрошення, Ісаак став підніматися вузькою і крутою драбиною на верхню галерею.

— Подивимось, хто насмілиться його зупинити, — сказав принц, пильно дивлячись на Седрика, який явно мав намір скинути єврея вниз головою.

Але блазень Вамба запобіг нещастю своїм несподіваним втручанням: він вискочив наперед і, ставши між своїм хазяїном та Ісааком, вигукнув:

— Ану-бо, я спробую! — З цими словами блазень вихопив з-під поли плаща шматок свинини і підніс його до самого носа Ісаака.

Поза всяким сумнівом, він прихопив із собою цей запас харчів на той випадок, якщо турнір затягнеться. Побачивши перед собою огидний для нього предмет і помітивши, що блазень заніс над його головою свою дерев'яну шпагу, Ісаак різко позадкував, оступився і покотився вниз по сходах. Чудовий жарт для глядачів, що викликав вибухи сміху, та й сам принц Джон і весь його почет розреготалися від душі.

— Нумо, брате принц, давай мені приз, — сказав Вамба. — Я переміг ворога в чесному бою: мечем і щитом, — додав він, розмахуючи шпагою в одній руці і шматком свинини — в другій.

— Хто ти такий і звідки взявся, благородний боєць? — спитав принц Джон, усе ще сміючись.

— Я дурень по праву народження, — відповів блазень, — кличуть мене Вамба, я син Безмозкого, який був сином Безголового.

— Ну, звільніть місце єврею в передньому ряду нижньої галереї, — сказав принц Джон, можливо, зрадівши такій нагоді скасувати своє перше розпорядження. — Не можна ж садовити переможеного з переможцем! Це суперечить правилам лицарства.

— Але краще, ніж садовити шахрая поруч із дурнем, а єврея — поруч із свинею.

— Спасибі, приятелю, — вигукнув принц Джон, — ти мене потішив! Гей, Ісааку, позич-но мені червінців!

Нахилившись із сідла, він вихопив із рук єврея сумку, витяг звідти пару золотих монет, кинув їх Вамбі і поскакав далі уздовж краю арени. Глядачі нагородили принца такими схвальними вигуками, наче він зробив чесний і благородний вчинок.

РОЗДІЛ VII

Під час подальшого об'їзду арени принц Джон раптом зупинив коня і, звертаючись до абата Еймера, заявив, що мало не забув про головний клопіт цього дня.

— Святі угодники, — сказав він, — чи знаєте ви, сер пріор, що ми забули призначити королеву кохання і краси, яка своєю білою рукою роздаватиме нагороди! Щодо мене, то я подам голос за чорнооку Ревеку. Я не забобонний.

— Пресвята Діво, — мовив пріор, із жахом звівши очі до неба, — за єврейку!.. Після цього нас неодмінно поб'ють камінням і виженуть з турніру, а я ще не такий старий, щоб прийняти вінець мученика. До того ж, клянуся моїм святим заступником, Ревека поступається красою чарівній саксонці Ровені.

— Чи не однаково, — відповідав принц, — саксонка чи єврейка, собака чи свиня! Яке це має значення? їй-право, оберемо Ревеку, хоча б для того, щоб гарненько подратувати саксонську мужичню.

Тут навіть почет принца заремствував.

— Це вже не жарт, мілорде, — сказав де Брасі, — жоден лицар не здійме списа, якщо завдати такої образи цим зборам.

— До того ж це дуже необережно, — мовив один з найстаріших і найвпливовіших вельмож у почті принца, Вальдемар Фіц-Урс. — Така витівка може стати на заваді здійсненню намірів вашої світлості.

Принц змушений був зробити поступку своїм прибічникам.

— Я пожартував, — сказав він, — а ви вже напали на мене, мов ті гадюки! Чорт забирай, вибирайте, кого хочете!

— Ні, ні, — сказав де Брасі, — залишіть трон незайнятим, і нехай той, хто стане переможцем, сам обере прекрасну королеву. Це збільшить принадність перемоги і навчить прекрасних дам ще більше цінувати любов доблесних лицарів, які спроможні так їх піднести.

— Якщо переможцем стане Бріан де Буагільбер, — сказав пріор, — я вже заздалегідь знаю, хто буде королевою кохання й краси.

— Буагільбер, — заперечив де Брасі, — добрий боєць, але тут є чимало лицарів, сер пріор, які не побояться помірятися з ним силами.

— Помовчимо, панове, — сказав Вальдемар, — і нехай принц посяде своє місце. І глядачів, і бійців нетерпець бере — вже запізно, давно час починати турнір.

Принц був схильний до впертості у дрібницях, але цього разу згодився. Він сів у своє крісло і, коли почет зібрався навколо нього, подав знак герольдам оголосити правила турніру.

Ці правила були такі. П'ять лицарів-призвідників викликають на бій усіх бажаючих. Кожен лицар, що бере участь у турнірі, має право вибирати собі супротивника з-поміж п'ятьох призвідників. Для цього йому треба тільки доторкнутися списом до щита призвідника. Дотик тупим кінцем означає, що лицар бажає змагатися тупою зброєю, тобто списами з плоскими дерев'яними наконечниками, або «зброєю ввічливості», — у такому разі єдиною небезпекою було зіткнення вершників. Але якби лицар доторкнувся до щита вістрям списа, це означало б, що він хоче битися на смерть, як у справжніх боях. Після того як кожен з учасників турніру переломить спис по п'ять разів, принц оголосить, хто з них є переможцем у змаганні першого дня, і накаже вручити йому приз — бойового коня дивовижної краси й незрівнянної сили. До того ж, крім нагороди, переможцю надавалася особлива честь обрати королеву кохання й краси.

Потім було оголошено, що наступного дня має відбутися загальний турнір; у ньому зможуть взяти участь усі присутні лицарі. Їх поділять на дві рівні партії, і вони будуть чесно і мужньо битись, доки принц Джон не подасть сигнал до закінчення змагань. Слідом за тим обрана напередодні королева кохання й краси увінчає лицаря, якого принц визнає найзвитяжнішим з усіх, лавровим вінком із чистого золота.

На третій день були призначені змагання лучників, бій биків та інші розваги для простого люду. Таким святом принц Джон думав завоювати прихильність тих самих людей, почуття яких він постійно ображав нерозважливими і часто безглуздими нападками.

Герольди завершили читання правил звичайними вигуками: «Щедрість, щедрість, доблесні лицарі!» У відповідь на їхній заклик з усіх галерей посипалися золоті й срібні монети. Герольди вели літописи турнірів, і лицарі не шкодували грошей для істориків своїх подвигів. На подяку за отримані дари герольди вигукували: «Кохання до дам! Смерть супротивникам! Честь великодушному! Слава хороброму!» Менш поважні глядачі приєднували до цих вигуків радісні крики, тим часом як сурмачі сповнили повітря войовничими звуками своїх інструментів. Коли вщух увесь цей гамір, блискуча низка герольдів залишила арену. Тільки маршали турніру, у повному бойовому озброєнні, верхи на закованих у панцири конях, нерухомо, мов статуї, стояли біля воріт з обох кінців поля.

Тим часом весь обгороджений простір коло північного входу на арену заповнила юрба лицарів, що виявили бажання взяти участь у змаганні з призвідниками.

Нарешті ворота відчинили, і п'ять лицарів, обраних за жеребом, повільно виїхали на арену: один спереду, решта за ним попарно. Усі вони були чудово озброєні.

Бійці виїхали на арену, стримуючи гарячих коней і примушуючи їх повільно виступати, аби похвалитися красою їхньої ходи і власною спритністю та грацією. На очах у глядачів п'ятеро лицарів проїхали арену, піднялися на пагорок, де стояли намети призвідників, роз'їхалися в різні сторони, і кожен злегка тикнув тупим кінцем списа щит того, з ким бажав битися. Повідомивши про свої відносно мирні наміри, лицарі від'їхали до іншого кінця арени і вишикувалися в ряд. Тоді призвідники вийшли зі своїх наметів, сіли на коней і на чолі з Бріаном де Буагільбером, спустившися з пагорба, також стали в ряд, кожен проти того лицаря, що торкнувся його щита.

Залунали труби й ріжки, і супротивники помчалися один на одного. Бій тривав недовго: військова вправність і бойове щастя призвідників були такі, що супротивники Буагільбера, Мальвуазена і Фрон де Бефа одразу попадали з коней на землю. Супротивник Гранменіля, замість того, щоб направити спис у шолом чи у щит ворога, переломив його об тулуб лицаря, що вважалося ганебнішим, ніж упасти з коня: останнє можна було пояснити випадковістю, тоді як перше доводило неспритність і навіть невміння володіти зброєю. Один лише п'ятий лицар підтримав честь своєї партії: він схопився з іоаннітом, обоє переломили списи і розійшлись, причому жоден з них не домігся переваги.

Слідом за першою друга і третя партії лицарів виїжджали на арену випробувати своє бойове щастя. Однак перемога лишалася на боці призвідників. У четверту чергу виїхали лише три лицарі; вони обійшли щити Буагільбера і Фрон де Бефа і викликали на бій трьох інших — тих, які виявили меншу спритність і силу. Але така обережність була марною. Призвідники, як і раніше, мали повний успіх. Один з їхніх супротивників вилетів із сідла, а два інших схибили, тобто зазнали поразки через невдале застосування прийому бою — удару списом.

Після четвертого змагання настала досить тривала перерва. Як видно, бажаючих стати до бою не знаходилось. Серед глядачів почалося ремство; річ у тім, що Мальвуазена і Фрон де Бефа народ не любив за їхню жорстокість, а інших, крім Гранменіля, тому, що вони були чужинці. Нікого так не засмутили наслідки турніру, як Седрика Сакса, котрий у кожнім успіху норманських лицарів бачив нову образу для честі Англії.

Нарешті, після того як сарацинські музиканти ще раз зіграли тривалий марш, на північному кінці арени з-за огорожі почувся звук єдиної труби, який означав виклик. Усі погляди звернулися в той бік, щоб подивитися, хто цей новий лицар, що сповіщав про своє прибуття. Ворота поквапом відчинили, і він в'їхав на арену.

Наскільки можна судити про людину, заковану в бойовий обладунок, новий боєць був трохи вище середнього зросту і, здавалося, радше тендітної, ніж міцної статури. На ньому був сталевий панцир із багатою золотою насічкою; девіз на його щиті зображував молодий дуб, вирваний з коренем; під ним був напис іспанською мовою: «Desdichado», що означає «Позбавлений спадку», їхав він на чудовому вороному коні. Проїжджаючи уздовж галерей, лицар граціозним рухом схилив списа, вітаючи принца і дам. Спритність, з якою він управляв конем, і юнацька грація його рухів відразу прихилили до нього серця більшості глядачів.

Лицар піднявся на пагорок і, на подив усіх глядачів, наблизившись до середнього намету, з такою силою вдарив гострим кінцем свого списа у щит Бріана де Буагільбера, що почувся протяжливий брязкіт. Усі були вкрай здивовані такою сміливістю, але більше за всіх здивувався сам грізний лицар, діставши виклик на смертний бій. Анітрохи не очікуючи такого рішучого виклику, він у невимушеній позі стояв у ту мить біля входу до свого намету.

— Чи були ви сьогодні на сповіді, братику? — сказав він. — Чи сходили на обідню, що так відчайдушно важите своїм життям?

— Я краще за тебе приготувався до смерті, — відповідав лицар Позбавлений Спадку, який під цим іменням і був занесений до списку учасників турніру.

— То йди, ставай на своє місце на арені, — сказав де Буагільбер, — та подивися на сонце востаннє: нинішнього ж вечора ти заснеш у раю.

— Дякую за попередження, — відповідав лицар Позбавлений Спадку. — Прийми ж і від мене добру пораду: сідай на свіжого коня і бери нового списа: клянуся честю, вони тобі знадобляться.

Як не прикро було де Буагільберу вислухувати поради свого супротивника, проте він в усьому пішов за ними: його честь залежала від результату майбутньої боротьби, і тому він не міг зневажити нічим, що сприяло б успіху. Він наказав подати собі свіжого коня, сильного і баского, вибрав новий, міцний спис, побоюючись, що ратище старого не таке вже надійне після попередніх боїв, і змінив ушкоджений щит. На новому щиті де Буагільбера зображений був ворон, що летить, тримаючи в пазурах череп, а під ним напис: «Бережися ворона».

Коли обидва супротивники, що вирішили битися на смерть, стали один проти одного на протилежних кінцях арени, тривожне очікування глядачів сягнуло вищої межі. Мало хто думав, що змагання може завершитися благополучно для лицаря Позбавленого Спадку, але його відвага й сміливість привернули до нього більшість глядачів.

Як тільки труби подали сигнал, супротивники зі швидкістю блискавки ринулися на середину арени і зіткнулися з силою громового удару. Їхні списи розлетілися уламками по самі рукояті, і якусь мить здавалось, ніби обидва лицарі впали, бо коні під ними знялися дибки і позадкували. Однак умілі вершники впоралися з конями, пустивши в хід і шпори, і вудила. Якусь мить вони дивились один на одного просто в очі; здавалось, їхні погляди кидають вогнем крізь забрала шоломів; потім, повернувши коней, бійці поїхали кожен у свій бік і біля воріт отримали із рук своїх зброєносців нові списи.

Давши коням і вершникам кілька хвилин відпочити, принц Джон подав знак сурмачам грати сигнал до бою. Знову суперники помчали на середину арени і зіткнулися з такою самою швидкістю, такою ж силою і спритністю, але не з рівним успіхом, як доти.

Цього разу тамплієр цілив у саму середину щита свого суперника і вдарив так влучно і сильно, що спис розлетівся вщент, а лицар похитнувся в сідлі. У свою чергу, лицар Позбавлений Спадку, який спочатку також цілив у щит Буагільбера, в останню мить змінив напрям списа і вдарив по шолому супротивника. Це було набагато важче, але в разі успіху удар був майже невідпорний. Так воно і сталося, удар прийшовся по забралу, а вістря списа зачепило перехват його сталевої решітки. Однак тамплієр і тут не втратив самовладання і підтримав свою славу. Якби попруга його сідла випадково не лопнула, можливо, він і не упав би. Але вийшло так, що сідло, кінь і вершник звалилися на землю і сховалися у стовпі пилюки.

Виплутатись із стремен, вилізти з-під упалого коня і підхопитися на рівні ноги було для тамплієра справою однієї хвилини. Не тямлячи себе від люті, яку ще збільшували голосні радісні вигуки глядачів, що вітали його падіння, він вийняв із піхов меча і замахнувся ним на свого переможця. Лицар Позбавлений Спадку зіскочив з коня і також звів меча. Але маршали підскакали до бійців і нагадали їм, що за законами турніру вони не мають права починати подібний двобій.

— Ми ще зустрінемось, — сказав тамплієр, гнівно позирнувши на свого супротивника, — і там, де нам ніхто не завадить.

— Якщо не зустрінемось, у тім буду не я винний, — відповідав лицар Позбавлений Спадку. — Пішим чи на коні, списом, сокирою чи мечем — я завжди готовий битися з тобою.

Вони б, мабуть, ще довго обмінювалися гнівними словами, коли б маршали, схрестивши списи, не примусили їх розійтись. Лицар Позбавлений Спадку повернувся на своє колишнє місце, а Бріан де Буагільбер — до свого намету, де провів решту дня в гніві й розпачі.

Не сходячи з коня, переможець зажадав кубок вина і, відстебнувши нижню частину забрала, проголосив, що п'є «за здоров'я всіх чесних англійських сердець і на погибель іноземним тиранам». Потім він наказав своєму сурмачеві просурмити виклик призвідникам і попросив герольда передати їм, що готовий битися з кожним із них у тому порядку, який вони самі встановлять.

Першим виїхав на арену Фрои де Беф, величезний богатир, у чорній броні і з білим щитом, на якому була намальована чорна бичача голова, зображення якої наполовину стерлося в численних боях, із хвалькуватим девізом: «Начувайся, ось я». Над цим супротивником лицар Позбавлений Спадку здобув легку, але рішучу перемогу: в обох лицарів списи переломились, а Фрон де Беф утратив стремено, і судді вирішили, що він програв.

Третій бій незнайомця відбувся з сером Філіппом де Мальвуазеном і був настільки ж успішним: він із такою силою вдарив списом по шолому барона, що зав'язки лопнули, шолом звалився, і тільки завдяки цьому сам Мальвуазен не упав з коня, але був оголошений переможеним.

Четвертий бій був із Гранменілем. У цьому двобої лицар Позбавлений Спадку виявив стільки ж люб'язності, скільки дотепер виявляв мужності й спритності. У Гранменіля кінь був молодий і надто гарячий, під час бою він так шарахнувся вбік, що вершник не міг влучити в ціль, супротивник же його, замість того, щоб скористатися такою перевагою, підняв списа вгору і проїхав мимо. Слідом за тим він повернувся на своє місце в кінці арени і через герольда запропонував Гранменілеві ще раз помірятися силами. Але той відмовився, визнавши себе переможеним не тільки вправністю, а й люб'язністю свого суперника.

Ральф де Віпонт доповнив список перемог незнайомця, з такою силою впавши на землю, що кров заюшила в нього носом і горлом, і його як мертвого винесли з арени.

Тисячі радісних голосів вітали одностайне рішення принца і маршалів, які присудили приз цього дня лицареві Позбавленому Спадку.

РОЗДІЛ VIII

Маршали турніру першими вітали переможця. Вони попросили його зняти шолом чи підняти забрало, перш ніж він стане перед принцом Джоном, щоб одержати з його рук приз. Однак лицар Позбавлений Спадку з вишуканою ввічливістю відхилив їхнє прохання, кажучи, що цього разу не може з'явитися з відкритим обличчям через причини, які він пояснив герольдам перед виступом на арену. Маршали цілком задовольнилися цією відповіддю, тим більше, що в ті часи лицарі часто давали найдивніші обітниці і нерідко клялися зберігати повне інкогніто на певний строк або поки не відбудеться якась певна подія. Тому вони не стали дошукуватися причин, з яких переможець бажав залишатися невідомим, а просто доповіли про це принцові Джону і попросили в його світлості дозволу представити йому лицаря, щоб принц особисто вручив йому нагороду за доблесть.

Принца Джона надзвичайно зацікавила ця таємничість. Він і так був незадоволений результатом турніру, під час якого призвідники, що були його улюбленцями, зазнали поразки від руки одного й того самого лицаря. Тому зарозуміло відповів маршалам:

— Нам бажано, щоб він чекав, доки не знайдеться хтось, хто міг би вгадати його ім'я та звання. Навіть якщо б йому довелось очікувати до ночі, він не змерзне після такої гарячої роботи.

— Погано ж ви вшановуєте переможця! — сказав Вальдемар Фіц-Урс. — Ви хочете змусити його чекати до тих пір, поки ми не скажемо вашій світлості того, про що й самі гадки не маємо. Я, принаймні, розуму не доберу. Хіба що це один із тих доблесних воїнів, що слідом за королем Річардом пішли в Палестину, а тепер добираються додому із Святої Землі.

Раптом у почті зашепотіли:

— Чи це часом не король? Може, це сам Річард Левине Серце?

— Крий Боже! — скрикнув принц Джон, сполотнівши як смерть і позадкувавши, начебто поруч ударила блискавка. — Вальдема-ре!.. Де Брасі… І всі ви, хоробрі лицарі і джентльмени, не забувайте своїх обіцянок, будьте моїми вірними прихильниками!

— Боятися нема чого! — заспокоїв принца Вальдемар Фіц-Урс. — Невже ви так погано пам'ятаєте богатирську статуру сина вашого батька, що припустили, начебто він міг уміститися в обладунку цього бійця? Вдивіться в нього гарненько, і ви побачите, що він на три дюйми нижчий від короля Річарда і вдвічі вужчий у плечах. І кінь під ним не такий, щоб міг витримати вагу короля Річарда.

Поки він говорив, маршали підвели лицаря Позбавленого Спадку до підніжжя дерев'яних сходів, що вели від арени до трону принца. Переривчастим голосом той сказав кілька слів, похваливши доблесть лицаря Позбавленого Спадку, і звелів підвести бойового коня, приготовленого в нагороду переможцю; сам же він увесь час тривожно очікував, чи не пролунає з-під опущеного забрала цього лицаря низький і грізний голос Річарда Левине Серце!

Але лицар Позбавлений Спадку жодного слова не сказав у відповідь на вітання принца, а тільки низько вклонився.

Двоє багато одягнених конюхів вивели на арену чудового коня. в повному бойовому спорядженні найтоншої роботи. Опершись однією рукою об сідло, лицар Позбавлений Спадку скочив на коня, не доторкнувшись до стремен, і, піднісши списа, двічі об'їхав арену із вправністю першокласного вершника, випробовуючи бездоганну ходу коня і змушуючи його змінювати алюр.

Тим часом невгамовний абат Еймер пошепки нагадав принцу, що тепер настав час, коли переможцеві треба виявити вже не звитягу, а витончений смак, обравши серед чарівних дам ту, яка посяде трон королеви кохання й краси і вручить приз переможцеві на завтрашньому турнірі. Отже, принц Джон підніс свій жезл, як тільки лицар, об'їжджаючи арену, порівнявся з його ложею. Вершник негайно повернув коня і, зупинившись перед троном, опустив списа майже до землі і завмер, мовби очікуючи подальших наказів принца. Усі були в захваті від спритності, з якою він миттєво впорався з розпаленим конем і змусив його завмерти мов статуя.

— Сер лицар Позбавлений Спадку, — мовив принц Джон, — оскільки це єдиний титул, яким ми можемо іменувати вас… Ви маєте виконати тепер почесний обов'язок: обрати прекрасну даму, котра посяде трон королеви кохання й краси і буде царювати на завтрашньому святі. Вам надається повне право вручити цей вінець, кому вам завгодно. Та дама, якій ви його передасте, і буде проголошена королевою завтрашнього турніру. Підніміть вашого списа.

Лицар підкорився, і принц Джон надів на кінець списа вінець із зеленого атласу, навколо якого був золотий обруч, прикрашений зубцями у вигляді сердець і наконечників стріл.

Лицар Позбавлений Спадку повільно проїхав далі уздовж арени, користуючись своїм правом переможця пильно розглядати численних красунь, що прикрашали своєю присутністю ці блискучі збори.

Нарешті він зупинився перед балконом, де сиділа леді Ровена, й очікування глядачів досягло вищого ступеня напруження.

Треба визнати, що якби, намічаючи свій вибір, лицар Позбавлений Спадку керувався тим, де під час турніру найбільше цікавилися його успіхами, йому слід було б віддати перевагу саме цій частині галереї. Седрик Сакс, який був у захваті від поразки тамплієра, а ще більше від невдачі, що зазнали обидва його підступні сусіди — Фрон де Беф і Мальвуазен, — перехилившись через поруччя балкона, стежив за подвигами переможця не тільки очима, а й усім серцем і душею. Леді Ровена не менше нього була захоплена подіями дня, хоча нічим не виказувала свого хвилювання. Навіть незворушний Ательстан, здається, вийшов зі своєї звичайної апатії: він зажадав велику кружку мускатного вина й оголосив, що п'є за здоров'я лицаря Позбавленого Спадку.

Інша група, що містилася саме під галереєю, зайнятою саксами, не менше них цікавилася наслідком турніру.

— Праотець Авраам! — говорив Ісаак з Йорка в ту мить, коли відбувалося перше зіткнення між тамплієром і лицарем Позбавленим Спадку. — Як прудко скаче цей християнин! Доброго коня привезли здалеку, із самої Берберії, а він з ним так поводиться, наче це малий віслюк! А чудовий обладунок, який так дорого коштував! Він зовсім не береже їх, немов знайшов на великій дорозі!

— Але якщо лицар важить власним життям і тілом, батьку, — заперечила Ревека, — чи можна очікувати, що він берегтиме коня й обладунок у такій страшній битві?

Чи то через нерішучість, чи з якихось інших причин переможець майже хвилину стояв нерухомо. Потім він повільно й граціозно схилив списа і поклав вінець до ніг прекрасної Ровени. У ту ж саму мить заграли труби, а герольди проголосили леді Ровену королевою кохання й краси, погрожуючи карою всякому, хто наважиться виявити їй непокору.

Серед норманських дівиць почулося невдоволене перешіптування: вони так само мало звикли до того, щоб віддавали перевагу саксонкам, як норманські лицарі не звикли до поразок у запроваджених ними ж самими лицарських іграх. Але ці вияви невдоволення потонули в голосних вигуках глядачів: «Хай живе леді Ровена — королева кохання й краси!» А з юрби простолюду кричали: «Хай живе саксонська королева! Хай живе рід безсмертного Альфреда!»

Принц Джон так пришпорив коня, наче хотів зірвати на ньому свою досаду. Кінь рвонувся з місця і вмить опинився біля тієї галереї, де сиділа леді Ровена, біля ніг якої ще лежав вінець.

— Прекрасна леді, — мовив до неї принц, — прийміть емблему вашої царственої влади, якій ніхто не підкориться більш щиро, ніж Джон, принц Анжуйський. Чи не буде вам вгодно разом із вашим благородним батьком і друзями прикрасити своєю присутністю наш сьогоднішній бенкет у замку Ашбі?

Ровена залишилася безмовною, а Седрик відповідав за неї своєю рідною мовою.

— Леді Ровена, — сказав він, — не знає тієї мови, якою мусила б відповісти на вашу люб'язність, з цієї ж причини вона не може взяти участь у вашому святі. Так само і я, і благородний Ательстан Конінгсбурзький розмовляємо тільки мовою наших предків і наслідуємо їхні звичаї. Тому ми із вдячністю відхиляємо люб'язне запрошення вашої високості. А завтра леді Ровена візьме на себе обов'язки того звання, до якого закликав її добровільний вибір лицаря-переможця, затверджений схваленням народу.

З цими словами він підняв вінець і поклав його на голову Ровени на знак того, що вона приймає тимчасову владу.

— Що він говорить? — запитав принц Джон, удаючи, ніби не знає по-саксонськи, тоді як насправді чудово знав цю мову. Йому передали зміст слів Седрика французькою.

— Гаразд, — сказав він, — завтра ми самі проведемо цю безмовну царицю до її почесного місця. Але принаймні ви, сер лицар, — додав він, звертаючись до переможця, що все ще стояв перед галереєю, — розділите з нами трапезу?

Отут лицар уперше заговорив. Посилаючись на втому і на те, що йому необхідно зробити деякі приготування до завтрашнього змагання, він тихим голосом просив принца вибачити йому відмову від запрошення.

— Добре, — незадоволено сказав принц Джон, — хоч ми і не звикли до подібних відмов, однак постараємось якось перетравити свій обід, попри те, що його не бажають удостоїти своєю присутністю ні лицар, який найбільше відзначився у бою, ні обрана ним королева краси.

По цій мові він намірився залишити арену і повернув коня назад, що було сигналом до закінчення турніру.

Різними дорогами, залежно від того, хто звідки прийшов, потяглися групи людей навколишньою галявиною. Більшість глядачів попрямувала до Ашбі, де чимало знатних гостей проживали в замку, а інші знайшли собі пристановище в самому місті. Серед останніх була і переважна частина лицарів, що були учасниками турніру чи збиралися взяти участь у завтрашнім змаганні. Вони повільно їхали верхи, розмовляючи між собою про події цього дня, а народ, який проходив повз них, вітав їх голосними вигуками. Такими ж вигуками проводили і принца Джона, хоча ці вітання були викликані радше розкішністю вбрання і пишнотою блискучого почту, ніж достоїнствами принца.

Набагато щирішими і одностайнішими вигуками був зустрінутий переможець. Але йому так хотілося швидше ухилитися від цих знаків загальної уваги, що він із вдячністю прийняв люб'язну пропозицію маршалів ратного поля зайняти один із наметів, розкинутих коло дальнього кінця огорожі. Як тільки лицар пішов до свого намету, розійшлась і юрба народу, що зібралася подивитись на нього й обмінятися щодо нього різними міркуваннями й здогадками.

РОЗДІЛ IX

Тільки-но лицар Позбавлений Спадку ввійшов до свого намету, як з'явилися зброєносці, пажі та інша обслуга, просячи дозволу допомогти йому зняти обладунок і пропонуючи змінити білизну й освіжитися обмиванням. Лицар Позбавлений Спадку навідріз відмовився від будь-яких послуг, кажучи, що в нього є власний зброєносець.

На цьому мужикуватому на вигляд слузі, схожому на йомена, був широкий плащ із темної повсті, а на голові чорна норманська хутряна шапка. Очевидно, побоюючись, як би його не пізнали, він насунув її на саме чоло. Випровадивши всіх сторонніх з намету, слуга зняв з лицаря важкий обладунок і поставив перед ним їжу й вино.

Лицар ледь устиг нашвидку поїсти, як слуга доповів, що його запитують п'ятеро незнайомих людей, кожен з яких привів коня у повному бойовому спорядженні. Коли лицар зняв обладунок, він накинув довгу мантію з великим каптуром, під яким можна було майже так само добре сховати обличчя, як під забралом шолома. Вийшовши з намету, він побачив зброєносців усіх п'ятьох призвідників турніру: він пізнав їх за коричнево-чорними каптанами і за тим, що кожен з них тримав на поводі коня свого хазяїна, нав'юченого його обладунком.

— За правилами лицарства, — сказав перший зброєносець, — я, Болдуїн де Ойлей, зброєносець грізного лицаря Бріана де Буагільбера, з'явився від його імені передати вам коня і зброю, які служили згаданому Бріану де Буагільберу під час сьогоднішнього турніру. Вам надається право залишити їх при собі чи взяти за них викуп. Такий закон ратного поля.

Четверо інших зброєносців повторили майже те саме і вишикувалися в ряд, очікуючи рішення лицаря Позбавленого Спадку.

— Вам чотирьом, панове, — одказав лицар, — так само як і вашим поважним і доблесним хазяїнам, я відповім однаково: передайте благородним лицарям мій привіт і скажіть, що я погано б повівся, позбавивши їх зброї і коней, які ніколи не знайдуть собі хоробріших і гідніших наїзників. На жаль, я не можу обмежитися такою заявою. Я не тільки на ймення, а й насправді позбавлений спадку і змушений зізнатися, що лицарі дуже зобов'яжуть мене, якщо викуплять своїх коней і зброю.

— Нам доручено, — сказав зброєносець Реджинальда Фрон де Бефа, — запропонувати вам по сто цехінів[14] викупу за кожного коня разом із спорядженням.

— Цього цілком достатньо, — мовив лицар Позбавлений Спадку. — Обставини змушують мене прийняти половину цієї суми. Із решти прошу вас, панове зброєносці, половину розділити між собою, а іншу роздати герольдам, вісникам, менестрелям і слугам.

Зброєносці з низькими уклонами стали висловлювати найщирішу вдячність за таку виняткову щедрість. Потім лицар звернувся до Болдуїна, зброєносця Бріана де Буагільбера:

— Від вашого хазяїна я не приймаю ні обладунку, ні викупу. Скажіть йому, що наша суперечка не закінчена. Він сам викликав мене на смертний бій, і я цього не забуду. Нехай знає, що я ставлюся до нього не так, як до його товаришів, з котрими мені приємно обмінюватися люб'язностями: я вважаю його своїм смертельним ворогом.

— Мій пан, — відповідав Болдуїн, — уміє на презирство відповідати презирством, за удари платити ударами, а за люб'язність — люб'язністю. Якщо ви не хочете прийняти від нього хоча б частину викупу, я мушу залишити тут його зброю і коня. Я певен, що він ніколи не принизиться до того, щоб знову сісти на цього коня чи надягти цей обладунок.

— Чудово сказано, добрий зброєносцю! — сказав лицар Позбавлений Спадку. — Ваша мова виказує сміливість і запальність, що личать тому, хто відповідає за відсутнього хазяїна. І все-таки не залишайте мені ні коня, ні зброї і поверніть їх хазяїнові. А якщо він не побажає прийняти їх назад, візьміть їх собі, друже мій, і володійте ними самі. Оскільки я маю право ними розпоряджатись, охоче дарую їх вам.

Болдуїн низько вклонився і пішов разом з іншими, а лицар Позбавлений Спадку повернувся до намету.

— Дотепер, Гурте, — сказав він своєму служителю, — честь англійського лицарства не підупала в моїх руках.

— А я, — підхопив Гурт, — для саксонського свинопаса непогано зіграв роль норманського зброєносця.

— Це так, — відповідав лицар Позбавлений Спадку. — Але я весь час хвилювався, як би твоя незграбна постать це видала тебе.

Потім він звелів Гуртові віднести отриманий від зброєносців переможених лицарів мішок із золотом до міста Ашбі і, розшукавши там єврея Ісаака з Йорка, віддати йому скільки треба за взяті в борг коня та обладунок.

Гурт надто ретельно виконав наказ свого хазяїна. Він дбав про його гроші, як про свої власні, і завдяки наполегливості зброєносця єврей погодився взяти за коня й обладунок лише вісімдесят цехінів, тобто значно менше справжньої вартості. Але дочка Ісаака, прекрасна Ревека, яка була присутня при цій розмові, перестріла Гурта в сінях і дала йому гаманець із ста цехінами, наказавши віддати те, що належить, хазяїнові, а решту взяти собі.

Коли Гурт повертався назад, у яру, неподалік від містечка, його зустріли розбійники. Вони намірилися відібрати в нього золото, та, дізнавшися, кому Гурт служить, їхній ватажок вирішив відпустити вірного зброєносця з його грішми, сказавши, що, мовляв, його хазяїн, мандрівний лицар, має пройти через їхні руки без мита. Адже він схожий на них: так само бідний і знедолений, як вони, так само добуває собі хліб насущний гострим мечем. А головне, побив їхніх заклятих ворогів — Фрон де Бефа та Мальвуазена й оголосив ворожнечу не на життя, а на смерть Бріану де Буагільберу. Ватажок наказав двом розбійникам найкоротшим шляхом провести Гурта до місця турніру, суворо попередивши його, щоб не намагався дізнаватися, хто вони такі.

Діставшись після цих пригод до намету хазяїна, Гурт усе йому розповів. Лицар Позбавлений Спадку був здивований щедрістю Ревеки не менш, ніж великодушністю розбійників. Утім, він недовго міркував про всі ці дивні події, бо хотів швидше лягти спати. Йому було конче потрібно як слід відпочити, аби набратися сил для завтрашнього змагання.

РОЗДІЛ X

Настав безхмарний чудовий ранок. Сонце тільки-но з'явилося на обрії, і найбільші гультяї або найревніші з глядачів уже потяглися з різних боків зеленого лугу до арени, прагнучи зайняти зручні місця. Слідом за ними з'явилися маршали зі своїми прислужниками та герольди. Вони мали скласти списки учасників загального турніру; кожен лицар повинен був указати, на чиєму боці він збирається виступати. Подібна обережність мала на меті забезпечити рівномірний розподіл бійців і запобігти чисельній перевазі тієї чи іншої партії.

Відповідно до звичаїв турнірів, лицар Позбавлений Спадку був визнаний главою першої партії, Бріан де Буагільбер, як кращий після нього боєць попереднього дня, — главою другої. До нього приєдналися, звичайно, усі призвідники турніру, за винятком Ральфа де Віпонта, який ще не одужав після свого падіння. З обох боків не бракувало доблесних і знатних лицарів.

До десятої години ранку все поле навколо арени заповнили вершники, вершниці та пішоходи, що поспішали на турнір. Незабаром заграли сурми, сповіщаючи про прибуття принца Джона та його почту, а за ними й цілої юрби лицарів. Приїхали й Седрик Сакс із леді Ровеною, але без Ательстана, котрий одягнув бойовий панцир і заявив, що стане до лав бійців. На превеликий подив Седрика, він записався до партії Бріана де Буагільбера.

Седрик рішуче заперечував проти нерозважливого вибору свого друга, але у Ательстана була особлива причина приєднатися до партії тамплієра. Він був незадоволений тим, що герой минулого дня за правом переможця обрав Ровену королевою свята, бо це, як йому здавалось, зашкодило його власному сватанню. Упевнений у своїй незламній силі і переконаний підлесниками в тім, що він надзвичайно вправний у бою, він зважився не тільки залишити лицаря Позбавленого Спадку без своєї могутньої допомоги, але й при нагоді обрушити на нього всю вагу своєї бойової сокири.

Оскільки принц Джон натякнув, що йому хотілося б забезпечити перемогу партії призвідників, де Брасі та інші наближені до принца лицарі записалися до цієї партії. З іншого боку, багато славних лицарів саксонського і норманського походження — уродженців Англії та з чужих країн — записалися до супротивної партії, бажаючи виступити під проводом такого чудового бійця, яким показав себе лицар Позбавлений Спадку.

Як тільки принц Джон помітив, що обрана королева турніру під'їхала до арени, він із найлюб'язнішим виглядом поскакав їй назустріч, зняв капелюха і допоміг зійти з коня, а слідом за ним весь його почет зняв капелюхи, а один з найповажніших сановників спішився і схопив за вуздечку її коня.

— Як бачите, — сказав принц Джон, — ми перші подаємо приклад виявлення вірнопідданських почуттів королеві кохання й краси. Шляхетні дами, — звернувся він до галереї, — прошу іти слідом за вашою володаркою, якщо бажаєте, у свою чергу, удостоїтися таких само почестей.

З цими словами принц повів леді Ровену до тронної ложі, а найвродливіші й найзнатніші з присутніх дам поспішили слідом за нею, намагаючись сісти якнайближче до своєї тимчасової королеви.

Коли леді Ровена посіла своє місце, залунала урочиста музика, яку наполовину заглушили привітальні крики юрби. Блискуча зброя й обладунки лицарів сліпучо блищали на сонці; бійці скупчилися по обох кінцях арени і гаряче обговорювали розташування своїх сил.

Герольди закликали до мовчання і зачитали правила турніру. Бійцям заборонялося колоти мечами, а дозволено було тільки рубати. Їм надавалося право пускати в хід палицю чи сокиру, але аж ніяк не кинджал. Той, хто упав з коня, міг продовжувати бій тільки з пішим супротивником. Вершникам же заборонялося нападати на пішого. Якщо вибитий із сідла був не в змозі підвестися сам, його зброєносець або паж мав право вийти на арену і допомогти своєму хазяїнові вибратись із сутички, але в такому разі лицар вважався переможеним і програвав свого коня і зброю. Бій мав припинитись, як тільки принц Джон кине на арену свійжезл чи тростину. Це був запобіжний захід на той випадок, якщо змагання буде надто кровопролитним і тривалим. Кожен лицар, який порушив правила турніру або якось інакше згрішив проти законів лицарства, підлягав позбавленню обладунку; після цього йому на руку надягали щит, перевернутий нижнім кінцем вгору, і садовили його верхи на огорожу на загальне осміяння.

Оголосивши правила, герольди закликали всіх добрих лицарів виконати свій обов'язок і здобути прихильність королеви кохання і краси. Тоді з обох кінців арени виступили лицарі і вишикувались один проти одного подвійними рядами; проводир кожної партії посів місце в центрі переднього ряду, розмістивши спочатку своїх бійців.

Красиве і разом з тим жахливе видовище являли собою ці лицарі, які хвацько сиділи на конях, у багатих обладунках, готові кинутися в запеклий бій. Немов залізні статуї, височіли вони на своїх бойових сідлах і з таким же нетерпінням очікували сигналу до битви, як їхні баскі коні, що дзвінко іржали і били копитами, виражаючи бажання ринутися вперед. Лицарі підняли довгі списи, на відточених вістрях заблищало сонце, плюмажі й вимпели заколивалися над шоломами. Так вони стояли, поки маршали перевіряли склад партій. Рахунок підтвердив, що всі зібрались. Тоді маршали залишили арену, і один з них громовим голосом вигукнув:

— Laissez aller![15]

Труби засурмили, списи разом схилились і закріпилися в упорах, шпори встромилися в боки коней, передні ряди обох партій повним галопом помчали один на одного і зіткнулися посередині арени з такою силою, що гул було чутно за цілу милю. Задні ряди з обох боків повільно рушили вперед, щоб допомогти тим із своїх, що впали, або спробувати своє щастя з тими, хто переміг.

Про результат сутички одразу не можна було нічого сказати, бо знялася густа хмара пилу. Тільки за хвилину схвильовані глядачі побачили, що відбувається на бойовищі. Виявилось, що добра половина лицарів обох партій була вибита із сідла. Одні впали від спритного удару списом, інші були зім'яті силою й вагою кінного супротивника, дехто лежав на арені, не маючи сил підвестись; інші встигли підхопитися на ноги і вступити в рукопашний бій з тими із ворогів, яких спіткала така сама доля; ті, що дістали тяжкі рани, шарфами затуляли, цівки крові і намагались вибратися з юрби.

Вершники, що лишилися без списів, знову зімкнули ряди і, видобувши мечі, з бойовими закликами обмінювалися із супротивниками такими ударами, наче від наслідків цього бою залежали їхня честь і саме життя.

Сум'яття ще збільшилося, коли до місця бою наспіли другі ряди, що кинулися на допомогу своїм товаришам. Прихильники Бріана де Буагільбера кричали: «Босеан[16], Босеан! За храм, за храм!» А їхні супротивники відповідали на це вигуками: «Desdichado! Desdichado!», перетворивши девіз, написаний на щиті їхнього вождя, на свій бойовий заклик.

У міру того як бійці билися з дедалі зростаючою люттю, хвиля перемоги перекочувалася то до південного, то до північного кінця арени, залежно від того, чия партія брала гору. Брязкіт зброї, вигуки тих, що боролись, і звуки труб зливалися в жахливий шум, заглушаючи стогони поранених. Блискучі обладунки лицарів покривалися пилом і кров'ю, а удари мечів і сокир залишали на них ум'ятини й тріщини. Пишні пера, зірвані з шоломів, падали, мов лапатий сніг. Вигляд лицарського війська, що втратило воїнську пишноту, міг викликати тільки жах чи жаль.

Битва йшла з перемінним успіхом. Кожен із глядачів намагався відшукати очима вождів партій, що трималися в самій гущі бою, підбадьорюючи товаришів вигуками та власним прикладом. Спонукувані взаємною ворожнечею і добре розуміючи, що падіння одного з них рівнозначне рішучій перемозі іншого, вони весь час шукали зустрічі. Але сум'яття й безлад на початку бою були такі, що всі їхні старання виявилися марними: їх постійно роз'єднували інші учасники турніру, які у свою чергу прагнули помірятися силами з вождем ворожої партії.

Але помалу лави бійців стали рідішати: одні визнали себе переможеними, інші лежали на землі пораненими, і тамплієр з лицарем Позбавленим Спадку зійшлися нарешті один з одним лицем до лиця. Суперники зчепилися з усією люттю смертельної ворожнечі. Вправність, з якою вони завдавали й відбивали удари, була така, що в глядачів мимоволі виривалися одностайні вигуки захвату й схвалення.

Але саме в цю мить партія лицаря Позбавленого Спадку опинилась у дуже скрутному становищі: на одному боці його прихильників тіснила богатирська рука Реджинальда Фрон де Бефа, на іншому — могутній Ательстан перекидав і розганяв усіх, хто траплявся на його шляху. Не бачачи більше перед собою безпосередніх супротивників, обидва лицарі разом повернули коней і з різних сторін помчали на лицаря Позбавленого Спадку. Неймовірно, щоб одна людина могла встояти проти такого несподіваного й нерівного нападу, якби лицаря не попередили крики глядачів, які не могли лишатися байдужими свідками такої неминучої небезпеки.

Щосили вдаривши тамплієра, він осадив свого коня назад і уникнув нападу Ательстана і Реджинальда Фрон де Бефа. Ці лицарі ледве не зіштовхнулися один з одним і, не втримавши вчасно своїх коней, промчалися між суперниками. Однак вони негайно виправили свою похибку і разом із Бріаном де Буагільбером утрьох напали на лицаря Позбавленого Спадку.

Ніщо не могло б його врятувати, якби не надзвичайна сила і баскість шляхетного коня, який дістався йому напередодні після перемоги. Лицар Позбавлений Спадку настільки вправно управляв своїм конем, а шляхетна тварина так швидко йому підкорялась, що протягом кількох хвилин він відбивався одразу від трьох супротивників. Із швидкістю сокола ухилявся боєць від ворогів, кидаючись то на одного, то на іншого, на льоту вдаряючи мечем і негайно відскакуючи назад, аби уникнути відповідних ударів.

Усі глядачі шалено аплодували його воїнській вправності, але було ясно, що він неодмінно впаде під натиском трьох супротивників. Тоді вся знать, яка оточувала принца Джона, стала одностайно просити його кинути на арену жезл, щоб врятувати доблесного лицаря від безславної поразки, спричиненої кількісною перевагою супротивників.

— Ну ні, клянуся небом, — відповідав принц Джон, — цей вискочка, що приховує своє ім'я, та до того ще нехтує нашим хлібосільством, вже одержав приз, нехай тепер виграють інші.

Ледве він вимовив ці слова, як несподіваний випадок вирішив долю турніру. З-поміж прихильників лицаря Позбавленого Спадку був один лицар у чорному обладунку, на вороному коні, такому ж міцному й могутньому, як і сам вершник. У нього на щиті не було ніякого девізу, і дотепер він майже не брав участі в битві, за що глядачі прозвали його Чорним Ледарем. Тепер цей лицар немов прокинувся. Бачачи, як люто тіснять ватажка його партії, він, мов блискавка, помчав на допомогу товаришеві, гучним голосом крикнувши:

— Позбавлений Спадку, іду на виручку!

І час було його виручати. Тимчасом як лицар Позбавлений Спадку бився з тамплієром, Фрон де Беф заніс над ним меч. Однак, перш ніж Фрон де Беф устиг завдати удару, чорний вершник торохнув його по голові. Сковзнувши по гладкому шолому, меч із страшною силою обрушився на броню коня, і Фрон де Беф звалився на землю разом із конем. Тоді Чорний Ледар направив коня до Ательстана Конінгсбурзького. Кинувши меч, який зламався в сутичці з Фрон де Бефом, він вихопив із рук телепня сакса важку сокиру і так ударив його по гребеню шолома, що Ательстан, непритомний, розтягся на землі. Зробивши ці два подвиги, Чорний Лицар спокійно від'їхав до північного кінця арени, надаючи своєму ватажкові змогу самому розправитися з Бріаном де Буагільбером. Тепер це було вже не так важко, як раніше. Утративши багато крові, кінь тамплієра не витримав останнього зіткнення з лицарем Позбавленим Спадку і звалився. Бріан де Буагільбер упав на землю, заплутавшись ногою в стремені. Його супротивник миттю зіскочив з коня і, знявши фатального меча над головою поваленого ворога, звелів йому здаватись. Тоді принц Джон урятував Буагільбера від приниження визнати себе переможеним: він кинув на арену свій жезл і тим поклав край змаганню.

Останні спалахи битви догоряли самі собою, бо більшість лицарів, які ще залишалися на бойовищі, немов за взаємною згодою, утримувалися від подальшої боротьби, надавши змогу ватажкам вирішувати долю партії.

Зброєносці юрбою кинулися на арену, щоб підібрати поранених, яких із превеликою дбайливістю і піклуванням перенесли до сусідніх наметів та інших приміщень, приготовлених у найближчому селищі.

Так закінчилася достопам'ятна ратна потіха при Ашбі де ла Зуш — один із найблискучіших турнірів того часу, який у стародавніх літописах іменується «шляхетним і веселим ратним ігрищем при Ашбі».

Тепер принцові Джону треба було розсудити, хто з лицарів найбільше відзначився в бою, і він вирішив віддати пальму першості тому лицареві, якого народна поголоска охрестила Чорним Ледарем. Деякі з присутніх були незгодні з таким рішенням, указуючи, що честь перемоги на турнірі належала лицареві Позбавленому Спадку: він один здолав шістьох супротивників і вибив із сідла та повалив на землю ватажка супротивної партії. Але принц Джон наполягав на своєму, стверджуючи, що лицар Позбавлений Спадку та його прихильники неодмінно програли б змагання, якби не приспів на виручку могутній лицар у чорному обладунку.

Однак, на подив усіх присутніх, Чорного Лицаря ніде не могли відшукати. Марно двічі сурмили труби і герольди гучними голосами викликали його — він не з'явився. Принцеві Джону довелося знову вирішувати, кому слід вручити приз. Тепер уже не можна було більше зволікати з визнанням прав лицаря Позбавленого Спадку; тому він і буз проголошений героєм дня.

По залитому кров'ю, усіяному уламками зброї і трупами коней полю маршали повели переможця до підніжжя трону принца Джона.

— Лицарю Позбавлений Спадку, — мовив принц Джон, — якщо ви все ще не згодні оголосити нам своє справжнє ім'я, ми під цим титулом удруге визнаємо вас переможцем на турнірі і заявляємо, що ви маєте право одержати з рук королеви кохання і краси почесний вінець, який ви своєю доблестю цілком заслужили.

Лицар шанобливо і граціозно вклонився, але не вимовив ні слова у відповідь.

Знову зазвучали труби, і герольди урочисто проголосили честь хоробрим і славу переможцеві. Глядачі всіх станів одностайно виявляли свій захват, а маршали провели лицаря до підніжжя почесного трону, де сиділа леді Ровена. Переможця поставили на коліна на нижній сходинці підніжжя трону. Ровена величною ходою зійшла з узвишшя і тільки було хотіла покласти вінець, що тримала в руках, на шолом лицаря, як усі маршали вигукнули в один голос:

— Так не можна! Треба, щоб він зняв шолом.

Лицар слабким голосом промурмотів кілька слів, які глухо й незрозуміло пролунали з-під забрала. Тільки й можна було розібрати, що він просить не знімати з нього шолома.

Але маршали не звернули уваги на його прохання і, розрізавши зав'язки шолома та розстебнувши латний нашийник, оголили його голову. Поглядам присутніх відкрилося красиве, темне від засмаги обличчя молодого чоловіка років двадцяти п'яти, обрамлене коротким світлим волоссям. Це обличчя було блідим як смерть і в одному чи двох місцях заплямоване кров'ю.

Слабкий крик вирвався із грудей Ровени, коли вона побачила його. Однак, оволодівши собою, королева турніру примусила себе витримати роль до кінця. Вона поклала на схилену перед нею голову лицаря чудовий вінок, призначений у нагороду переможцеві, і вимовила виразно і спокійно такі слова:

— Дарую тобі цей вінець, сер лицар, як нагороду, призначену доблесному переможцеві на сьогоднішньому турнірі. — Вона замовкла на кілька секунд, а потім додала з твердістю: — І ніколи вінець лицарства не був покладений на більш достойне чоло.

Лицар схилив голову і поцілував руку прекрасної королеви, що вручила йому нагороду за хоробрість, потім раптово похитнувся і впав біля її ніг.

Зчинилося загальне сум'яття. Седрик, який занімів від здивування при раптовій появі свого вигнаного сина, кинувся було вперед, немов бажаючи розлучити його з Ровеною. Але маршали встигли випередити його: угадавши причину непритомності Айвенго, вони поквапились розстебнути його панцир і побачили у нього в боці рану від удару списа.

РОЗДІЛ XI

Як тільки було вимовлене ім'я Айвенго, воно стало передаватися із вуст у вуста і незабаром досягло слуху принца Джона; обличчя його затьмарилось, коли він почув цю новину. Адже всім було відомо, що лицар Айвенго — улюбленець короля Річарда Левине Серце. Серед почту принца заговорили про те, що, мабуть, баронові Фрон де Бефу доведеться тепер повернути замок і маєток, які король Річард подарував Айвенго.

Тим часом Вальдемар Фіц-Урс, який ходив із цікавості подивитися на Айвенго, повернувся до ложі принца.

— Цей звитяжець, — сказав він, — навряд чи завдасть багато клопоту вашій високості, а Фрон де Беф може спокійно володіти своїми маєтками: лицар дуже серйозно поранений.

— Якою б не була його доля, він усе-таки переможець нинішнього дня, — сказав принц Джон, — і навіть якби він був найнебезпечнішим з наших ворогів чи найвірнішим із друзів нашого брата — що майже те саме, — треба залікувати його рани: наш власний лікар подасть йому допомогу.

При цих словах підступна посмішка з'явилась на губах принца. Вальдемар Фіц-Урс поспішив відповісти, що Айвенго уже забрали з арени і ним опікуються друзі.

— Мені було сумно дивитись, — продовжував він, — на смуток королеви кохання й краси: вона мала царювати лише один день, та й той перетворився на день журби. Ця леді Ровена з такою гідністю стримувала свою скорботу, що про її почуття можна було здогадатися лише по стиснутих руках та сухих очах, які дивилися на бездиханне тіло біля її ніг.

— Ми втішимо її скорботу, — сказав принц Джон, — і заодно поліпшимо її рід, видавши заміж за нормана. Вона, мабуть, неповнолітня, а отже, ми маємо королівське право розпоряджатися її рукою. Що ти на це скажеш, де Брасі? Чи не бажаєш одержати землю і доходи, узявши шлюб із саксонкою?

— Якщо землі припадуть мені до смаку, наречена мені, певно, сподобається, і я буду вкрай вдячний вашій високості за це добре діло, — відповідав де Брасі.

— Ми цього не забудемо, — сказав принц Джон. — А щоб не марнувати часу, накажи нашому сенешалю подбати про те, щоб на сьогоднішньому вечірньому бенкеті була ця леді Ровена. Запросіть також і того мужлана — її опікуна, та й саксонського бика, якого Чорний Лицар звалив на турнірі.

Сказавши це, принц Джон зібрався вже подати сигнал до від'їзду з арени, коли йому вручили маленьку записку.

Принц Джон уважно подивився на адресу, потім на печатку, що скріплювала шовкову нитку, якою була обмотана згорнута записка: на печатці він побачив зображення трьох лілій. Принц із явним хвилюванням розгорнув листа і, коли прочитав його, занепокоївся ще більше. Записка містила кілька слів: «Будьте обережні — диявол спущений з ланцюга». Принц сполотнів як смерть. Оправившися від першого потрясіння, він відвів убік Вальдемара Фіц-Урса і де Брасі і дав їм по черзі прочитати записку.

— Це значить, — сказав він ослаблим голосом, — що брат мій Річард здобув волю.

— Можливо, це фальшива тривога чи підроблений лист? — запитав де Брасі.

— Ні, це дійсно почерк і печатка самого короля Франції, — заперечив принц Джон.

— У такому разі, — запропонував Фіц-Урс, — саме час нашій партії зосередитися в якомусь збірному місці, наприклад в Йорку. Через кілька днів, певно, буде вже надто пізно.

Незабаром звуки труб знову зібрали глядачів, які почали було розходитись. Слідом за тим було оголошено, що принц Джон через невідкладні справи змушений відмінити завтрашнє свято. Проте йому не хотілося б відпускати добрих йоменів, не випробувавши їхньої стрілецької вправності та спритності. Тому він зволів розпорядитися, щоб призначене на завтра змагання з стрільби із луків відбулося тепер же, до заходу сонця. Найкращому стрільцеві належатиме приз: ріг у срібній оправі і шовкова перев'язь із чудовою вишивкою та медальйоном святого Губерта, заступника мисливців.

Почалися змагання стрільців, на яких особливо відзначився йомен в зеленому каптані, котрий назвався Локслі. Він не мав собі рівних з-поміж суперників і, нарешті, зробив те, що викликало загальне здивування й захоплення: влучив за сто ярдів[17] у поставлену ним самим мішень — вербову лозинку завтовшки з на ледь, та ще й розщепив її.

Узявши свій приз, Локслі відмовився від грошової винагороди, запропонованої принцом, і швидко зник серед натовпу.

РОЗДІЛ XII

Принц Джон влаштував розкішний бенкет у замку Ашбі. Запрошено було безліч гостей. Аби здобути популярність серед місцевого населення, принц запросив кілька знатних родин саксонського та датського походження, а також місцевих нетитулованих дворян. Численність зневажуваних і пригноблених саксів мала зробити їх грізною силою під час смути, що наближалась, і тому, з політичних міркувань, треба було заручитися підтримкою їхніх вождів.

У зв'язку з цим принц мав намір обійтися зі своїми гостями-саксами із незвичною для нього люб'язністю. Не було людини, яка могла б з такою готовністю, як принц Джон, підкоряти свої почуття корисливим інтересам, але його легкодумство і запальність постійно руйнували і зводили нанівець усе, що встигало завоювати його лицемірство. Треба пам'ятати про цю непослідовність, властиву принцеві Джону, аби зрозуміти його поведінку на бенкеті.

Відповідно до рішення, прийнятого ним у спокійні хвилини, принц Джон зустрів Седрика та Ательстана з вишуканою чемністю і висловив тільки жаль, а не гнів, коли Седрик вибачився, кажучи, що леді Ровена через нездужання не змогла прийняти його люб'язного запрошення. Седрик і Ательстан були в старовинному саксонському одязі. Їхні костюми, пошиті з дорогої тканини, зовсім не виглядали потворними, але за своїм кроєм вони так відрізнялися від модних убрань інших гостей, що принц і Вальдемар Фіц-Урс, побачивши саксів, ледве утримались від сміху. Однак, з погляду здорового глузду, коротка і щільно прилягаюча до тіла туніка та довгий плащ саксів були гарніші й зручніші, ніж костюм норманів, що складався з широкого довгого камзола, настільки просторого, що він більше скидався на сорочку чи каптан візника, поверх якого вдягався короткий плащ. Плащ цей не захищав ні від дощу, ні від холоду і тільки на те й годився, щоб на нього нашивали стільки дорогого хутра, мережив і самоцвітів, скільки вдавалося вмістити кравцеві.

Гості сиділи за столом, який ломився від смачних страв. Крім страв домашнього приготування, тут було чимало вишуканих, привезених із чужих країв, жирних паштетів, солодких пирогів та питльованого хліба, що подавався тільки за столом у найзнатніших осіб. На бенкеті гостям пропонували найкращі вина, як іноземні, так і місцеві.

Норманське дворянство, яке звикло до великої розкоші, любило добре попоїсти, але віддавало перевагу вишуканості, а не кількості з'їденого. Нормани вважали обжерливість та пияцтво визначальними якостями переможених саксів і взагалі нижчої породи людей. Однак принц Джон та його поплічники щодо цього самі були схильні до надмірностей. Як відомо, принц Джон і вмер тому, що об'ївся персиків, запиваючи їх молодим пивом. Але він, в усякому разі, був винятком серед своїх співвітчизників.

З лукавою поважністю, лише зрідка подаючи один одному таємничі знаки, норманські лицарі та дворяни дивилися на просту поведінку Седрика й Ательстана, які не звикли до подібних бенкетів. І поки їхні вчинки були предметом такої глузливої уваги, ці не навчені гарних манер сакси кілька разів погрішили проти умовних правил, установлених для вищого товариства. Седрик, наприклад, після миття рук обтер їх рушником, замість того, щоб обсушити, манірно помахавши ними в повітрі. Це здалося присутнім набагато смішнішим від того, що Ательстан один ум'яв величезний пиріг із найвишуканішою заморською дичиною.

Тривалий бенкет нарешті скінчився. За круговою чашею гості розмовляли про подвиги минулого турніру, про невідомого переможця в стрільбі з лука, про Чорного Лицаря, що відмовився від заслуженої слави, і про доблесного Айвенго, який здобув перемогу такою дорогою ціною. Про все говорилося з воїнською прямотою, жарти й сміх лунали в залі. Один принц Джон сидів похмуро; видно було, що якась тяжка турбота лягла йому на душу. Тільки іноді під впливом близьких до нього осіб він на хвилину примушував себе зацікавитись оточенням. У такі хвилини принц хапав зі столу кубок з вином, випивав його одним духом і, щоб піднести настрій, втручався в загальну розмову, часом не до ладу.

— Цей кубок, — сказав він, — ми піднімаємо за здоров'я Уілфреда Айвенго, героя нинішнього турніру. Нам шкода, що через рану він не взяв участі в нашому бенкеті. Нехай усі вип'ють разом зі мною за його здоров'я. Особливо ж Седрик Ротервудський, шановний батько сина, що подає великі надії.

— Ні, государю, — заперечив Седрик, підводячись і ставлячи назад на стіл повний кубок, — я не вважаю більше сином непокірливого юнака, який не послухався моїх наказів і зрікся звичаїв предків.

— На жаль! — мовив принц Джон із глибоким зітханням удаваного співчуття. — Коли вже ваш син зв'язався з моїм нещасним братом, то нема чого й запитувати, де і від кого він навчився не поважати батьків.

— Мені здається, — сказав принц, помовчавши, — що мій брат мав намір дарувати своєму улюбленцеві багатий маєток.

— Він так і зробив, — відповідав Седрик. — Однією з головних причин моєї сварки з сином і була його принизлива згода прийняти на правах васала саме ті маєтки, якими його предки володіли по праву, незалежно від чиєїсь волі.

— Виходить, ви не заперечуватимете, добрий Седрику, — сказав принц Джон, — якщо ми закріпимо цей маєток за особою, для якої не буде кривдно прийняти землю в дарунок від британської корони. Сер Реджинальд Фрон де Беф, — продовжував він, звертаючись до барона, — сподіваюсь, ви зумієте утримати за собою добрий баронський маєток Айвенго.

— Клянуся святим Антонієм, — відповідав чорнобривий богатир, — я згоден, щоб ваша високість зарахувала мене до саксів, якщо Седрик, чи Уілфред, чи навіть найродовитіший англієць зуміє відібрати в мене маєток, який ви зволили мені пожалувати!

— Ну, сер барон, — мовив Седрик, глибоко ображений цими словами, — якби кому спало на думку назвати тебе саксом, це була б для тебе велика й незаслужена честь.

Фрон де Беф хотів було заперечити, але принц Джон із властивим йому легкодумством та брутальністю перебив його.

— Звичайно, панове, — мовив він, — шляхетний Седрик цілком має рацію: їхня порода перевершує нашу як довжиною родовідних списків, так і довжиною плащів.

— І в ратному полі вони теж біжать поперед нас, — зазначив Мальвуазен, — як олень, гнаний хортами.

Після цього придворні з люб'язними посмішками стали навперебій вправлятися в насмішках на адресу саксів. Обличчя Седрика, який змушений був вислухувати їхні глузливі дотепи, червоніло від гніву, і він із люттю переводив погляд з одного кривдника на іншого. Нарешті, задихаючись від люті, він звернувся до принца Джона, головного призвідника завданих йому образ.

— Якими б не були вади й пороки нашого племені, — сказав він, — кожен сакс вважав би для себе ганьбою, коли б у своєму домі дозволив таке поводження із безневинним гостем, яке ваша високість зволили допустити сьогодні. А крім того, якими б не були невдачі наших предків у битві при Гастінгсі, про це варто було б помовчати тим (тут він глянув на Фрон де Бефа і тамплієра), хто за останні дві-три години не раз був вибитий із сідла списом сакса.

— Клянуся Богом, дошкульний жарт! — сказав принц Джон. — Як вам це подобається, панове? Наші саксонські піддані вдосконалюються в дотепності та хоробрості. Клянуся сонцем, чи не краще нам сісти на кораблі та вчасно повернутися назад, до Нормандії?

— Чи часом не зі страху перед саксами? — підхопив сміючись де Брасі. — Нам не треба іншої зброї, крім мисливських рогатин, щоб приперти цих кабанів до стіни.

— Годі жартувати, панове лицарі, — мовив Фіц-Урс. — А вашій високості саме час запевнити шановного Седрика, що в подібних жартах ніякої образи для нього немає, хоча наше зубоскальство й може здатися образливим незвичній людині.

— Образливим? — повторив принц Джон, знову стаючи надзвичайно ввічливим. — Сподіваюсь, ніхто не може подумати, що я дозволю у своїй присутності завдати образи гостю. Отож я знову наповнюю кубок і п'ю за здоров'я самого Седрика, оскільки він відмовляється пити за здоров'я свого сина.

І знову пішла колом заздоровна чаша, супроводжувана лицемірними словами придворних, які, однак, не справили на Седрика бажаної дії. Він мовчки вислухав тост принца, проголошений за Здоров'я сера Ательстана Конінгсбурзького, і випив з усіма.

Сам Ательстан тільки вклонився й у відповідь на зроблену йому честь водномить вихилив величезний кубок.

— Ну, панове, — сказав принц Джон, у якого від випитого вина стало шуміти в голові, — ми зробили належну честь нашим саксам. Тепер їхня черга відплатити нам люб'язністю. Поважний тане, — продовжував він, звертаючись до Седрика, — чи не буде вгодно вам назвати такого нормана, ім'я якого для вас найменш неприємне. Якщо воно все ж таки залишить по собі неприємний смак на ваших губах, то ви поглушите його добрим кубком вина.

Сакс підвівся зі свого місця і, наливши повну чашу вина, звернувся до принца з такими словами:

— Ваша високість висловили бажання, щоб я назвав ім'я нормана, гідного згадки на нашому бенкеті. Для мене це досить складне завдання: те саме, що рабу оспівувати свого володаря або переможеному вихваляти свого переможця. Однак я хочу назвати такого нормана — першого серед хоробрих і вищого за званням, найкращого і найшляхетнішого представника свого роду. Якщо ж хтось відмовиться визнати зі мною його цілком заслужену славу, я назву того брехуном та безчесною людиною і готовий відповісти за це власним життям. Підношу свій кубок за Річарда Левине Серце!

Принц Джон, який очікував, що сакс проголосить його ім'я, здригнувся, почувши ім'я скривдженого ним брата. Він підніс до вуст кубок з вином, але одразу поставив його на стіл, бажаючи подивитись, як поведуться його гості. Не підтримати тост було, мабуть, так само небезпечно, як і приєднатися до нього. Дехто з придворних, старші за віком та досвідченіші за інших, вчинили точнісінько так, як принц, тобто піднесли кубок до губ і поставили його назад. Інші, яких надихали більш шляхетні почуття, вигукнули: «Хай живе король Річард! За його якнайшвидше повернення до нас!» Інші, у тому числі Фрон де Беф та тамплієр, зовсім не доторкнулися до своїх кубків, причому їхні обличчя виражали похмуре презирство. Однак ніхто не наважився відкрито заперечити проти тосту на честь законного короля.

Насолодившися своїм торжеством, Седрик звернувся до супутника.

— Ходімо, шляхетний Ательстане, — сказав він. — Ми пробули тут досить довго, віддячивши за люб'язність принца Джона, який запросив нас на свій гостинний бенкет. Хто схоче ближче ознайомитися з нашими простими саксонськими звичаями, ласкаво просимо до нас, під дах наших батьків. На королівський бенкет ми доволі надивились. Досить з нас норманської чемності.

З цими словами він встав і вийшов із залу, а за ним пішли Ательстан та деякі інші гості-сакси, що також вважали себе ображеними глузуванням принца Джона та його прибічників.

Відчуваючи ніяковість, слідом за ними стали швидко роз'їжджатися й інші гості. Залишилися тільки особи, що належали до партії принца, та його слуги.

— Ось результат ваших порад, — гнівно звернувся принц до Фіц-Урса. — За моїм власним столом мене пошив у дурні п'яний саксонський бовдур, і варто було тільки згадати ім'я мого брата, як люди стали розбігатися від мене, мов від прокаженого!

— Потерпіть, государю, — сказав радник, — я б міг заперечити проти вашого звинувачення, пославшися на те, що ваше власне легкодумство зруйнувало мої плани і потягло вас за межі розважливої обережності. Але тепер не час докоряти один одному. Де Брасі і я негайно вирушимо до цих нерішучих боягузів і спробуємо довести їм, що вони надто далеко зайшли, щоб відступати.

— Нічого з цього не вийде, — сказав принц Джон, крокуючи кімнатою в сильному збудженні, якому почасти сприяло й випите ним вино. — Вони вже помітили на піску сліди левиної лапи; чули левиний рев, що наближається. Тепер ніщо не воскресить їхньої мужності.

— Дай Боже, щоб саме він не злякався, — шепнув Фіц-Урс де Брасі. — Від одного імені брата його трясе, мов у лихоманці! Погано бути радником принца, якому не вистачає твердості й сталості як у добрих, так і в поганих справах.

РОЗДІЛ XIII

Ніколи павук не витрачав стільки зусиль на відновлення своєї розірваної павутини, скільки витратив Вальдемар Фіц-Урс, щоб зібрати наляканих прихильників кліки принца Джона. Деякі з них приєднались до нього, поділяючи його прагнення, і ніхто — з особистої прихильності. Тому Фіц-Урсу доводилося нагадувати їм про переваги, якими вони користувались, і обіцяти нові вигоди. Було зроблено все для того, щоб покласти край коливанням тих, хто сумнівався, і підбадьорити легкодухих. Він говорив про повернення короля Річарда як про подію цілком неймовірну; але коли по відповідях і недовірливому вигляду своїх спільників помічав, що саме цього вони найбільше побоюються, негайно змінював тактику і сміливо стверджував, що коли б і трапилася така подія, вона не повинна справити ніякого впливу на їхні політичні розрахунки.

Мовець висував різні доводи, намагаючись пристосуватися до поглядів кожного, з ким мав справу; і вони справили потрібне враження на дворян, що приєдналися до партії принца Джона. Більшість з них погодилася приїхати до Йорка, де вони мусили остаточно домовитися про коронування принца Джона.

Пізно ввечері Вальдемар Фіц-Урс, змучений усіма цими клопотами, хоча й задоволений результатами своєї праці, повернувся до замку Ашбі. Біля входу в один із залів він зустрівся з де Брасі, який змінив свій ошатний костюм на зелений короткий камзол і штани того ж кольору, надяг шкіряну шапочку, привісив збоку короткий меч, перекинув через плече мисливський ріг, а в руках тримав довгий лук.

— Що це за маскарад, де Брасі? — сказав Фіц-Урс із прикрістю. — Хіба час займатися перерядженням, мов на святках, тепер, коли вирішується доля нашого вождя, принца Джона! Чому ти разом зі мною не пішов до цих легкодухих боягузів, що від одного імені короля Річарда жахаються, як діти від слова «сарацин»?

— Я займався своїми справами, — відповідав де Брасі спокійно, — так само як і ви, Фіц-Урсе, займалися вашими.

— Це я займався своїми справами! — вигукнув Вальдемар. — Ні, я залагоджував справи принца Джона, нашого спільного патрона.

— Але хіба при цьому ти думав про щось інше, — сказав де Брасі, — крім особистого блага? Годі, Фіц-Урсе, ми з тобою добре знаємо один одного. Тобою рухає честолюбство — я прагну до насолоди, і те, й інше відповідає нашому віку. А щодо принца Джона ми однієї думки. Він надто слабка людина, щоб стати рішучим монархом, надто деспотичний, щоб бути приємним монархом, надто самовпевнений і зухвалий, щоб бути популярним монархом, і надто хиткий та боягузливий, щоб довгий час залишатися монархом. Але це саме той монарх, за царювання якого Фіц-Урс і де Брасі сподіваються піднестися і процвітати; а тому ви допомагаєте йому своєю політикою, а я — добрими списами моїх вільних дружинників.

— Гарний союзник! — мовив Фіц-Урс нетерпляче. — У вирішальну годину удає з себе блазня! Скажи, будь ласка, навіщо ти затіяв цей безглуздий маскарад?

— Аби добути собі дружину, — холоднокровно відповідав де Брасі. — У цьому самому вбранні я маю намір напасти на череду саксонських биків, що виїхали сьогодні з Ашбі, і відібрати в них красуню Ровену.

— Чи ти з глузду з'їхав, де Брасі! — вигукнув Фіц-Урс. — Подумай, адже ці люди, хоча вони і сакси, багаті та впливові. Вони мають повагу своїх одноплемінників, таких знатних саксів лишилося небагато.

— А треба, щоб жодного не лишилось, — вперто сказав де Брасі. — Слід довершити справу завоювання.

— У всякому разі тепер не час цим займатись, — мовив Фіц-Урс. — Наближається смута. Нам необхідно заручитися співчуттям народу. Пам'ятай, що принцеві Джону доведеться скарати кожного, хто скривдить народних улюбленців.

— Подивимось, нехай він тільки насмілиться! — сказав де Брасі. — Тоді дізнається, яка різниця між підтримкою таких славних хлопців, як мої, і цього наброду саксонських бовдурів. Утім, я і не збираюсь одразу повідомляти своє ім'я та звання. Хіба я в цій одежі не скидаюся на сміливого мисливця з тих, що весело сурмлять у ріжок? В усьому звинуватять розбійників з йоркширських лісів. У мене вірні вивідачі, і я знаю, куди поїдуть сакси. Сьогодні вони ночують у монастирі святого Вітольда, або, як його називають сакси, Вітольда в Бертоні на Тренті. А завтра дістануться саме до нашої засідки, і ми, мов соколи, налетимо на них. Отут я раптом з'явлюсь у своєму звичайному вбранні, розіграю роль люб'язного лицаря і звільню нещасну красуню із рук грубих викрадачів. Я супроводжуватиму її до замку Фрон де Бефа або відвезу до Нормандії, якщо знадобиться, і доти не. покажу родичам, доки вона не стане законною дружиною Моріса де Брасі.

— Що й казати, план хоч куди, — сказав Фіц-Урс. — Я навіть гадаю, що ти не сам його придумав. Слухай-но, де Брасі, скажи відверто, хто тобі його підказав і хто взявся тобі допомагати? Адже твій власний загін, здається, далеко звідси, ледь не в Йорку.

— Якщо тобі неодмінно хочеться це знати — будь ласка, — відповів де Брасі. — Це задумав Бріан де Буагільбер, а первинна думка належить мені. Буагільбер допоможе мені вчинити напад; він зі своїми людьми гратиме роль розбійників, а потім я, змінивши одяг, відіб'ю в них красуню.

— Ну, я бачу, що всі мої слова ні до чого, — сказав Фіц-Урс. — Мені добре відома твоя впертість. Я тільки прошу тебе: не марнуй часу, нехай ця дурна й недоречна витівка закінчиться якомога швидше.

— Запевняю тебе, — відповідав де Брасі, — що за кілька годин усе буде закінчено. Я вчасно прибуду до Йорка зі своїми молодцями і підтримаю будь-який твій сміливий задум… Але я чую, що мої товариші вже зібрались. Прощавай. Як справжній лицар, я лечу заслужити посмішку красуні.

— «Як справжній лицар»! — повторив Фіц-Урс, дивлячись услід. — Точніше, як дурень, як дитя, здатне кинути важливу справу, аби ловити пушинку, що летить мимо. Так ось з якими людьми мені доведеться діяти, і заради кого? Аби добути корону цьому легковажному й розпусному принцеві. Але він не більше ніж знаряддя в моїх руках. Скільки б принц не пишався своєю знатністю, здумай він вчинити всупереч моїм бажанням, він негайно ж дізнається, чим це йому загрожує.

Саме тут міркування цього державного мужа були перервані голосом принца, що долинув із внутрішніх кімнат:

— Шляхетний Вальдемаре Фіц-Урсе!

І, знявши з голови шапочку, майбутній канцлер[18] (бо саме таким було звання, якого прагнув цей хитрий норман) поспішив на заклик майбутнього монарха.

РОЗДІЛ XIV

Читач, мабуть, не забув, що результат турніру був вирішений втручанням невідомого лицаря — того самого, хто за свою байдужість дістав спочатку прізвисько Чорного Ледаря. Надавши допомогу Айвенго, лицар, коли двобій закінчився перемогою останнього, негайно залишив арену, і його ніде не могли відшукати. Поки сурмачі та герольди викликали лицаря, він давно вже заглибився в ліс, прямуючи на північ, уникаючи второваних шляхів. Чорний Лицар зупинився на ночівлю у маленькій харчевні, що стояла осторонь великої дороги. Там він довідався від мандрівного менестреля, чим скінчився турнір.

Наступного дня лицар виїхав рано, збираючись зробити довгий переїзд. Але надзвичайно заплутані стежки завадили здійсненню цього наміру. До смеркання він досяг лише західної межі Йоркширу. А тим часом ніч наставала швидко. Необхідно було подумати про нічліг.

Здавалось, у глухих місцях, де опинився мандрівник, ніде було знайти притулок для ночівлі та вечерю. Дотепер лицар орієнтувався за сонцем, але воно вже сховалося за Дербіширськими пагорбами, і легко було збитися з дороги. Марно вибирав він уторовані стежини, сподіваючись натрапити на пастушачий курінь або хатину лісового сторожа. Усе було даремно. Тоді лицар вирішив покластися на чуття свого коня. Із власного досвіду він добре знав, що коні нерідко мають дивовижну здатність відшукувати потрібний напрямок.

Тільки-но добрий кінь, який знемагав під важким вершником у бойовому обладунку, відчув по ослаблених поводах, що йому дали волю, сили його мовби подвоїлись. Досі він тільки жалісним іржанням відповідав на підганяння та стиснення острогами. Тепер же, ніби пишаючись виявленою до нього довірою, нашорошив вуха і пішов набагато швидше. Лицар не заважав йому, і кінь виправдав таку довіру. Стежина стала ширшою, второванішою, а слабкий дзенькіт невеликого дзвону вказував на те, що десь поблизу є каплиця чи хатина пустельника.

Незабаром лицар виїхав на відкриту галявину; на іншому боці її здіймалася величезна скеля із крутими, побитими вітром та дощем сірими схилами. Подекуди в її розщелинах пустили корені й росли дубки та кущі гостролиста, місцями густий плющ зеленою мантією огортав схили і коливався над кручами. Біля підніжжя скелі, приліпившись до неї однією стіною, стояла хатина, складена з необтесаних колод, добутих у сусідньому лісі; щілини між ними були замазані глиною, змішаною з мохом. Перед дверима було встромлене в землю очищене від гілок молоде соснове деревце із перехрестям зверху, що служило нехитрою емблемою хреста. Трохи праворуч із розпадини скелі вибивався прозорий струмінь води, яка падала на широкий камінь, видовбаний на зразок чаші.

Коло джерела виднілися руїни маленької каплиці з обваленим дахом. Над її порталом на чотирьох невеликих колонах здіймалася дзвіниця, де висів позеленілий від часу й негоди дзвін. Його слабкий звук і чув у лісі Чорний Лицар.

Біля підніжжя скелі, приліпившись до неї однією стіною, стояла хатина, складена з необтесаних колод.

У півмороку згустілих сутінок відкрилася поглядові лицаря ця мирна й спокійна картина, вселяючи йому тверду надію на пристановище, оскільки одним із неодмінних обов'язків пустельників, що йшли жити в ліси, була гостинність до подорожан, які запізнилися або збилися з дороги.

Лицар, зіскочивши з коня і подякувавши святому Юліанові — заступнику мандрівників — за дарування йому надійного нічлігу, ратищем списа постукав у двері хатини.

Досить довго ніхто не відзивався. І коли лицар нарешті домігся відповіді, не можна сказати, щоб вона була приємною.

— Іди собі мимо, — почувся низький, сиплий голос, — не заважай служителеві Господа і святого Дунстана читати вечірні молитви.

— Преподобний панотче, — мовив лицар, — я бідний мандрівник, що заблукав у цих лісах; скористайся з нагоди виявити милосердя й гостинність.

— Добрий брате мій, — відповідав мешканець хатини, — Пресвятій Діві і святому Дунстану завгодно було, щоб я сам мав потребу і в милосерді, і в гостинності, де вже тут їх виявляти. Моя їжа така, що й собака від неї відвернеться, а постіль така, що будь-який кінь із панської стайні відмовиться від неї. Іди своєю дорогою, Бог тобі допоможе.

— Як же мені шукати дорогу, — заперечив лицар, — у такій глухомані та ще темної ночі? Прошу тебе, чесний панотче, якщо ти християнин, відчини двері і вкажи мені, принаймні, у який бік їхати.

— Дорогу, — відповідав пустельник, — вказати неважко. Як вийдеш стежиною з лісу, отут тобі буде болото, а за ним — річка. Дощів цими днями не було, отож через неї, мабуть, можна переправитись. Коли переправишся через брід, іди лівим берегом. Тільки стережись, щоб не зірватись, бо берег таки крутий. Та ще я чув, що стежина в деяких місцях обсипалась. Звідти вже навпростець…

— Що ж це — і стежина обсипалась, і круча, і брід, та ще й болото! — перервав його лицар. — Ну, сер пустельник, будь ти хоч який святий, не змусиш мене вирушити вночі такою дорогою. Я тобі без жартів кажу… Ти живеш милостинею сусідів і не маєш права відмовити в притулку заблудлому подорожанину. Швидше відчиняй двері, бо, клянуся небом, я їх виламаю!

— Ах, друже мій, — мовив пустельник, — годі вже набридати мені! Якщо ти примусиш мене захищатися мирською зброєю, тобі ж буде гірше.

Двері розчинились, і перед лицарем постав пустельник — людина, висока на зріст, міцної статури, у довгій волосяниці, підперезаній солом'яним джгутом. В одній руці він тримав запалений смолоскип, а в другій — товстий важкий кийок. Два великі волохаті пси стояли по боках, готові кинутися на непрошеного гостя. Але коли при світлі смолоскипа блиснули високий шолом і золоті шпори лицаря, що стояв зовні, пустельник змінив свій попередній намір. Він утихомирив розлючених псів і чемно запросив лицаря ввійти, пояснивши свою відмову відчинити двері страхом перед злодіями і розбійниками, які не шанують ані Пресвятої Богородиці, ані святого Дунстана, а тому не милують і святих пустельників, котрі проводять життя в молитвах.

— Однак, отче мій, — сказав лицар, розглядаючи вбогу обстановку хатини, де не було нічого, крім сухого листя, що служило постіллю, дерев'яного розп'яття, молитовника, грубо обтесаних стола і двох ослонів, — ви такі бідні, що могли б, здається, не боятися грабіжників; до того ж ваші собаки настільки сильні, що, по-моєму, можуть звалити й оленя, не те що людину.

— Це добрий лісовий сторож привів мені собак, — сказав пустельник, — щоб вони охороняли мою самотність, доки не настануть спокійніші часи.

Говорячи це, він застромив смолоскип у зігнуту смугу заліза, що заміняла свічник, поставив триногий дубовий стіл ближче до вогнища, підкинув на вгасаюче вугілля кілька сухих полін, присунув лаву до столу і рухом руки запросив лицаря сісти навпроти.

Вони сіли і якийсь час уважно дивилися один на одного. Кожен із них думав, що рідко йому доводилося зустрічати більш міцного та атлетично збудованого чоловіка, ніж той, хто в цю хвилину сидів перед ним.

— Преподобний пустельнику, — сказав лицар, — дозвольте ще раз перервати ваші благочестиві міркування. Мені б хотілося запитати вашу святість про три речі: по-перше, куди мені поставити коня, по-друге, чим мені повечеряти, і, по-третє, де я можу відпочити?

— Я тобі відповім жестом, — сказав пустельник, — бо я дотримуюсь правила не вживати слів, коли можна порозумітися на мигах. — Він указав на два протилежні кути хатини і додав: — Ось тобі стайня, ось постіль, ось і вечеря, — закінчив він, знявши з полиці дерев'яну тарілку, де було жмені зо дві сухого гороху.

Лицар, знизавши плечима, вийшов із хатини, увів свого коня, дбайливо розсідлав його і вкрив власним плащем.

На пустельника, очевидно, справило враження те, з якою турботою і спритністю незнайомець поводився з конем. Промурмотівши щось про корм, що залишився після коня лісничого, він витяг звідкись оберемок сіна і поклав його перед лицарським конем, потім приніс сухої папороті і кинув її в той кут, де мав спати лицар. Лицар чемно подякував йому за люб'язність. Зробивши все це, обидва знову присіли до столу, де стояла тарілка з горохом. Пустельник прочитав довгу молитву; по закінченні її він поклав собі до рота з білими міцними зубами три чи чотири горошини.

Бажаючи наслідувати похвальному прикладу, гість відклав убік шолом, зняв панцир і частину обладунку. Перед пустельником постав ставний воїн з густим кучерявим світло-русявим волоссям, орлиним носом, блакитними очима, що блищали розумом та жвавістю, і гарно окресленим ротом, відтіненим вусами, темнішими від волосся; уся його постава вказувала на те, що це смілива й заповзятлива людина.

Пустельник, мовби бажаючи відповісти довірою на довірливість гостя, теж відкинув на спину каптур і оголив круглу, як куля, голову людини в розквіті літ. Його голену маківку оточував вінець жорсткого чорного волосся. Риси обличчя не виявляли ані чернечої суворості, ані аскетичної помірності. Навпаки, у нього було відкрите свіже обличчя з густими чорними бровами, чорна кучерява борода і такі круглі яскраво-червоні щоки, які бувають у сурмачів. Обличчя й могутня статура пустельника говорили радше про соковиті кусені м'яса та окороки, ніж про горох і боби, і це одразу спало на очі лицареві.

Лицар на превелику силу прожував жменю сухого гороху і попросив благочестивого хазяїна дати йому запити цю їжу. Тоді пустельник поставив перед ним великий кухоль найчистішої джерельної води.

— Це з купелі святого Дунстана, — сказав він. — Протягом однієї днини, від сходу до заходу сонця, він охрестив там п'ятсот язичників — датчан і британців. Хай буде благословенне ім'я його!

Сказавши це, пустельник припав до кухля і зробив маленький ковточок.

— Мені здається, преподобний отче, — мовив лицар, — що твоя убога їжа і священна, але несмачна рідина, якою ти втамовуєш спрагу, чудово йдуть тобі на користь. Тобі куди більше підходило б битися на кулаках чи кийках, ніж жити в пустелі, читати молитовник та харчуватися сухим горохом і холодною водою. Воістину Бог творить чудеса пал тобою, а тому дозволь грішному мирянинові дізнатися твоє ім'я.

— Можеш звати мене, — відповідав пустельник, — паламарем[19] із Копменхерста, бо так мене прозвали в цьому краю. Ну, а ти, доблесний лицарю, чи не скажеш, як мені називати мого поважного гостя?

— Розумієш, святий паламарю з Копменхерста, — сказав лицар, — у цьому краю мене називають Чорним Лицарем; багато хто додає до цього титул Ледар, але я не женуся за таким прізвиськом.

Пустельник ледве міг приховати посмішку, почувши таку відповідь.

— Бачу, сер Ледачий Лицарю, що ти людина обачна й розумна, — сказав він, — і бачу, крім того, що моя вбога чернеча їжа тобі не до смаку. Пригадується мені, сер Ледар, що тутешній щедрий лісовий сторож начебто залишив деякі харчі. Оскільки вони для мене непридатні, то я ледь не забув про них, обтяжений своїми роздумами.

— Ладний заприсягнутись, що він таки залишив, — сказав лицар. — З тієї хвилини, як ти відкинув свого каптура, святий паламарю, я переконався, що у тебе в келії є їжа, краща за горох. Здається мені, що твій сторож — добрий хлопець і веселун. Нумо, виймай швидше, що там він приніс.

Пустельник уважно подивився на лицаря. Очевидно, він вагався, не знаючи, чи слід бути відвертим із гостем.

Але в лицаря було відкрите і сміливе обличчя, а посміхнувся він так добродушно й весело, що мимохіть викликав у хазяїна довіру й симпатію. Мовчки обмінявшися з ним поглядами, пустельник пішов до дальнього кінця хатини і відкрив потайний прикомірок. Із темної скрині, що стояла всередині, він витяг величезний, запечений в олов'яному блюді пиріг. Цю страву він поставив на стіл, і гість, не гаючи часу, своїм кинджалом розрізав скоринку, аби познайомитися з начинкою — смачною олениною.

— Я був у Палестині, сер паламар, — сказав лицар, раптом переставши їсти, — і пригадую, що, за тамтешніми звичаями, кожен хазяїн, пригощаючи гостя, повинен сам брати участь у трапезі, щоб не подумали, ніби в їжі є отрута. Я, звичайно, не зважуся запідозрити святу людину в зрадництві, однак буду тобі дуже вдячний, якщо ти наслідуватимеш цей звичай.

— Аби розвіяти ваші безпідставні побоювання, сер лицар, я згоден цього разу відступити від своїх правил», — відповідав пустельник, і, оскільки в ті часи ще не були у вжитку виделки, він негайно занурив пальці вглиб пирога.

Коли таким чином кригу було розбито і церемонії відкинуто, гість і хазяїн почали змагатися в тому, хто з них виявиться кращим їдцем; але хоча гість, мабуть, постив довше, пустельник з'їв набагато більше за нього.

— Святий паламарю, — сказав лицар, утамувавши голод, — я готовий побитися об заклад, що той чесний хлопець, якому ми зобов'язані цією чудовою дичиною, залишив тут і сулію з вином, чи барило канарського, чи щось подібне, чим можна було б запити цей пречудовий пиріг. Я гадаю, якщо ти гарненько пошукаєш у тій норі, то переконаєшся, що я не помиляюсь.

Замість відповіді пустельник тільки посміхнувся і витяг зі своєї скрині шкіряну сулію місткістю з піввідра. Потім він приніс два великих кубки з буйволового рогу в срібній оправі; вважаючи, що тепер уже можна не соромитись, він налив їх по самі вінця і, проголосивши за звичаєм саксів: «Твоє здоров'я, сер Ледачий Лицар», — разом вихилив свій кубок.

— А чи знаєш, святий паламарю, — сказав потім прибулець, — я ніяк не можу зрозуміти, чому це такий здоровань і майстер поїсти, як ти, задумав жити один у цій глухомані. Як на мене, тобі значно краще було б жити в замку, їсти масно, пити міцно, а не харчуватися стручками та запивати їх водою чи хоча б подачками якогось сторожа… Коли б я був на твоєму місці, я б знайшов собі і втіху, і їжу, полюючи королівську дичину. Хіба мало її у цих лісах, і ніхто не здумає шукати того оленя, що піде на користь служителеві Дунстана.

— Сер Ледачий Лицар, — відповідав паламар, — це небезпечні слова, прошу, не вимовляй їх. Я воістину пустельник перед королем і законом. Якби я здумав скористатися дичиною мого владики, не уникнути б мені в'язниці, а можливо, якщо не врятує моя ряса, — і шибениці.

— А все-таки, — допитувався лицар, — на твоєму місці я б виходив у місячні ночі, коли лісники і сторожі полягають спати, і, бурмочучи молитви, коли-не-коли та й пускав би стрілу в бурих оленів, що пасуться на зелених галявинах… Розвій мої сумніви, святий паламарю: невже ти ніколи не займався такими справами?

— Сер Ледачий Лицар, п'ю за твоє здоров'я, — мовив пустельник. — Я високо ціную твою доблесть, але досить поганої думки про твою скромність. Якщо хочеш битися зі мною однаковою зброєю, я тебе по-дружньому і з братерської любові так відлупцюю, що на цілих дванадцять місяців відучу від гріха зайвої цікавості.

З цими словами він відімкнув інший прикомірок і витяг звідти два плащі і два щити, які зазвичай носили йомени. Лицар, який стежив за його рухами, помітив у цьому другому прикомірку два чи три добрих луки, арбалет, в'язку прицілів до нього і шість сагайдаків зі стрілами. Поміж інших предметів, які зовсім не личили особам духовного сану, у глибині темного прикомірка впала йому в очі арфа.

— Ну, брате паламарю, обіцяю тобі, що не буду більше приставати з образливими розпитуваннями, — сказав лицар. — Те, що я бачу в цій шафі, розв'язує всі мої питання. Крім того, я помітив там одну штучку, — тут він нахилився і сам витяг арфу, — на якій змагатимусь з тобою набагато охочіше, ніж на мечах.

— Здається мені, сер лицар, — сказав пустельник, — що тебе даремно прозвали Ледарем. Сказати правду, як на мене, ти дуже підозрілий молодець. Проте ти у мене в гостині, і я не стану випробовувати твою мужність. Сідай, наповнюй свій кубок, будемо пити, співати й веселитись. Коли знаєш гарну пісню, завжди будеш приємним гостем у Копменхерсті, доки я перебуватиму настоятелем[20] при каплиці святого Дунстана, а це, дай Боже, триватиме доти, поки замість старої ряси не покриють мене зеленим дерном. Ну, чого ж ти не п'єш? Наливай чашу по вінця, бо ніщо так не прочищає голос і не загострює слух, як чаша доброго вина.

Гість учинив саме так, як йому порадив гостинний пустельник, і, настроївши арфу, заспівав баладу про повернення хрестоносця із Святої Землі. Співав він виразно, виявивши добре поставлений голос і розвинений музичний смак. Після нього взяв арфу пустельник і потішив лицаря цікавою пісенькою про босоногого ченця, якому живеться краще за всіх, бо всюди він почесний і бажаний гість.

Уже багато пісень проспівали обидва, коли раптом їхню веселу гулянку порушив гучний стукіт у двері халупи. Чим була викликана ця перешкода, пояснюється далі, в наступних розділах роману.

РОЗДІЛ XV

Коли Седрик Сакс побачив, як його син упав непритомний на арені в Ашбі, першим спонуканням батька було послати людей подбати про нього, але ці слова застрягли у нього в горлі. У присутності такого товариства він не міг примусити себе визнати сина, якого вигнав з дому і позбавив спадку. Однак він наказав Освальдові не випускати Айвенго з ока і за допомогою двох слуг перенести до Ашбі, як тільки натовп розійдеться. Але Освальд спізнився з виконанням цього розпорядження: натовп розійшовсь, а лицаря вже не було видно.

Даремно чашник Седрика озирався на всі боки, відшукуючи, куди подівся його молодий хазяїн; він бачив криваву пляму на тім місці, де лежав юний лицар, але самого лицаря не бачив: немов чарівниці віднесли його кудись. Можливо, Освальд саме так і пояснив би собі зникнення Айвенго, якби випадково йому не впала у вічі постать людини, одягненої зброєносцем, у якій він упізнав Гурта. У розпачі від раптового зникнення хазяїна свинопас розшукував його всюди, забувши будь-яку обережність. Освальд узяв собі за обов'язок затримати Гурта як раба-втікача, чию долю мав вирішувати Седрик.

Чашник продовжував розпитувати всіх, чи не знає хто, куди щез Айвенго. Зрештою йому вдалось дізнатися, що кілька добре одягнених слуг обережно поклали пораненого лицаря на ноші, які належали одній із присутніх на турнірі дам, і одразу ж віднесли за огорожу. Діставши ці відомості, Освальд вирішив повернутися до свого хазяїна за подальшими наказами і повів із собою Гурта.

Седрик Сакс був сповнений тяжких і сумних передчуттів, спричинених пораненням сина. Його патріотичний стоїцизм сакса боровся з батьківськими почуттями. Але природа усе-таки взяла своє. Проте варто було йому довідатись, що Айвенго, очевидно, опікуються друзі, як почуття ображеної гордості й обурення, викликані тим, що він називав «синівською непоштивістю Уілфреда», знову взяли гору над батьківською прихильністю.

— Нехай іде своєю дорогою, — сказав він. — Нехай ті й лікують його рани, заради кого він їх дістав. Йому більше личить робити фокуси, вигадані норманськими лицарями, ніж підтримувати честь і славу своїх англійських предків.

— Якщо для підтримки честі й слави своїх предків, — сказала Ровена, що була при цьому присутня, — досить бути мудрим у ратних справах і хоробрим у бою, якщо досить бути найвідважнішим із відважних і найшляхетнішим із шляхетних, то хто ж, крім його батька, стане заперечувати…

— Мовчіть, леді Ровено! Я не хочу вас слухати! Приготуйтеся до вечірньої гостини у принца. Цього разу нас запрошують з небаченою пошаною й люб'язністю. Я вирушу туди негайно, хоча б для того, щоб показати гордим норманам, як мало мене хвилює доля сина, дарма що він переміг сьогодні їхніх найхоробріших воїнів.

— А я, — одказала леді Ровена, — туди не поїду. І прошу вас, бережіться, бо саме ті якості, які ви вважаєте твердістю й мужністю, можуть здатися жорстокосердям.

— Так залишайся ж вдома, невдячна! — вигукнув Седрик. — Це в тебе жорстоке серце, якщо ти жертвуєш благом нещасного, пригнобленого народу заради свого почуття. Я знайду шляхетного Ательстана і разом з ним поїду на бенкет до принца Джона Анжуйського.

І він поїхав на цей бенкет, про головні події якого ми розповіли раніше. Після повернення із замку саксонські тани у супроводі всього свого почту сіли на коней. Саме тут в сум'ятті від'їзду втікач Гурт уперше й навернувся на очі Седрику. Нам уже відомо, що шляхетний сакс повернувся з бенкету аж ніяк не в доброму гуморі, і йому потрібна була нагода, аби зігнати на комусь свій гнів.

— У кайдани його! У кайдани! — закричав він. — Освальде! Гундиберте! Підлі пси! Чому цього шахрая досі не закували?

Не наважуючись суперечити, товариші Гурта зв'язали його ремінним поводом — першим, що потрапило їм під руку. Гурт підкорився без опору, але докірливо глянув на хазяїна і тільки сказав:

— Ось що значить любити вашу плоть і кров більше за свою власну!

— На коней — і вперед! — вигукнув Седрик.

— І давно пора, — сказав шляхетний Ательстан. — Боюсь, що коли ми не поквапимось, у високоповажного абата Вальтоффа зіпсуються всі страви, приготовлені до вечері.

Однак мандрівники їхали так швидко, що досягли монастиря святого Вітольда перш, ніж сталася та неприємність, якої побоювався Ательстан. Настоятель, що походив із стародавньої саксонської родини, прийняв знатних саксонських гостей з такою широкою гостинністю, що вони просиділи за вечерею до пізньої ночі — або, точніше, до раннього ранку. Наступного дня гості тільки після розкішного сніданку залишили дім свого гостинного хазяїна.

Седрик і Ательстан, що їхали попереду, розмовляли про стан країни, про незгоду в королівській родині, про чвари й ворожнечу серед норманських дворян; вони обговорювали, чи можливо під час міжусобної війни, що наближалась, позбутися норманського ярма чи принаймні домогтися більшої національної незалежності. Але для того, щоб здійснити цей великий переворот на користь корінних англійців, необхідно було об'єднатись і діяти під проводом вождя, і цей вождь мав походити із давнього королівського роду. Цю вимогу висували ті, кому Седрик звіряв свої таємні задуми й надії. Ательстан задовольняв таку умову. Щоправда, він не відзначався великим розумом і не виблискував ніякими талантами, однак у нього була досить показна статура, він був не боягуз, добре знався на всяких військових вправах і, здавалось, охоче прислухався до порад розумніших від нього людей. Крім того, було відомо, що він людина щедра, гостинна й добра. Але, незважаючи на всі достоїнства Ательстана, чимало саксів схильні були визнавати першість за леді Ровеною. Вона походила від короля Альфреда, а її батько настільки прославився своєю мудрістю, звитягою й шляхетною вдачею, що пам'ять його високо шанували всі співвітчизники. Тому важливою частиною плану Седрика було видати леді Ровену заміж за Ательстана і в такий спосіб злити воєдино обидві партії. Перешкодою до його здійснення стала взаємна прихильність леді Ровени та його сина. Це й було головною причиною вигнання Уілфреда з рідного дому.

Седрик удався до цього суворого заходу, сподіваючись, що під час відсутності Уілфреда Ровена змінить свої почуття. Але він помилявся: Ровена залишилася непохитною, що почасти пояснювалося характером її виховання. В очах Седрика Альфред був кимось подібним до божества. Тому він ставився до останньої представниці його роду з такою винятковою повагою, яку навряд чи викликали у будь-кого принцеси правлячих династій того часу. У його домі кожне бажання Ровени вважалося законом, і сам Седрик, ніби вирішивши, що її права мають бути цілком визнані хоча б у межах цього маленького кола, пишався тим, що підкорявся їй, як перший з підданих. Тепер він подумки проклинав турнір і того, хто його вигадав, та й себе самого за те, що мав необережність туди поїхати.

Опівдні, за бажанням Ательстана, зупинилися в гаю біля джерела, аби дати відпочинок коням і самим трохи підкріпитись: хлібосільний абат щедро наділив їх на дорогу харчами, які нав'ючили на віслюка. Трапеза затяглася надовго, а оскільки й інших перешкод на шляху було чимало, вони втратили надію засвітла прибути в Ротервуд. Це змусило їх поквапитись і їхати набагато швидше, ніж раніш.

РОЗДІЛ XVI

Мандрівникам треба було тепер заглибитися в дрімучі ліси, які в той час вважалися вкрай небезпечними через безліч розбійників та втікачів. Утім, попри пізній час, Седрик і Ательстан, маючи при собі десять добре озброєних слуг, не враховуючи Вамби і Гурта, оскільки один із них був блазень, а інший — зв'язаний арештант, не побоювалися нападу розбійників. Вирушаючи в дорогу лісами в такий пізній час, обидва тани покладалися не тільки на власну хоробрість, а й на своє походження та добру репутацію. Розбійники були здебільшого сакси — селяни та йомени, змушені вести таке відчайдушне бродяче життя через жорстокі лісові й мисливські закони; зазвичай вони не чіпали своїх одноплемінників.

Заглиблюючись далі в ліс, мандрівники почули крики людей, які благали про допомогу. Під'їхавши до того місця, звідки лунали голоси, вони побачили на землі кінні ноші; поруч із ними на траві сиділа молода жінка в багатому єврейському вбранні, а трохи осторонь метався старий, який, судячи з його жовтої шапки, теж був євреєм; він бігав взад і вперед і, ламаючи руки, стогнав і жестами виражав такий відчай, ніби його спіткало найбільше нещастя.

Спочатку на всі розпити Ательстана і Седрика старий єврей волав до всіх патріархів Старого Завіту. Нарешті Ісаак із Йорка (бо це був наш старий знайомий) абияк пояснив, що в Ашбі він найняв шістьох озброєних сторожів на мулах і кінні ноші для перевезення хворого друга; найняті люди взялися проводити його до Донкастера. Дотепер вони їхали благополучно, але стрічний дроворуб сказав їм, що у лісі засіла велика ватага розбійників. Наймані слуги випрягли коней із нош і втекли, залишивши Ісаака з дочкою, і вони не мали змоги ні захищатися, ні продовжувати путь, щохвилини очікуючи нападу розбійників. Звертаючись до Седрика, старий єврей просив дозволу продовжувати путь під ' його охороною.

— Ах ти, собако! — сказав Ательстан, який особливо пам'ятав всілякі дрібні образи. — Я ще не забув, як ти зухвало тримався в галереї на турнірі! Хочеш — захищайся, хочеш — тікай або відкупися від розбійників, але не очікуй від нас допомоги. Якби розбійники грабували тільки вас, всесвітніх грабіжників, я б вважав, що вони найчесніші люди!

Але Седрик не погодився з таким суворим рішенням.

— Ми краще от що зробимо, — сказав він. — Дамо їм коней і двох людей з нашого почту, нехай проведуть їх до найближчого селища. Ми від цього небагато втратимо, а за допомогою вашого доброго меча, шляхетний Ательстане, та решти слуг нам неважко буде впоратися хоча б із двома десятками бродяг.

Ровена, незважаючи на страх, викликаний згадкою про розбійників, гаряче підтримала пропозицію свого опікуна. І тут Ревека, байдужа досі, пробралася крізь юрбу слуг до коня. Ровени, схилила перед нею коліна і, за східним звичаєм, поцілувала край одягу саксонської леді. Потім вона підвелась і, відкинувши з обличчя покривало, стала благати її в ім'я великого Бога, якому вони обидві поклоняються, зглянутися на них і дозволити їм їхати під охороною їхнього загону.

— Я не для себе молю вас про таку милість, — говорила Ревека, — і навіть не заради цього нещасного старого. Я знаю, що кривдити наш народ вважається у християн малим гріхом, ледве не заслугою. Але я благаю вас заради цієї хворої людини дозволити нам продовжувати путь під вашим заступництвом. Якщо з ним скоїться лихо, то й останні хвилини вашого життя будуть отруєні думкою, що ви не зробили того, про що я прошу.

Урочистий тон цих слів справив сильне враження на саксонську красуню.

— Цей старий такий слабкий і безпомічний, — сказала Ровена своєму опікунові, — а дівчина така молода й приваблива. Притому з ними небезпечно хворий. Хоча вони і євреї, але ми, як християни, не повинні кидати їх у таку хвилину. Накажіть зняти в'юки з двох мулів. Мулів можна впрягти в ноші, а старому та його дочці дати пару запасних верхових коней.

Седрик охоче погодився на таку пропозицію.

Перевантаження в'юків відбулося дуже швидко. Одного слова «розбійники» було достатньо, щоб змусити слуг поквапитись, тим більше що наближалися сутінки. Під час метушні Гурта зняли з коня, і він скористався цією хвилиною, щоб попросити блазня послабити мотузки, якими були зв'язані його руки. Вамба виконав його прохання і, певно, навмисне так недбало зав'язав вузли, що Гурт досить легко звільнив руки і прошмигнув у кущі. Ніхто не звернув уваги на його втечу.

Тим часом стежина, якою їхали подорожани, стала настільки вузькою, що нею могли проїхати не більше ніж двоє вершників у ряд; до того ж почався спуск у лощину, де протікав струмок із багнистими зарослими берегами. Седрик і Ательстан, які їхали попереду, зрозуміли, наскільки небезпечний тут напад. Однак обидва не мали достатнього бойового досвіду. Вони вирішили, що треба якомога швидше проскочити через лощину. Але ледве проводирі з частиною своїх супутників перебралися через струмок, як розбійники накинулися на них одразу спереду і ззаду та з обох боків з такою стрімкістю, що будь-який опір став неможливим. Навколо лунали крики:

— Білий Дракон! Білий Дракон! Святий Георгій постоїть за стару Англію! — бойовий клич нападників, які удавали з себе саксонських розбійників.

Обидва саксонські вожді потрапили в полон, але кожен за таких обставин, які відповідали їхній вдачі. Угледівши першого ворога, Седрик метнув у нього дротик і потрапив так влучно, що пришпилив супротивника до дуба. Впоравшися з одним, він звів меча і, повернувши коня, кинувся назустріч другому. Однак Седрик розмахнувся мечем з таким запалом, що зачепив за товсту гілку сусіднього дерева й обеззброїв себе цим невдалим ударом. Два чи три розбійники кинулися на нього і стягли з коня. Ательстан був затриманий майже водночас із Седриком. Він ще не встиг приготуватися до захисту, як його також стягли із сідла і зв'язали.

Слуги, яким заважала поклажа, здивовані й перелякані долею своїх панів, навіть не чинили опору; леді Ровена, яка їхала в центрі загону, і єврей з дочкою, що були в тилу, також потрапили в полон. З усього загону одному тільки Вамбі вдалося врятуватись. Він виявив при цьому набагато більше мужності, ніж ті, що вважалися розумнішими за нього. Блазень заволодів мечем одного із слуг і, розмахуючи ним, змусив нападників відступити, а потім зробив сміливу, але марну спробу пробитися на допомогу Седрикові. Переконавшись, що це неможливо, Вамба вибрав хвилину, скочив з коня і сховався в кущах.

Утім, опинившись у безпеці, хоробрий блазень кілька разів зупинявся в нерішучості, роздумуючи, чи не краще повернутися і розділити долю свого пана, до якого був щиро прив'язаний. Раптом він почув близько від себе голос, що обережно й тихо промовив: «Вамбо!» Тієї ж миті собака, у якому він одразу впізнав Фангса, кинувся до нього.

— Гурте! — відповів Вамба також пошепки. І свинопас негайно став перед ним.

— Що це значить? — спитав Гурт поспіхом. — Що там за лемент і стукіт мечів?

— Звичайна річ, — відповідав Вамба, — усіх забрали в полон.

— Кого забрали? — вигукнув Гурт нетерпляче.

— Нашого пана, і леді Ровену, і Ательстана, і Гундиберта, і Освальда… усіх!

— Господи, змилуйся! — вигукнув Гурт. — Як же вони потрапили в полон і до кого?

— Наш хазяїн одразу встряв у бійку, — продовжував блазень. — Ательстан не встиг, а інші й поготів. А забрали їх чорні маски й зелені каптани. Тепер усі вони лежать зв'язані на зеленій траві, немов дикі яблука, на кшталт тих, що ти трусиш у лісі на годівлю своїм свиням. Навіть смішно, їй-бо! Я б сміявся, якби не сльози! — сказав чесний блазень, роняючи сльози невдаваного горя.

На обличчі Гурта відбилося сильне хвилювання.

— Вамбо, — сказав він, — у тебе є зброя, а хоробрості в тобі виявилося більше, ніж розуму; нас із тобою тільки двоє, але раптовий напад сміливих людей може багато що змінити. Ходімо!

— Куди й навіщо? — спитав блазень.

— Виручати Седрика.

Тільки-но блазень зібрався послухати товариша, як перед ними з'явився чоловік, котрий наказав їм зупинитись. Судячи з його одягу та озброєння, Вамба спочатку сприйняв його за одного з розбійників, що взяли в полон Седрика. Однак на ньому не було маски, і по розкішній перев'язі з чудовим мисливським рогом, спокійному поводженні та владному голосу Вамба одразу пізнав того самого йомена на ймення Локслі, що здобув перемогу на змаганні стрільців.

— Що значить цей галас? — запитав незнайомець. — Хто насмілюється чинити грабіж та насильництво в цих лісах?

— Придивися краще до їхніх каптанів, — відповідав Вамба, — надто вже схожі вони на твій власний, як два зелених стручки гороху один на один.

— Про це я зараз дізнаюсь, — сказав Локслі, — а вам наказую не сходити з місця, поки я не повернусь. І вам, і вашим панам буде краще, якщо ви послухаєтесь мене. Тільки спершу треба прибрати такого вигляду, щоб стати схожим на цих грабіжників.

По цих словах він зняв із себе перев'язь із рогом, зірвав перо зі своєї шапки і все це передав Вамбі. Потім витяг із сумки маску, надів її і, повторивши наказ не рушати з місця, пішов на розвідку.

За кілька хвилин йомен повернувся.

— Друзі мої, — сказав він, — я зараз побував у тих молодців і тепер знаю, що вони за люди і куди прямують. Я думаю, що вони не збираються убивати своїх бранців. Нападати на них утрьох було б просто божевіллям: це справжні, воїни, і, як люди досвідчені, вони розставили вартових. Та я сподіваюсь зібрати таку дружину, що може їх здолати, попри будь-які перестороги. Ви обидва слуги, і, як мені здається, віддані слуги Седрика Сакса — захисника англійських вільностей. Знайдеться чимало англійських рук, щоб виручити його з біди. Ідіть за мною.

Він швидко пішов уперед, а свинопас і блазень мовчки рушили за ним. Однак Вамба не міг довго мовчати.

— Здається мені, — сказав він, розглядаючи перев'язь і ріг, які тримав у руках, — що я сам бачив, як летіла стріла, яка виграла цей славний приз, і було це зовсім недавно.

— А я, — сказав Гурт, — готовий поклястися своїм спасінням, що чув голос того доброго йомена, котрий виграв приз.

— Любі друзі мої, — звернувся до них йомен, — тепер не час допитуватись, хто я і звідки. Якщо мені вдасться виручити вашого хазяїна, ви по справедливості вважатимете мене своїм кращим другом. А як мене звуть, і чи дійсно я вмію стріляти з лука краще за пастуха, і коли я люблю гуляти, вдень чи вночі, — усе це вас не обходить, а тому краще не ламайте собі над цим голову.

— Ну, потрапили ми в левову пащу! — пошепки сказав Вамба своєму товаришеві. — Що тепер робити?

— Тсс! Помовч, заради Бога! — відповів Гурт. — Тільки не розсердь його своєю дурною балаканиною і побачиш, що все закінчиться благополучно.

РОЗДІЛ XVII

Слуги Седрика, ідучи слідом за своїм таємничим провідником, години за три прийшли до невеликої галявини серед лісу, у центрі якої величезний дуб простягав в усі боки свої могутні гілки. Під деревом на траві лежало четверо чи п'ятеро йоменів; поблизу, освітлений сяйвом місяця, повільно ходив туди-сюди вартовий.

Почувши наближення кроків, він негайно зняв тривогу; сплячі миттю прокинулися, схопилися на ноги і всі разом натягли луки. Шість стріл лягли на тятиву і були спрямовані в той бік, звідки чувся шерех, але як тільки стрільці угледіли і впізнали провідника, вони вітали його з глибокою пошаною.

— Де Мірошник? — було його перше запитання.

— На дорозі до Ротерхема.

— Скільки при ньому людей? — спитав ватажок, бо, мабуть, саме таким було його звання.

— Шість чоловік, і є надія на добру поживу, якщо допоможе Миколай Угодник.

— Благочестиві слова! — сказав Локслі. — А де Аллен із Лощини?

— Пішов на шлях до Уотлінга — підстерігати пріора із Жорво.

— І це добре придумано, — сказав проводир. — А де чернець?

— У себе в келії.

— Туди я піду сам, — сказав Локслі, — а ви ідіть в різні боки і зберіть усіх товаришів. Намагайтеся зібрати якнайбільше народу, бо є на прикметі велика дичина, яку важко загнати, до того ж вона кусається. На світанку всі приходьте сюди, я буду тут…

— Стривайте, — додав він. — Нехай двоє з вас вирушать якнайшвидше до Торкілстона, замку Фрон де Бефа. Загін переодягнених молодців везе туди кількох полонених. Стежте за ними гарненько, і нехай наймоторніший із вас принесе мені звістку про те, що в них робиться.

Стрільці обіцяли все виконати в точності і швидко розійшлися в різні боки. Тим часом їхній ватажок і слуги Седрика, які дивилися на нього тепер з великою повагою і деяким побоюванням, продовжували свій шлях до каплиці урочища Копменхерст.

Нарешті вони дісталися освітленої місяцем галявини і побачили напівзруйновані рештки каплиці, а поруч із нею бідне житло пустельника.

Саме в цей час пустельник та його гість на всі заставки розспівували стародавню застільну пісеньку з таким приспівом:

«Гей, давай-но чашу, почнемо веселощі наші, милий мій, милий мій!»

— Непогано співають, їй-бо! — сказав Вамба, роблячи спробу підтягнути приспів. — Але скажіть, будь ласка, хто б міг подумати, що почує глухої ночі у келії пустельника такий веселенький псалом.

— Що ж тут дивного, — сказав Гурт. — Усім відомо, що тутешній паламар — дуже веселий хлопець; він убиває добру половину всієї дичини, яка пропадає в цих місцях. Кажуть, ніби лісовий сторож скаржився на нього начальству, і, якщо пустельник не прийде до розуму, з нього зірвуть рясу.

Поки вони розмовляли, Локслі щосили стукав у двері; нарешті пустельник і його гість почули цей стукіт. Пізнавши по голосу ватажка розбійників, паламар зняв із дверей засуви і впустив Локслі та обох його супутників.

— Слухай-но, отче, — сказав йомен, увійшовши і побачивши лицаря, — що це в тебе за товариш по чарці?

— Це чернець нашого ордену, — відповідав пустельник, хитаючи головою, — ми з ним цілу ніч молитви читали.

— Мабуть, він служитель войовничої церкви, — сказав Локслі, — ця братія тепер усюди вештається. Я тобі скажу, ченче, відклади свої чотки вбік і берися за кілок. Нам тепер кожна людина дорога — байдуже, чи духовного вона звання, чи світського. Та ти, здається, не сповна розуму! — додав Локслі, відводячи пустельника вбік і притишуючи голос. — Як же можна приймати зовсім невідомого лицаря? Хіба ти забув наші правила?

— Як невідомого? — сміливо відповів чернець. — Я його знаю не гірше, ніж жебрак знає свою чашку.

— Як же його звуть? — запитав Локслі.

— Як його звуть? — повторив пустельник. — А звуть його сер Ентоні Скреблстон. От що! Хіба ж я питиму з людиною, не знаючи, як її звуть!

— Друже йомен, — втрутився в розмову лицар, підходячи до них, — не сердься на веселого хазяїна. Він виявив до мене гостинність, це правда, але якби він не погодився прийняти мене, я б змусив його це зробити.

Локслі відвів лицаря вбік і сказав йому:

— Не заперечуйте, сер лицар, ви той самий герой, завдяки якому перемога залишилася за англійцями на другий день турніру в Ашбі.

— Що ж з того, якщо ти вгадав, друже йомен? — запитав лицар.

— У такому разі, — відповідав йомен, — я можу вважати вас прихильником тих, хто слабкіший.

— Це прямий обов'язок кожного справжнього лицаря, — сказав Чорний Лицар.

— Але для моїх цілей, — вів далі йомен, — мало того, що ви добрий лицар: треба, щоб ви були й добрим англійцем.

— Навряд чи знайдеться людина, — відповідав лицар, — для якої Англія і життя кожного англійця були б дорожчими, ніж для мене.

— Охоче цьому повірю, — сказав йомен. — Ніколи ще наша країна не мала такої потреби в допомозі тих, хто її любить. Слухайте-но, я вам розповім про одне діло. У ньому ви можете взяти почесну участь, якщо ви дійсно такий, яким мені здаєтесь. Зграя негідників, переодягнених у одяг людей, які набагато кращі за них, захопила в полон одного знатного англійця на ім'я Седрик Сакс, а також його вихованку та його друга, Ательстана Конінгсбурзького, і відвезла їх у замок Торкілстон у цьому лісі. Скажіть мені як добрий лицар і добрий англієць: чи хочете ви допомогти нам виручити їх?

— Обітниця, яку я проголосив, зобов'язує мене це зробити, — відповідав лицар, — але я хотів би знати, хто просить допомогти їм.

— Я, — сказав йомен, — людина без імені, але друг своєї батьківщини і тих, хто її любить. Задовольніться поки що цими відомостями. про мою особу, тим більше, що й ви самі бажаєте лишатися невідомим. Знайте, однак, що моє слово честі таке ж вірне, як коли б я носив золоті шпори.

— Цьому я вірю, — сказав лицар. — Твоє обличчя говорить про чесність і тверду волю. Тому я більше не буду ні про що тебе розпитувати, а просто допоможу тобі звільнити цих нещасних бранців. Тим часом Вамба, перейшовши у інший кут хатини, випадково почув кінець цієї розмови.

— Он як, — шепнув він Гуртові, — у нас. виходить, буде новий союзник? Будемо сподіватись, що доблесть цього лицаря виявиться не такою фальшивою монетою, як благочестя пустельника чи чесність йомена. Цей Локслі здається мені природженим мисливцем за чужою дичиною, а піп — гуляка й лицемір.

— Припни язика, Вамбо, зроби ласку! — сказав Гурт. — Воно, може, й так, але з'явися зараз хоч сам рогатий чорт і запропонуй нам свої послуги, аби визволити з біди Седрика і леді Ровену, — боюсь, у мене не вистачило би побожності відмовитися від його допомоги.

Тим часом пустельник переодягся в зелений каптан та штани й озброївся, як справжній йомен, мечем, щитом, луком і сагайдаком зі стрілами, а через плече перекинув важку бойову сокиру. Він перший вийшов із хатини, а потім ретельно зачинив двері і поклав ключ під поріг.

— Ну що, брате, годний ти тепер до діла, — спитав його Локслі, — чи хміль усе ще бродить у тебе в голові?

— Щоб позбутись його, — відповів чернець, — досить буде ковтка води з купелі святого Дунстана.

Він підійшов до кам'яного басейну, на поверхні якого струмінь, що падав у нього, утворював безліч пухирців, припав до нього і пив так довго, наче хотів висушити джерело. Він занурив у воду руки, а потім і голову, змивши в такий спосіб всі сліди нічної пиятики. Протверезівши остаточно, веселий пустельник схопив свою важку сокиру трьома пальцями і, вертячи її над головою, мов тростину, заволав:

— Де вони, ці підлі грабіжники, що викрадають дівиць? Дідько мене забери, якщо я не впораюся з цілою дюжиною цих мерзотників!

— Ти й лаятися вмієш, святий паламарю? — спитав Чорний Лицар.

— Годі мене до паламарів зараховувати! — заперечив чернець, що перетворився на йомена. — Клянуся святим Георгієм та його драконом, що я можу пиячити, лаятися й упадати за дівчатами не гірше від будь-якого лісника.

— Іди вперед, жартівнику, — сказав Локслі, — та помовч трохи; ти сьогодні галасуєш, немов ціла юрба ченців у Святвечір, коли отець ігумен заснув. Ходімо, друзі, не слід баритись. Треба якнайшвидше зібрати людей, і все ж таки в нас не вистачить народу, щоб узяти приступом замок Реджинальда Фрон де Бефа.

— Що? — вигукнув Чорний Лицар. — Так це Фрон де Беф виходить нині на велику дорогу і бере в полон вірнопідданих короля? Хіба він став злодієм і гнобителем?

— Гнобителем він, звісно, завжди був, — зауважив Локслі.

— А щодо злодійства, — підхопив чернець, — то було б добре, якби він хоч наполовину був такий чесний, як багато хто із знайомих мені злодіїв.

— Іди, іди, ченче, і помовч! — сказав йомен. — Краще б ти швидше провів нас до місця збору і не базікав про те, про що слід помовчувати.

РОЗДІЛ XVIII

Поки вживалося всіх цих заходів для звільнення Седрика та його супутників, збройний загін, що взяв їх у полон, поспішав до укріпленого замку. Але незабаром настала цілковита темрява, а лісові стежини були, мабуть, мало знайомі викрадачам. Літня зоря зайнялася перш, ніж вони потрапили на вірну дорогу, але тепер загін просувався вперед дуже швидко. Дорогою між двома проводирями — тамплієром і Морісом де Брасі відбулася розмова, у якій кожен із них відверто висловив свої наміри.

Бріан де Буагільбер запевнив товариша, що не заважатиме тому домагатися руки леді Ровени, бо значно більше йому подобається красуня Ревека, яку він вважає своєю власною здобиччю. Його приваблюють і гроші її батька, Ісаака з Иорка, але їх доведеться ділити з хазяїном замку Фрон де Бефом. Тамплієр не сумнівався у своїй цілковитій безкарності: навіть якщо дізнаються про ганебний для лицаря Храму зв'язок з єврейкою, гросмейстер ордену дасть відпущення гріхів людині, котра прославилася подвигами в Палестині і власноруч убила триста сарацинів. Що стосується Моріса де Брасі, то він твердо вирішив одружитися з багатою саксонською спадкоємицею, виправдавши свою участь у викраденні Ровени силою фатальної пристрасті, яку нібито він відчував до неї.

Тим часом Седрик намагався дізнатися від переодягненої в костюми йоменів варти, яка його оточувала, що вони за люди і навіщо вчинили напад. Прийнявши їх спочатку за англійців, він всіляко докоряв їм і умовляв, але стражі не відповідали жодним словом. Вони продовжували так само швидко його везти, поки в кінці широкої алеї не виник Торкільстон — старовинний замок, що належав у ті часи Реджинальду Фрон де Бефу. Цей замок являв собою високу чотирикутну вежу, оточену більш низькими будівлями й обнесену зовні міцним муром. Навколо муру тягнувся глибокий рів, наповнений водою. Фрон де Беф нерідко ворогував зі своїми сусідами, а тому подбав про укріплення замку, збудувавши у усіх кутах зовнішнього муру ще по одній вежі. Вхід у замок, як в усіх фортецях того часу, знаходився під склепінчастим виступом у стіні, захищеним з обох боків маленькими вежами.

Як тільки Седрик угледів обриси порослих мохом зубцюватих сірих мурів замку, що здіймалися над навколишніми лісами, він одразу все зрозумів.

— Даремно я образив розбійників місцевих лісів, — сказав він, — припустивши, що ці бандити належать до їхньої ватаги… Це те саме, що дорівняти лисиць наших лісів до хижих вовків Франції. Кажіть, підлі пси, чого домагається ваш хазяїн: моєї смерті чи мого багатства? Мабуть, йому кривдно, що залишилися ще двоє саксів, я та шляхетний Ательстан, які володіють земельними угіддями в цій країні. Так убийте ж нас і завершіть цим своє лиходійство. Ви відібрали наші вільності, відберіть і життя. Якщо Седрик Сакс не в силі врятувати Англію, він готовий вмерти за неї. Скажіть вашому жорстокому хазяїнові, що я лише благаю його відпустити без всякої кривди леді Ровену.

Варта на ці слова відповідала мовчанням; на той час вони зупинилися перед брамою замку. Де Брасі тричі просурмив у ріг. Тоді стрільці, що висипали на мури при наближенні загону, поквапилися зійти вниз, опустити підйомний міст і впустити прибулих. Сторожа змусила бранців зійти з коней і відвела їх до залу, де їм запропонували сніданок; але ніхто, крім Ательстана, не доторкнувся до нього. Утім, йому теж не дали часу ґрунтовно зайнятися поданими стравами, бо варта повідомила його й Седрика, що їх помістять окремо від леді Ровени. Чинити опір було марно. Бранців змусили пройти до великої кімнати, склепінчаста стеля якої спиралася на незграбні саксонські колони.

Потім леді Ровену розлучили зі служницями і провели — дуже чемно, але не запитавши про її бажання, — до окремої кімнати. Така ж сумнівна пошана була виявлена і до Ревеки, попри благання її батька. Усіх слуг ретельно обшукали, обеззброїли і зачинили в особливому приміщенні.

Кімната, куди привели обох саксонських вождів, у той час слугувала чимось подібним до приміщення варти, хоча за давніх часів це був головний зал. З тих пір вона втратила своє важливе призначення, бо нинішній власник, з-поміж інших прибудов, зведених заради більшої зручності, безпеки й краси свого баронського житла, збудував собі новий розкішний зал, склепінчасту стел якого підтримували легкі витончені колони, а внутрішнє оздоблення свідчило про велику майстерність у використанні прикрас і орнаментів, які впроваджували нормани в архітектуру.

Сповнений гнівних роздумів про минуле й теперішнє, Седрик схвильовано крокував по кімнаті; тим часом Ательстан, якому природна апатія заміняла терпіння й філософську твердість духу, байдуже ставився до всього, крім дрібних негараздів.

Поки Сакс віддавався сумним міркуванням, двері їхньої в'язниці розчинилися і увійшов дворецький з білим жезлом у руці. Слідом за ним четверо слуг внесли стіл, заставлений стравами, вигляд і запах яких миттєво згладили в душі Ательстана всі попередні негаразди. Слуги, що принесли обід, були в масках і плащах.

— Що це за маскарад? — сказав Седрик. — Чи не вважаєте ви, що ми не знаємо, хто взяв нас у полон, якщо знаходимося в замку вашого хазяїна? Передайте Реджинальду Фрон де Бефу, — продовжував він, користуючись нагодою почати переговори, — що єдиною метою вчиненого над нами насильства ми вважаємо протизаконне бажання збагатитися за наш рахунок. Скажіть йому, що ми готові задовольнити його користолюбство так само, як коли б мали справу із справжнім розбійником. Нехай призначить викуп за наше звільнення, і, якщо він не перевищить наших коштів, ми йому заплатимо.

Дворецький замість відповіді тільки кивнув головою.

— І ще передайте Реджинальду Фрон де Бефу, — сказав Ательстан, — що я посилаю йому виклик на смертний бій і пропоную битися пішим чи кінним в будь-якому місці через вісім днів після нашого звільнення. Якщо він справжній лицар, то не наважиться відкласти двобій чи відмовитися дати мені задоволення.

— Я передам лицареві ваш виклик, — відповідав дворецький, — а поки що пропоную вам попоїсти.

Не встигли бранці насолодитися сніданком, як їхню увагу відвернули звуки рога, що пролунали перед брамою замку. Звуки ці тричі повторили виклик, і притому з такою силою, наче сурмив у ріг казковий лицар, який зупинився перед зачарованим замком і бажав зняти з нього закляття.

Сакси стрепенулися, скочили з місць і поспішили до вікна, але нічого не побачили, бо вікна виходили у двір замку. Однак, судячи з того, що тієї ж хвилини в замку знялася метушня, було ясно, що відбулась якась важлива подія.

РОЗДІЛ XIX

Надамо саксонським вождям змогу повернутися до перерваного сніданку, як тільки незадоволена цікавість дозволить їм віддатися заклику не втамованого ще голоду, і подивимося на ще більш нещасного бранця — Ісаака з Йорка. Бідного єврея заштовхнули в тюремний підвал замку, що знаходився глибоко під землею, глибше від дна навколишнього рову, і тому там було дуже сиро. Світло проходило лише крізь один-два невеликих отвори, до яких бранець не міг дістати рукою. Ланцюги і кайдани, що лишилися від колишніх в'язнів, висіли по стінах темниці. У кільцях одних кайданів стирчали дві напівзруйновані кістки людської ноги. В одному кінці цього лиховісного підземелля знаходилось широке вогнище, над яким були укріплені заіржавілі залізні ґрати.

Вигляд темниці міг примусити тремтіти й найхоробрішу людину. Однак тепер, перед лицем справжньої небезпеки, Ісаак був набагато спокійнішим, ніж раніше, коли перебував під владою уявлюваних жахів. Мисливці стверджують, що заєць зазнає більших мучень, поки собаки женуться за ним, ніж тоді, коли потрапляє їм у зуби. Мабуть, і євреї, яким доводилося завжди чогось побоюватись, звикли до думки про ймовірні мучення, отже, яке б випробування не чекало їх насправді, воно не стає для них несподіванкою. А саме несподіванка і змушує людей розгублюватись. До того ж Ісаак не вперше потрапляв у небезпечне становище. Він був уже досить досвідчений і сподівався, що й тепер йому вдасться позбутися лиха, подібно до того, як здобич іноді вислизає з рук мисливця. Але найбільше підтримувала бранця непохитна стійкість його племені і та тверда рішучість, з якою діти Ізраїлю переносили найжорстокіші утиски, аби не дати своїм мучителям того, що ті бажали від них одержати.

У цю годину пасивного опору Ісаак сидів в одному з кутів підземелля. Уся його постать, складені руки, розпатлане волосся й борода, хутряний плащ і висока жовта шапка при тьмяному розсіяному світлі могли б слугувати чудовою моделлю для Рембрандта. Так, не змінюючи пози, просидів єврей години зо три поспіль. Раптом на сходах почулися кроки. Заскрипіли засуви, заверещали іржаві петлі, низькі двері розчинилися, і до темниці ввійшов Реджинальд Фрон де Беф у супроводі двох сарацинських невільників Буагільбера.

Фрон де Беф, людина високого зросту і міцної статури, усе життя якого проходило на війні чи у чварах із сусідами, не зупинявся ні перед чим заради розширення своєї феодальної могутності.

Риси його обличчя цілком відповідали характеру, виражаючи переважно жорстокість і лють. Численні шрами від ран додавали цьому обличчю ще лютішого виразу і збільшували жах, який воно викликало. На грізному баронові була подряпана панцирем і засмальцована шкіряна куртка, яка щільно прилягала до тіла. У нього не було іншої зброї, крім кинджала за поясом.

Чорношкірі невільники були не в звичайному розкішному одязі, а в довгих сорочках та штанах із грубого полотна. Рукава в них були засукані вище ліктів, як у м'ясників, коли вони беруться до роботи. Обидва тримали в руках по кошику. Увійшовши до темниці, вони стали по обидва боки дверей, які Фрон де Беф власноруч міцно замкнув. Вживши таких запобіжних заходів, він повільною ходою пройшов через весь підвал до Ісаака, пильно дивлячись на нього. Цим поглядом барон хотів позбавити єврея волі — так деякі звірі, кажуть, паралізовують свою здобич. І дійсно можна було подумати, що очі його мають подібну силу над нещасним бранцем. Ісаак сидів нерухомо, розкривши рота, і з таким жахом дивився на лютого лицаря, що все тіло його мовби зменшилося під цим упертим лиховісним поглядом. Бідолашний Ісаак був не в змозі не тільки встати й поклонитись — він не міг навіть зняти шапку чи вимовити хоча б слово благання: єврей був переконаний, що зараз почнуться катування і, можливо, його вб'ють.

Велична фігура нормана дедалі росла й росла в його очах, як виростає орел у ту мить, коли пір'я його стає сторчма і він прожогом кидається на беззахисну здобич. Лицар зупинився за три кроки від кута, де нещасний єврей скулився в грудочку, і рухом підкликав одного з невільників. Чорношкірий прислужник підійшов, вийняв зі свого кошика великі ваги і кілька гир, поклав їх до ніг Фрон де Бефа і знову відійшов до дверей, де його товариш стояв так само нерухомо. Рухи цих людей були повільні й урочисті, ніби в їхніх душах заздалегідь жило передчуття жахів та жорстокостей. Фрон де Беф почав з того, що звернувся до переляканого бранця з такими словами:

— Ти, проклятий пес! — сказав він, збуджуючи своїм низьким голосом луну під склепінням підземелля. — Бачиш ці ваги?

Нещасний Ісаак тільки схилив голову.

— На цих самих вагах, — сказав нещадний барон, — ти відважиш мені тисячу фунтів срібла за точним рахунком і вагою, визначеними королівською рахунковою палатою в Лондоні.

— Праотець Авраам! — вигукнув єврей. — Чи чувана річ призначати таку суму? Навіть у піснях менестрелів не співається про тисячу фунтів срібла… Чи бачили очі людські такий скарб? Та в усьому місті Йорку не знайдеться й десятої частки того срібла, що ти з мене вимагаєш!

— Я людина розумна, — відповідав Фрон де Беф, — і якщо в тебе бракує срібла, задовольнюся золотом. Із розрахунку за одну золоту монету шість фунтів срібла можеш викупити свою нечестиву шкуру від такого покарання, яке тобі ще й не снилось.

— Клянуся вам, шляхетний лицарю, — сказав Ісаак, — клянуся всім, у що я вірю, і тим, у що ми з вами однаково віруємо…

— Не вимовляй брехливих клятв, — перервав його норман, — і своєю впертістю не вирішуй наперед своєї долі, а спочатку тверезо обміркуй долю, що тебе очікує. Не думай, Ісааку, що я хочу тільки залякати тебе, скориставшися твоїм підлим боягузтвом. Клянуся тим, у що ти не віриш, — тим Євангелієм, яке проповідує наша церква, що наміри мої тверді й непорушні. Це підземелля — не місце для жартів. Тут бували в'язні у десять тисяч разів важливіші за тебе, і вони вмирали тут, і ніхто про це ніколи не дізнавався. Аде твоя смерть буде повільною і тяжкою — порівняно з нею їхня була легкою.

Він знову рухом руки підкликав невільників і сказав їм щось напівголосно їхньою мовою: Фрон де Беф побував у Палестині і, можливо, саме там навчився такої варварської жорстокості. Сарацини дістали зі своїх кошиків деревне вугілля, міхи та сулію з олією. Один із них викресав вогонь, а другий розклав вугілля на широкому вогнищі і став роздувати міхи, поки вугілля не розгорілося до червоного.

— Бачиш, Ісааку, ці залізні ґрати над розпеченим вугіллям? — запитав Фрон де Беф. — Тебе покладуть на цю теплу постіль, роздягнувши догола. Один із цих невільників підтримуватиме вогонь під тобою, а інший буде поливати тебе олією, щоб печеня не підгоріла. Вибирай, що краще: лягати на гарячу постіль чи сплатити мені тисячу фунтів срібла? Клянуся головою мого батька, вибору в тебе немає.

— Неможливо! — вигукнув нещасний єврей. — Не може бути, щоб це був справжній ваш намір! Милосердний Творець ніколи не створить серця, здатного на таку жорстокість.

— Не вір у це, Ісааку, — сказав Фрон де Беф, — така хибна думка — фатальна помилка. Невже ти вважаєш, що я, котрий бачив, як цілі міста піддавали розграбуванню, як Тисячі християн гинули від меча, вогню й потопу, здатен відступити від своїх намірів через лемент якогось єврея?.. Чи ти гадаєш, що ці чорні раби здатні на жалість? Але вони не зрозуміють навіть тих слів, якими ти благав би про пощаду! Схаменися, старий, віддай частину своїх скарбів, поверни в руки християн частку того, що награбував лихварством. Адже немає того лікаря й того цілющого зілля, що залікувало б твою обгорілу шкуру і м'ясо після того, як ти полежиш на цих ґратах. Погоджуйся мерщій на викуп і радій, що так легко вирвався з цієї темниці, звідки мало хто виходить живим. Вибирай, що тобі дорожче: твоє золото чи твої плоть і кров. Як сам вирішиш, так і буде.

— Так нехай же прийдуть мені на допомогу Авраам, Іаков і всі вітці нашого племені, — сказав Ісаак. — Не можу я вибирати, і немає в мене змоги задовольнити ваші надмірні вимоги.

— Хапайте його, раби, — наказав лицар, — роздягніть догола, і нехай отці й пророки його племені допомагають йому, як знають!

Невільники, підкоряючись радше рухам і знакам, ніж словам Фрон де Бефа, підійшли до Ісаака, схопили нещасного, підняли з підлоги і, тримаючи його під руки, дивилися на барона, чекаючи подальших розпоряджень. Бідний єврей переводив очі з обличчя лицаря на прислужників, сподіваючись помітити хоч іскру жалості, але Фрон де Беф дивився на нього з тією ж холодною й похмурою усмішкою, з якою почав свою жорстоку розправу, тоді як у лютих поглядах сарацинів, здавалось, відчувалося радісне смакування наперед майбутнього видовища катувань, а не жах чи відраза до того, що вони чинитимуть.

Тоді Ісаак глянув на розпечене вогнище, над яким збиралися його розтягти, і, переконавшись у невблаганності свого мучителя, утратив рішучість.

— Я заплачу тисячу фунтів срібла, — сказав він упалим голосом і, трохи помовчавши, додав: — Заплачу… Звичайно, за допомогою моїх одноплеменців, бо мені доведеться, як жебракові, просити милостиню біля дверей нашої синагоги, щоб зібрати таку нечувану суму. Коли і куди її принести?

— Сюди, — відповідав Фрон де Беф, — ось тут ти її і внесеш за вагою та рахунком, ось на цій самій підлозі. Невже ти вважаєш, що я з тобою розстануся перш, ніж отримаю викуп?

— А яка порука в тім, що я матиму волю, коли викуп буде сплачено? — спитав Ісаак.

— Досить з тебе і слова норманського дворянина, лихварська душа, — одказав Фрон де Беф. — Честь норманського дворянина чистіша за все золото та срібло, яким володіє твоє плем'я.

— Перепрошую, шляхетний лицарю, — боязко сказав Ісаак, — але чому ж я мушу покладатися на ваше слово, коли ви самі анітрохи мені не довіряєте?

— А тому, єврею, що тобі нічого іншого не залишається, — відповідав лицар суворо. — Якби ти був у своїй коморі, в Йорку, а я прийшов би до тебе просити в борг твоїх шекелів, тоді б ти призначив мені термін повернення позички й умови забезпечення. Але тут моя комора. Ти в моїй владі, і я не стану повторювати умови, на яких поверну тобі волю. Ісаак сумно зітхнув.

— Звільняючи мене, — сказав він, — даруй волю і тим, хто були моїми супутниками. Вони нехтували мною, як євреєм, але зглянулися на мою безпорадність, через мене затрималися в дорозі, а тому й розділили зі мною нещастя, що спіткало мене; крім того, вони можуть узяти на себе частину мого викупу.

— Якщо ти маєш на увазі тих саксонських дурнів, то знай, що за них зажадають іншого викупу, ніж за тебе, — заперечив Фрон де Беф. — Знай своє діло, а в чужі справи не втручайся.

— Отже, — сказав Ісаак, — ти відпускаєш на волю тільки мене та мого пораненого друга?

— Хіба я повинен, — вигукнув Фрон де Беф, — двічі повторювати синові Ізраїлю, щоб він знав свою справу, а в чужі не втручався? Твій вибір зроблено, тобі лишається лише сплатити викуп, та якнайшвидше.

— Нехай дочка моя Ревека поїде до Йорка, — відповідав Ісаак, — під охороною ваших служителів, шляхетний лицарю, і так швидко, як тільки вершник може повернутися назад, гроші будуть доставлені сюди.

— Твоя дочка? — мовив Фрон де Беф, начебто здивований. — Клянусь, Ісааку, шкода, що я цього не знав. Я думав, що ця чорнобрива дівчина — твоя наложниця, і за звичаєм стародавніх патріархів, що подали нам такий приклад, приставив її служницею до сера Бріана де Буагільбера.

Крик, що вирвався з грудей Ісаака при цих словах лицаря, відгукнувся в усіх кутах склепіння і так здивував обох сарацинів, що вони мимоволі випустили з рук нещасного єврея. Він скористався цим, кинувся на підлогу й обхопив коліна Реджинальда Фрон де Бефа.

— Сер лицар, — благально мовив він, — бери все, що зажадав, бери вдесятеро більше, розори мене, доведи до убогості. Ні! Урази мене своїм кинджалом, засмаж на цьому вогні, але тільки змилуйся над дочкою моєю, відпусти її з честю, без кривди. Заклинаю тебе тою жінкою, від якої ти народжений, пощади честь беззахисної дівчини! Вона — живий портрет моєї померлої Рахілі, остання запорука її любові, що залишилася мені! Не лишай самотнього вдівця його єдиної втіхи.

— Шкода, — мовив норман, справді ніби розчулений, — шкода, що я не знав про це раніше. Я думав, що ваше плем'я нічого не любить, крім своїх мішків із грошима.

— Не думай про нас так низько, хоча ми й євреї, — сказав Ісаак, кваплячись скористатися хвилиною удаваного співчуття. — Адже і загнана лисиця, і замучена дика кішка люблять своїх малят, так само й пригноблені, зневажені нащадки Авраамові люблять дітей своїх.

— Припустімо, це так, — відповів Фрон де Беф, — наперед я буду знати це, Ісааку, заради тебе. Але тепер уже запізно. Я вже дав слово своєму товаришеві по зброї, а слова свого я не зраджу навіть заради десятьох євреїв з десятьма єврейками на додачу.

— Розбійнику, негіднику! — закричав єврей, попри свою повну безпорадність, будучи не в змозі стримати пристрасний порив. — Нічого тобі не дам! Жодного срібного пенні не побачиш від мене, поки не повернеш мені дочки чесно і без кривди!

— Чи не з'їхав ти з глузду, єврею? — суворо сказав норман. — Чи якісь чари захищають твої плоть і кров від розпеченого заліза та киплячої олії?

— Мені байдуже! — вигукнув Ісаак, доведений до відчаю зганьбленим почуттям батьківської любові. — Роби зі мною що хочеш. Моя дочка — воістину кров і плоть моя, вона мені в тисячу разів дорожча від мого тіла, яке ти загрожуєш пошматувати. Не бачити тобі мого срібла! Жодної срібної монетки не дам тобі. Бери моє життя, коли хочеш, а потім розповідай, як єврей, попри всі катування, зумів дошкулити християнину.

— А от подивимось, — сказав Фрон де Беф. — Клянуся благословенним хрестом, ти в мене спробуєш і вогню, і гострої сталі. Роздягайте його, раби, і прив'яжіть ланцюгами до ґрат.

Попри слабкий опір старого, сарацини зірвали з нього верхню одіж і тільки-но зібралися зовсім роздягнути його, коли раптом залунали звуки труби, які тричі повторилися так гучно, що долинули навіть у глибини підземелля. У ту ж саму мить почулися голоси, які звали сера Реджинальда Фрон де Бефа. Не бажаючи, щоб його застали за таким бісівським заняттям, лютий барон подав знак невільникам знов одягти єврея і разом із прислужниками пішов із темниці, надавши Ісааку можливість дякувати Богові за свій порятунок чи оплакувати долю своєї дочки.

РОЗДІЛ XX

Кімната, куди привели леді Ровену, була убрана з деякою претензією на розкіш. Але дружина барона Фрон де Бефа, котра жила в цій кімнаті, померла дуже давно, і деякі прикраси, зроблені на її смак, застаріли. Оббивка стін де-не-де порвалась і висіла жмутами, подекуди зблякла від сонця і зотліла від часу. Проте якою б занедбаною не здавалася ця кімната, вона була єдиною, що її визнали придатною для саксонської спадкоємиці. Тут і залишили її міркувати про свою долю, поки актори, які грали в цій лиховісній драмі, готувалися до виконання своїх ролей. Ці ролі були розподілені на нараді між Реджинальдом Фрон де Бефом, де Брасі і тамплієром.

Близько полудня де Брасі, заради якого й затіяли набіг, з'явився виконувати задуманий намір, тобто домагатися руки й посагу леді Ровени. Було видно, що він не весь час витратив на нараду зі своїми союзниками, бо встиг пишно вбратися за останньою модою того часу. Зелений каптан і маска були відкладені вбік. Довге густе волосся його розкішними локонами спадало на багатий плащ, оздоблений хутром. Бороду де Брасі поголив зовсім. Камзол його спускався нижче колін, а пояс із причепленою до нього важкою шаблею був вишитий золотом і застебнутий золотою пряжкою. Носки черевиків, загнуті вгору і скручені на зразок баранячих рогів, могли б завоювати перший приз на змаганні з безглуздості костюма. Таким було вишукане вбрання тодішнього чепуруна. Враження підсилювалося гарною зовнішністю лицаря, постава й манери якого являли собою суміш придворної люб'язності з військовою розв'язністю.

Він вітав Ровену, знявши перед нею свій оксамитовий берет, прикрашений золотим аграфом[21]. У той же час лицар граціозним жестом запросив її сісти. Оскільки леді Ровена продовжувала стояти, він зняв рукавичку з правої руки, маючи намір підвести її до крісла. Але леді Ровена жестом відхилила цю люб'язність і сказала:

— Якщо я знаходжуся в присутності мого тюремника, сер лицар, — а обставини такі, що я не можу думати інакше, — то ув'язненій пристойніше стоячи вислухати свій вирок.

— На жаль, чарівна Ровено, — відповідав де Брасі, — ви знаходитеся в присутності бранця ваших прекрасних очей, а не тюремника. Це де Брасі повинен дістати вирок.

— Я не знаю вас, сер, — заявила вона, випростовуючись з гордим виглядом ображеної знатної красуні, — я не знаю вас, а зухвала фамільярність, з якою ви звертаєтеся до мене на жаргоні трубадура, не виправдовує розбійницького насильства.

— Твої принади, — продовжував де Брасі в тому ж тоні, — спонукали мене до вчинків, недосить шанобливих щодо тієї, кого я обрав царицею мого серця і провідною зіркою моїх очей.

— Повторюю вам, сер лицар, що я не знаю вас, і нагадую, що жоден чоловік, який носить лицарський ланцюг і шпори, не повинен нав'язувати своє товариство беззахисній дамі.

— Те, що я вам не знайомий, дійсно, моє нещастя, — сказав де Брасі, — однак дозвольте сподіватись, що ім'я де Брасі не є невідомим. Воно звучить іноді в піснях і промовах менестрелів і герольдів, які вихваляють лицарські подвиги на турнірах чи на полі битви.

— Тож і залиш менестрелям і герольдам вихваляти тебе, сер лицар, — сказала Ровена. — їм це пристойніше, ніж. тобі самому. Скажи мені, хто з них увічнить у пісні чи у записах турнірів достопам'ятний подвиг нинішньої ночі — перемогу, здобуту над старим і купою боязких слуг, а також і здобич, що дісталася переможцеві, — нещасну дівчину, яку проти її волі привезли до розбійничого замку?

— Ви несправедливі, леді Ровено, — сказав лицар, зніяковівши і набираючи свого звичайного тону, — ви самі безпристрасні і тому не знаходите виправдання палкій пристрасті іншої людини, хоча б і викликаній вашою красою.

— Прошу вас, сер, — сказала Ровена, — припинити ці розмови! Вони личать мандрівним менестрелям, але аж ніяк не лицарям і дворянам… Я й справді змушена сісти, бо ви, очевидно, ніколи не закінчите виголошувати такі банальності, яких у кожного вуличного співака вистачить аж до Різдва.

— Горда дівице, — з досадою сказав де Брасі, бачачи, що на всі його вишукані люб'язності вона відповідає зневагою, — горда дівице, я тобі доведу, що й моя гордість не менша від твоєї. Знай же, що я заявив претензії на твою руку тим способом, який найбільше відповідає твоїй вдачі. При твоєму характері тебе легше підкорити зі зброєю в руках, ніж світськими звичаями та ґречними словами.

— Коли ґречними словами прикривають брутальні вчинки, — відповіла Ровена, — вони схожі на лицарський пояс на підлому рабі. Вам краще було б зберегти одяг і мову розбійника, ніж приховувати злодійські справи під личиною делікатних манер і люб'язних фраз.

— Твоя порада добра, — сказав норман, — і тією ж сміливою мовою, яка виправдовує сміливе діло, я скажу тобі: або ти зовсім не вийдеш із цього замку, або вийдеш дружиною Моріса де Брасі. Я не звик до невдач у своїх справах, а норманському дворянинові не слід виправдовуватися перед саксонською дівицею, якій він робить честь, пропонуючи їй свою руку. Ти гордовита, Ровено, але тим більше ти гідна бути мені за дружину. І яким іншим способом можеш ти досягти вищих почестей, як не союзом зі мною? Як інакше позбудешся ти життя в жалюгідному сільському сараї, де сакси сплять покотом зі своїми свинями, що становлять усе їхнє багатство? Як посядеш належне тобі почесне місце у тому товаристві, де зібралося все, що є в Англії могутнього і прекрасного?

— Сер лицар, — відповідала Ровена, — той сарай, про який ви згадали з таким презирством, від дитинства служив мені надійним притулком. Повірте, якщо я колись його і залишу, то хіба що з людиною, яка не стане презирливо говорити про житло, де я виросла й виховувалась.

— Я здогадуюсь про вашу думку, леді, — сказав де Брасі, — хоча ви, мабуть, думаєте, що висловилися надто незрозуміло для мого розуміння. Але не сподівайтесь, що Річард Левине Серце колись посяде свій трон. Ще менш того ймовірно, щоб його улюбленець Уілфред Айвенго підвів вас до його трону і представив як свою дружину. Знайте ж, леді, що суперник перебуває в моїй владі. Від мене залежить видати таємницю його перебування в цьому замку Реджинальду Фрон де Бефу, а якщо барон довідається про це, його ревнощі матимуть гірші наслідки, ніж мої.

— Уілфред тут? — мовила Ровена презирливо. — Це така само правда, як те, що Фрон де Беф — його суперник.

Де Брасі деякий час пильно дивився на неї.

— Ти справді не знала про це? — спитав він. — Хіба ти не знала, що в ношах Ісаака везли Уілфреда Айвенго?

— Та хоч би він і був тут, — сказала Ровена, примушуючи себе говорити байдуже, але вона вся тремтіла від тяжких побоювань, що її охопили, — у чому ж він може бути суперником барону Фрон де Бефу? Чого йому боятись, крім короткочасного ув'язнення в цьому замку, а потім пристойного викупу, як водиться між лицарями?

— Невже ж і ти, Ровено, — сказав де Брасі, — подібно до всіх жінок, гадаєш, що на світі не буває іншого суперництва, крім того, що виникає через ваші принади? Невже ти не знаєш, що честолюбство і корисливість породжують не менші ревнощі, ніж любов? Наш хазяїн Фрон де Беф буде обстоювати свої права на багатий баронський маєток Айвенго з такою ж запопадливістю, наче йдеться про кохання якоїсь блакитноокої дівиці. Але постався прихильно до мого сватання, і пораненому лицареві не буде чого побоюватися Реджинальда Фрон де Бефа, або тобі доведеться його оплакувати, бо він у руках людини, яка ніколи не знала жалю.

— Врятуй його, заради Господа Бога! — вигукнула Ровена, втрачаючи всю свою стійкість і холонучи від жахливої думки про небезпеку, що загрожувала її коханому.

— Це я можу зробити і зроблю, — сказав де Брасі. — Коли Ровена погодиться стати дружиною де Брасі, хто ж насмілиться вчинити насильство щодо її родича, сина її опікуна, товариша її дитинства? Але тільки твоя любов може купити йому моє заступництво. Я не такий дурний, щоб рятувати життя чи влаштовувати долю людини, яка може стати моїм щасливим суперником. Використай свій вплив на мене заради його порятунку, і його буде врятовано. Але якщо ти не схочеш так вчинити, Уілфред загине, а ти від цього не станеш вільнішою.

— У холодній відвертості твоїх слів, — сказала Ровена, — є щось, що не узгоджується з їх жахливим смислом. Я не вірю, щоб твої наміри були такі жорстокі або твоя могутність така велика.

— Ну що ж, тіш себе такою надією, доки не переконаєшся у протилежному, — сказав де Брасі. — Твій коханий лежить поранений у цьому замку. Він може стати на заваді Фрон де Бефу в домаганнях того, що для барона дорожче за честь та красу. Хіба йому важко одним ударом кинджала чи дротика прикінчити суперника? І навіть якби Фрон де Беф не зважився на таке діло, досить лікареві помилитися ліками чи служителю висмикнути подушку з-під голови хворого, і справа обійдеться без кровопролиття. Уілфред тепер у такому стані, що й від цього може померти. Седрик теж…

— І Седрик теж… — повторила Ровена. — Мій шляхетний, мій великодушний опікун!

— Доля Седрика також залежить від твого рішення, — сказав де Брасі, — раджу тобі добре подумати про це.

Дотепер Ровена витримувала свою роль з непохитною стійкістю, бо не вважала небезпеку серйозною. Через умови виховання вона звикла до того, що всі, навіть Седрик, котрий був досить деспотичним з іншими, схилялися перед її волею, і набула того роду мужності й самовпевненості, які розвиваються від постійної пошани та уваги з боку оточення. Але під її величною самовпевненістю приховувалась м'яка й ніжна душа. Тому, коли леді Ровену спіткало лихо, що загрожувало їй самій, її коханому та опікунові, коли її воля зіштовхнулася з волею сильної, рішучої й безчесної людини, вона занепала духом і розгубилась.

Ровена обвела очима навколо себе, мовби шукаючи допомоги, у неї вихопилося кілька переривчастих вигуків, потім вона підняла стиснуті руки до неба і вибухнула гіркими сльозами. Не можна було бачити горе цього чарівного створіння і залишатися байдужим. Де Брасі був зворушений цим видовищем, хоча відчував значно більше зніяковілості, ніж співчуття. Він зайшов настільки далеко, що відступати було вже пізно; однак Ровена перебувала в такому стані, що ні умовляннями, ні погрозами не можна було на неї вплинути. Де Брасі ходив сюди-туди по кімнаті, марно намагаючись заспокоїти перелякану дівчину і роздумуючи, що ж йому тепер робити.

«Якщо, — думав він, — я дозволю собі розчулитись сльозами цієї дівиці, як я відшкодую собі втрату всіх блискучих надій, заради яких пішов на такий ризик? До того ж з мене будуть сміятися принц Джон та його веселі поплічники. Але я відчуваю, що не придатний для взятої на себе ролі. Не можу байдуже дивитись на це чарівне обличчя, спотворене стражданням, на чудові очі, що потопають у сльозах. Краще б вона продовжувала триматися так само зарозуміло, або я мав би більше тієї витримки й жорстокості, які є в барона Фрон де Бефа».

Схвильований цими думками, він тільки намагався втішити Ровену запевняннями, що поки ще немає жодних підстав для такого розпачу. Але його умовляння раптово були перервані гучними звуками мисливського рога, які збентежили й інших мешканців замку, перешкодивши здійсненню різних корисливих чи розпусних планів. Де Брасі довелося залишити красуню і рушити до загального залу. Утім, він навряд чи шкодував про це, бо його бесіда з леді Ровеною набула того характеру, що йому було однаково важко як наполягати на своєму, так і відмовитися від своїх намірів.

РОЗДІЛ XXI

Поки описані нами сцени відбувалися в різних місцях замку, єврейка Ревека очікувала вирішення своєї долі, замкнена в далекій відлюдній вежі. Сюди привели її двоє слуг у масках і заштовхнули в маленьку кімнату, де вона опинилася віч-на-віч із старою чаклункою, яка, сидячи за пряжею, мурмотіла собі під ніс саксонську пісню в такт своєму веретену. Коли увійшла Ревека, стара підвела голову і втупила очі у вродливу єврейку з тією злісною заздрістю, з якою старість і потворність, поєднані з хворобливим станом, дивляться на юність і красу.

— Іди геть звідси, стара вороно! — сказав один із супутників Ревеки. — Так наказав наш шляхетний хазяїн. Звільни цю кімнату для красуні.

— Ось, — пробуркотіла стара, — ось як нині нагороджують за службу. Колись одного мого слова було достатньо, щоб кращого з воїнів зсадити з сідла і прогнати зі служби. А тепер мені доводиться іти геть за наказом якогось жалюгідного слуги.

— Годі патякати, Урфридо, — сказав інший, — іди та й усе. Накази пана треба виконувати хутко. Були й у тебе світлі днини, а тепер твоє сонце закотилось. Ти тепер неначе старий бойовий кінь, якого пустили на голий вереск. Добре скакала ти колись, а нині хоч підтюпцем їдь, і те добре. Нумо, ворушися!

— Нехай ніколи не дають вам спокою погані передвістя! Обидва ви нечестиві собаки, — сказала стара, — і поховають вас на псарні. Нехай демон Зерйобок розірве мене на шматки, якщо я піду зі своєї власної кімнати, перш ніж допряду цю пряжу!

— Сама скажи про це господареві, стара відьмо, — відповідав слуга і пішов разом зі своїм товаришем, залишивши Ревеку наодинці зі старою.

— Які ще бісівські діла вони задумали? — говорила баба, бурмочучи собі під ніс і злими очима поглядаючи скоса на Ревеку. — Здогадатися неважко: красиві оченята, чорні кучері, шкіра — мов білий папір… Так, легко здогадатись, навіщо її привели до цієї відлюдної вежі; звідси не почуєш жодного лементу, наче з-під землі. Отут у сусідстві з тобою живуть тільки сови, моя красуне! На твої крики звернуть не більше уваги, ніж на них. Чужинка, здається, — продовжувала вона, подивившися на вбрання Ревеки. — З якої країни? Сарацинка чи єгиптянка? Що ж ти не відповідаєш? Коли вмієш плакати, мабуть, вмієш і говорити.

— Не сердься, матінко, — сказала Ревека.

— Е, більше й запитувати не треба, — мовила Урфрида. — Лисицю пізнають по хвосту, а єврейку — по вимові.

— Зроби мені велику ласку, — сказала Ревека, — скажи, чого мені очікувати? Мене притягли сюди силоміць — може, вони збираються вбити мене за те, що я сповідую єврейську віру? Якщо так, я з радістю віддам за неї життя.

— Твоє життя, красунечко! — відповідала стара. — Що ж їм за радість позбавляти тебе життя? Ні, повір моєму слову, твоєму життю не загрожує небезпека. А вчинять із тобою так само, як вчинили колись із родовитою саксонською дівицею. Подивись на мене: і я була молодою і вдвічі кращою за тебе, коли Фрон де Беф, батько Реджинальда, зі своїми норманами взяв приступом цей замок. Мій батько та його семеро синів завзято бились, крок за кроком захищаючи своє житло. Не було жодної кімнати, жодної сходини на сходах, де б не стало слизько від пролитої ними крові. Вони загинули всі до єдиного, і не встигли їхні тіла охолонути, як я стала жалюгідною жертвою переможця.

— Чи не можна якось врятуватись? Хіба немає способів втекти звідси? — запитала Ревека. — Я б щедро — о, як щедро! — віддячила тобі за допомогу!

— І не думай, — одказала стара. — Є тільки один спосіб піти звідси — через браму смерті. Ну, прощавай, єврейко! Що єврейка, що язичниця — однаково! Тебе спіткає така сама доля, бо ти потрапила під владу людей, які не знають ні жалощів, ні сумління. Прощавай! Мою пряжу спрядено, а твоя ще тільки починається.

— Стривай, зачекай, заради Бога! — заблагала Ревека. — Залишся тут! Свари мене, лай, тільки не йди! Твоя присутність усе ж таки буде мені певним захистом!

— Присутність самої Матері Божої не захистить тебе, — відповідала стара, указуючи на зображення Діви Марії у кутку кімнати. — Ось вона стоїть, подивись та й дізнаєшся, чи врятує вона тебе від твоєї долі.

По цій мові вона дішла, зловтішно посміхаючись, що зробило її ще потворнішою, ніж у хвилини звичайної для неї похмурості. Стара зачинила за собою двері, і Ревека ще довго чула, як вона сварилася, насилу спускаючися крутими сходами.

Ревеці загрожувала набагато жахливіша доля, ніж леді Ровені. Якщо саксонська спадкоємиця могла розраховувати на певну ґречність у поводженні, то єврейка не мала чого сподіватись, крім крайньої брутальності. Зате на її боці були природжена сила волі, гострий розум, і, крім того, їй уже доводилось боротися з небезпеками. Розкіш, якою оточував її батько і яку вона бачила в будинках інших багатих євреїв, не заважала їй чітко розуміти, наскільки непевними були умови, в яких вони жили. Подібно до Дамокла[22] на знаменитому бенкеті, Ревека завжди бачила серед усієї цієї пишноти меч, що висів на волоску над головами її одноплемінників. Такі міркування поступово виробили в неї тверезий погляд на життя і пом'якшили її характер, який за інших умов міг би стати пихатим та впертим.

Приклад та напучення батька привчили Ревеку до рівного і і чемного поводження з усіма. Щоправда, вона була не в змозі наслідувати його догідливість і низькопоклонство, тому що боягузтво було невідоме її душі. Дівчина трималася з гордовитою скромністю, мовби підкоряючись несприятливим обставинам, в які ставила її належність до зневажуваного племені, але водночас усвідомлювала себе гідною більш високого становища, ніж те, на яке прирікав її гніт релігійних забобонів.

Підготовлена таким чином до всіляких несподіванок, Ревека не розгубилася і тепер. Нинішнє її становище потребувало від неї цілковитого самовладання, і вона опанувала себе.

Насамперед Ревека ретельно оглянула кімнату і зрозуміла, що не можна сподіватись на втечу. Кімната не мала жодних потайних дверей і, очевидно, не сполучалася з іншими приміщеннями замку. Зсередини двері не зачинялися ні на ключ, ні на засувку. Єдине вікно відчинялося на огороджений зубцями верхній майданчик, але вона одразу переконалась, що звідти не було ходу в інші будівлі. Цей майданчик являв собою щось подібне до балкона, захищеного парапетом з амбразурами[23], де можна було поставити кількох стрільців для захисту вежі та для бічної оборони.

Отже, Ревеці залишалося тільки запастися терпінням і всю надію покласти на Бога.

Ув'язнена здригнулась і сполотніла, зачувши кроки на сходах. Двері тихо розчинились, і чоловік високого зросту, зодягнений так само, як усі бандити, що стали причиною її неіцастя, повільною ходою ввійшов до кімнати і причинив за собою двері. Насунутий на чоло капелюх приховував верхню частину його обличчя. Загорнувшися в плащ так, що не було видно нижньої частини обличчя, він мовчки стояв перед зляканою Ревекою. Здавалось, він сам соромився того, що збирався зробити, і не знаходив слів, щоб пояснити мету свого приходу. Нарешті Ревека сама зважилася почати розмову. Вона простягнула розбійникові два дорогоцінні браслети та намисто, які зняла із себе ще раніше, гадаючи, що, задовольнивши його користолюбство, вона може задобрити його.

— Ось візьми, друже мій, — сказала вона, — і, заради Бога, змилуйся наді мною та моїм старим батьком! Це коштовні речі, але вони ніщо порівняно з тим, що батько дасть тобі, якщо ти відпустиш нас із цього замку без кривди.

— Прекрасна квітко Палестини, — відповідав розбійник, — ці східні перлини поступаються в білизні твоїм зубам. Ці діаманти блищать, та їм не зрівнятися з твоїми очима, а я дав обітницю завжди цінувати красу понад багатство.

— Не бери на душу гріха, — мовила Ревека, — візьми викуп і будь милосердним. Золото тобі забезпечить всілякі радощі, а скривдивши нас, ти відчуватимеш муки сумління. Мій батько охоче дасть тобі все, чого ти запросиш. І якщо ти зумієш розпорядитися своїм багатством, то за допомогою грошей знову посядеш місце серед чесних людей.

— Добре сказано! — мовив розбійник французькою, очевидно, утруднюючись підтримувати розмову, яку Ревека розпочала саксонською. — Але знай, світла ліліє, що твій батько знаходиться в руках найвправнішого алхіміка. Цей алхімік зуміє перетворити на срібло та золото навіть іржаву решітку тюремної печі. Ісаака випарять у такому перегінному кубі, який витягне все, що є в нього коштовного, і без моїх прохань чи твоїх благань. Твій же викуп має бути сплачений красою та коханням. Іншої плати я не визнаю.

— Ти не розбійник, — відповіла Ревека також французькою, — жоден розбійник не відмовився б від такої пропозиції. Жоден розбійник у цій країні не вміє розмовляти твоєю мовою. Ти не розбійник, а норман, можливо, шляхетного походження. О, будь же шляхетним насправді і скинь цю жахливу маску жорстокості й насильства!

— Ти так добре вмієш угадувати, — сказав Бріан де Буагільбер, віднімаючи плащ від обличчя, — ти не проста дочка Ізраїлю. Я назвав би тебе Ендорською чарівницею[24], якби ти не була такою молодою і прекрасною. Так, я не розбійник, чарівна трояндо Сарона. Я людина, яка здатна скоріше обвішати твої руки і шию перлами та діамантами, ніж позбавити тебе цих прикрас.

— Так чого ж тобі треба від мене, — спитала Ревека, — якщо не багатства? Між нами не може бути нічого спільного: ти християнин, я єврейка. Наш союз був би однаково беззаконним з погляду вашої церкви і нашої синагоги.

— Цілком справедливо, — відповідав тамплієр, розсміявшись. — Одружитися з єврейкою! О ні, хоча б вона була царицею Савською[25]! До того ж хай буде тобі відомо, прекрасна дочко Сіону, що якби найхристиянніший із королів запропонував мені руку своєї найхристияннішої дочки і віддав би Лангедок у посаг, я й тоді не міг би з нею побратись. Мої обітниці не дозволяють мені. Я лицар Храму. Подивись, ось хрест мого священного ордену.

— І ти наважуєшся звати його у свідки в таку хвилину! — вигукнула Ревека.

— Якщо я це роблю, — сказав тамплієр, — тобі-то яке діло? Адже ти не віриш у цей благословенний символ нашого спасіння.

— Я вірю тому, чого мене вчили, — заперечила Ревека. — Але яка ж ваша віра, сер лицар, якщо ви посилаєтесь на свою найбільшу святиню саме тоді, коли намірилися порушити найурочистішу з ваших обітниць.

— Ти проповідуєш дуже красномовно, дочко Сираха! — сказав тамплієр. — Але, мій прекрасний богослове, твої єврейські забобони роблять тебе сліпою щодо наших високих привілеїв. Шлюб був би серйозним злочином для лицаря Храму, але за дрібні грішки я миттю можу дістати відпущення в найближчій сповідальні нашого ордену. Захисники Соломонового храму можуть дозволяти собі втіхи, оспівані вашим наймудрішим царем Соломоном[26].

— Якщо ти тільки для того читаєш Біблію та життєписи праведників, — мовила єврейка, — щоб знаходити в них виправдання своїй розпусті й беззаконню, ти винен у такому ж злочині, як той, хто витягає отруту із цілющих трав.

Очі тамплієра блиснули гнівом, коли він вислухав цей докір.

— Слухай, Ревеко, — сказав він, — дотепер я з тобою поводився м'яко. Тепер я буду говорити як переможець. Я завоював тебе моїм луком і списом, і, за законами всіх країн і народів, ти зобов'язана мені коритись. Я не маю наміру відмовитися взяти силою те, в чому ти відмовляєш проханням.

— Відійди, — сказала Ревека, — відійди і вислухай мене, перш ніж зважитися на такий смертний гріх. Звичайно, ти можеш мене здолати, бо Бог створив жінку слабкою, доручивши її піклуванню чоловіка. Але я зроблю твою ницість, тамплієре, відомою усій Європі. Марновірство твоїх товаришів зробить для мене те, чого я не домоглася б від їхньої жалості. Усі прецепторії твого ордену дізнаються, що ти, як єретик, згрішив з єврейкою. І тебе звинуватять за те, що ти збезчестив хрест, який носиш, зв'язавшися з дочкою мого племені.

— Яка ти розумна, Ревеко! — вигукнув тамплієр, чудово усвідомлюючи, що вона говорить правду: у статуті його ордену дійсно існували правила, що забороняли під загрозою суворих покарань інтриги, подібні до тієї, яку він задумав. — Ти дуже розумна, але голосно ж доведеться тобі кричати, якщо хочеш, щоб твій голос почули за межами цього замку. Тільки одне може врятувати тебе, Ревеко: підкорися своїй долі і прийми нашу віру. Тоді ти посядеш таке становище, що чимало норманських дам позаздрять блиску й красі коханої кращого з хоробрих захисників Святого Храму.

— Підкоритися моїй долі! — заперечила Ревека. — Прийняти твою віру! Та що ж це за віра, якщо вона захищає такого негідника? Як! Ти кращий воїн серед тамплієрів? Ти підлий лицар, чернець-клятвопорушник і боягуз! Нехтую тобою, гребую тобою! Бог Авраама відкрив спосіб до порятунку своєї дочки навіть із цієї безодні ганьби!

Із цими словами вона розчинила ґратчасте вікно, що виходило на верхній майданчик вежі, сплигнула на парапет і зупинилася на самому краю над безоднею. Не очікуючи такого відчайдушного вчинку, Буагільбер не встиг ні затримати, ні зупинити її. Він спробував кинутися до неї, але вона скрикнула:

— Залишайся на місці, гордий лицарю, або підійди, якщо хочеш. Але один крок уперед — і я кинуся вниз.

Говорячи це, вона звела до неба стиснуті руки, немов молилася про спасіння своєї душі перед фатальним стрибком. Тамплієр завагався. Його рішучість, яка ніколи не відступала ні перед чиєю скорботою і не знала жалю, поступилася захопленню перед її твердістю.

— Зійди, — сказав він, — зійди вниз, божевільна дівчино. Клянусь, я не заподію тобі ніякої кривди!

— Я тобі не вірю, тамплієре, — сказала Ревека. — У найближчій сповідальні тобі можуть відпустити і це клятвопорушення — адже воно стосується тільки честі знехтуваної єврейської дівчини.

— Ти несправедлива до мене! — вигукнув тамплієр із гарячковістю. — Клянуся тобі ім'ям, яке я маю, хрестом на грудях, мечем, дворянським гербом моїх предків! Клянусь, що я не скривджу тебе! Якщо не для себе, то хоч заради батька твого зійди вниз. Я буду йому другом, а тут йому потрібен могутній захисник.

— На жаль, — сказала Ревека, — це я знаю. Але хіба можна на тебе покластись?

— Нехай мій щит перевернуть догори ногами, нехай привселюдно зганьблять моє ім'я, — сказав Бріан де Буагільбер, — якщо я подам тобі привід на мене скаржитись. Я переступав багато законів, порушував заповіді, але свого слова не зраджував ніколи.

— Ну гаразд, я тобі вірю, — сказала Ревека, сплигнувши з парапету і зупинившися біля однієї з амбразур. — Отут я і буду стояти, — продовжувала вона, — а ти залишайся там, де стоїш. Але якщо ти зробиш хоч один крок до мене, то побачиш, що єврейка радше доручить свою душу Богові, ніж свою честь — тамплієрові.

Мужність і горда рішучість Ревеки, у поєднанні з виразними рисами чарівного обличчя, додали її поставі, голосу і погляду стільки шляхетності, що вона здавалася майже неземною істотою. Буагільбер, людина горда й мужня, подумав, що ніколи ще не бачив такої натхненної й величної краси.

— Помирімося, Ревеко, — мовив він.

— Помирімось, якщо хочеш, — відповіла вона, — помирімось, але тільки на такій відстані.

— Тобі не слід більше боятися мене, — сказав Буагільбер.

— Я й не боюсь тебе, — одказала вона. — Завдяки тому, хто побудував цю вежу так високо, завдяки йому та Богові Ізраїлю я тебе не боюсь.

— Ти несправедлива до мене, — сказав тамплієр. — Я з природи зовсім не такий, яким ти мене бачиш — жорстоким, себелюбним, немилосердним. Жінка навчила мене жорстокосердості, а тому я і мстився завжди жінкам, але не таким, як ти. Вислухай мене, Ревеко. Клянуся Богом, та, що віддала перевагу смерті перед безчестям, повинна мати горду й сильну душу. Ти мусиш стати моєю. Ні, не лякайся, — я розумію моєю, але добровільно, за власним бажанням. Ти мусиш розділити зі мною надії, ширші від тих, що відкриваються з висоти царського престолу. Я один із головних командорів[27] могутнього ордену тамплієрів і можу сподіватися згодом одержати жезл гросмейстера. Лицарі Храму не задовольняються тим, що можуть стати п'ятою на шию розпростертого монарха. Ні, наші важкі стопи піднімуться сходинами тронів, і наші залізні рукавички вирвуть скіпетри із рук вінценосців. Моє честолюбство прагне до небаченої в світі могутності. Я шукав лише споріднену душу, з якою би міг розділити свої мрії, і в тобі я знайшов таку душу.

— І це говориш ти жінці мого племені! — вигукнула Ревека. — Схаменись!

— Не посилайся, — перервав її тамплієр, — на розбіжності наших вірувань. На таємних нарадах ордену ми глузуємо з цих дитячих казок. Не думай, що ми довго залишалися сліпими до безглуздої дурості наших засновників, які наказали нам відмовитися від усіх насолод життя в ім'я радості прийняття мучеництва. Наш орден незабаром засвоїв більш сміливі та широкі погляди. Наші величезні маєтності в усіх королівствах Європи, наша воїнська слава, що гримить у всіх країнах і залучає до нашого середовища цвіт лицарства зі всього християнського світу, — усе служить цілям, які й не снилися нашим благочестивим засновникам. Але ми зберігаємо це в таємниці від тих слабких умів, що вступають до ордену на підставі стародавнього статуту і перебувають у старих забобонах, а ми використовуємо їх як сліпе знаряддя нашої волі. Проте не стану більше розкривати перед тобою наші таємниці. Я чую звуки труби. Можливо, моя присутність необхідна. Подумай про те, що я сказав тобі. Прощавай! Не прошу вибачення за те, що загрожував тобі насильством. Завдяки цьому я пізнав твою душу. Тільки на спробному камені пізнається чисте золото. Я незабаром повернусь, і ми ще поговоримо.

Тамплієр пройшов через кімнату і став спускатися сходами, залишивши Ревеку на самоті. Навіть перед лицем страшної смерті, яку вона збиралася собі заподіяти, не відчувала дівчина такого жаху, як тоді, коли побачила шалене честолюбство відважного лиходія, під владу якого потрапила. Коли вона повернулася до баштової кімнати, першою її справою було подякувати Богові за заступництво, молячи його й надалі простерти свій покрив над нею та її батьком. Ще одне ім'я промайнуло в її молитві: то було ім'я пораненого християнина, якого доля віддала в руки його особистих ворогів. Щоправда, совість дорікала їй за те, що, навіть звертаючись до божества, вона в молитві згадала про людину, з якою їй ніколи не судилося з'єднатись, про назареянина і ворога її віри. Але молитва була вже вимовлена, і, якими б не були забобони її одновірців, Ревека не хотіла від неї відмовитись.

РОЗДІЛ XXII

Увійшовши до великого залу замку, тамплієр зустрів там де Брасі.

— Ваші любовні пригоди, — сказав той, — мабуть, були перервані, як і мої, цими оглушливими звуками. Але ви прийшли пізніше за мене і з явною неохотою. Через що я висновую, що ваше побачення було набагато приємнішим, ніж моє.

— Отже, ви успішно сваталися до саксонської спадкоємиці? — запитав тамплієр.

— Клянусь кістками святих, — відповідав де Брасі, — ця леді Ровена, певно, чула, що я не терплю жіночих сліз.

— От тобі маєш! — мовив тамплієр. — Вождь вільної дружини звертає увагу на жіночі сльози? Дивно! Якщо кілька крапель і впаде на смолоскип кохання, полум'я розгориться ще яскравіше.

— Дякую за кілька крапель! — заперечив де Брасі. — Ця дівиця пролила стільки сліз, що згасила б ціле багаття. Таких потоків сліз не бачено від часів святої Ніоби[28], про яку нам розповідав пріор Еймер. Неначе сам водяний біс вселився в прекрасну саксонку.

— А в мою єврейку вселився, мабуть, цілий легіон бісів, — сказав тамплієр, — бо навряд чи один біс міг би надати їй стільки неприборканої гордості, стільки рішучості. Але де ж Фрон де Беф? Цей ріг сурмить дедалі голосніше й пронизливіше.

— Він, очевидно, зайнявся Ісааком, — байдуже відповів де Брасі. — Можливо, зойки Ісаака заглушають ревіння цього рога. Ти, я гадаю, знаєш із власного досвіду, сер Бріан, що коли єврей розстається зі своїми скарбами на таких умовах, які, мабуть, висунув Фрон де Беф, він кричить так, що через його вереск не почуєш і двадцяти рогів із трубою на додачу. Проте вже час послати по господаря.

Незабаром приспів до них і Фрон де Беф, який перервав свої жорстокі заняття. Він трохи забарився, ідучи до залу, бо віддавав накази слугам.

— Подивимось, у чому причина такого диявольського шуму, — мовив він. — Ось лист. Якщо не помиляюсь, його написано саксонською мовою.

— Дайте мені листа, — запропонував тамплієр, — ми хоч тим схожі на ченців, що трохи навчаємось, щоб освітити знаннями нашу доблесть.

— Тоді ми скористаємося вашими знаннями, — зрадів де Брасі. — Ну, про що ж говориться в цьому сувої?

— Лист — формальний виклик на бій, — відповідав тамплієр. — Але, клянуся віфлеємською Богородицею, це найдивовижніший виклик, який будь-коли надсилали через підйомний міст баронського замку, якщо не вважати його за дурний жарт.

— Жарт! — вигукнув Фрон де Беф. — Хотів би я знати, хто наважився пожартувати зі мною в такий спосіб. Прочитай, сер Бріан.

Тамплієр почав читати вголос:

«Я, Вамба, син Безмозкого, блазень у домі шляхетного і знатного дворянина Седрика Ротервудського на ймення Сакс, і я, Гурт, син Беовульфа, свинопас…»

— Ти з глузду з'їхав! — перервав його Фрон де Беф.

— Клянуся святим Лукою, тут так написано, — відповідав тамплієр і став читати далі: «… я, Гурт, син Беовульфа, свинопас у маєтку вищезазначеного Седрика, за сприяння наших союзників і однодумців, що спільно з нами беруть участь у цій справі, а саме: хороброго лицаря на ймення Чорний Ледар і доброго йомена Роберта Локслі, на прізвисько Влучний Стрілець, повідомляємо вас, Реджинальде Фрон де Беф, і всіх ваших спільників і союзників, що ви без усякої причини хитрістю й лукавством взяли в полон нашого хазяїна і володаря, зазначеного Седрика, а також високородну дівицю, леді Ровену з Харготстандстида, а також шляхетного дворянина Ательстана Конінгсбурзького, а також і кількох вільнонароджених людей, що їм слугують, також якогось єврея Ісаака з Йорка з дочкою, а також заволоділи конями та мулами; зазначені високородні особи, зі своїми слугами і рабами, конями і мулами, так само як і зазначені єврей з дочкою, нічим не завинили перед його величністю, а мирно проїжджали королівським шляхом, а тому ми просимо й вимагаємо, щоби зазначені шляхетні особи зі своїми слугами, рабами, конями, мулами, євреєм і єврейкою, а також усе їхнє добро і пожитки були не пізніше як за годину по одержанні сього видані нам чи кому ми накажемо прийняти їх цілими і неушкодженими. Інакше повідомляємо вам, що вважаємо вас зрадниками і розбійниками, маємо намір битися з вами, чинити вам усілякі прикрощі та руйнування. Через це молимо Бога помилувати вас. Писано напередодні свята Вітольда, під великим Збірним дубом на Оленячому пагорбі; а писала ті слова праведна людина, служитель Господа, Богоматері і святого Дунстана, паламар лісової каплиці, що в Копменхерсті».

Під документом був надряпаний спочатку грубий малюнок, який зображував голову півня зі стоячим гребінцем і підписом, що це печатка Вамби, сина Безмозкого. Хрест, накреслений нижче цієї емблеми, позначав підпис Гурта, сина Беовульфа; потім значилися чітко й крупно написані слова: «Чорний Ледар»; а ще нижче досить вдале зображення стріли служило підписом йомена Локслі.

Лицарі вислухали до кінця цей незвичайний документ і здивовано переглянулися.

— Клянуся святим Михайлом, — сказав Фрон де Беф, — було б набагато краще, якби ти один відповідав за цю витівку, де Брасі! Ці людці не наважилися б звертатися до мене з таким нахабством, якби їм на допомогу не приспіли сильні розбійницькі зграї. У цьому лісі безліч бродяг. Усі вони лихим оком дивляться на мене, бо я суворо охороняю дичину. Гей, ти! — гукнув він одному зі слуг, — чи посилав ти дізнатися, скільки їх там зібралось?

— У лісі принаймні двісті чоловік, — відповідав слуга.

— Чудово! — вигукнув Фрон де Беф. — От що значить віддати свій замок у розпорядження людей, які не вміють тихенько залагоджувати свої справи! Дуже потрібно було дражнити цей осиний рій!

— Осиний рій? — перепитав де Брасі. — Просто трутні, у яких і жала немає. Адже всі вони — зледачілі раби.

— Жала немає? — заперечив Фрон де Беф. — Стріла з роздвоєним кінцем у три фути завдовжки, яка влучає в дрібну французьку монету, — гарне жало.

— Соромно вам це говорити, сер лицар! — вигукнув тамплієр. — Зберемо своїх людей і зробимо проти них вилазку. Один лицар і навіть один збройний воїн варті двадцяти таких вояків.

— Ще б пак! — сказав де Брасі. — Мені соромно виїхати на них із списом.

— Ви мали б рацію, — заперечив Фрон де Беф, — коли б це були турки, чи маври, сер тамплієр, чи боягузливі французькі селяни, доблесний де Брасі, але тут ідеться про англійських йоменів. Єдина наша перевага — лицарське озброєння та бойові коні. Але на лісових стежинах від них мало пуття. Ти кажеш, зробимо вилазку. Та у нас так мало народу, що ледве вистачить для захисту замку! Кращі з моїх людей — у Йорку; твоя дружина також уся там, де Брасі. У замку набереться хіба що чоловік із двадцять, окрім тієї купки людей, що брала участь у вашій божевільній витівці.

— Треба послати когось до Йорка, щоб відкликати наших людей назад, — сказав де Брасі. — Якщо ці бродяги не розбіжаться, побачивши мій прапор і моїх стрільців, я скажу, що вони найхоробріші з розбійників, які будь-коли пускали стріли в зелених лісах.

— А хто відвезе листа? — запитав Фрон де Беф. — Вони влаштують засідки на кожній стежині і спіймають гінця… От що я надумав, — додав він, трохи помовчавши. — Сер тамплієр, ти вмієш не тільки читати, а й писати… Аби оце нам відшукати письмове приладдя мого капелана, що вмер торік.

— Насмілюся докласти, — втрутився зброєносець барона, — стара Урфрида, здається, зберігає їх у себе на згадку про свого духівника.

— Тож іди і принеси що потрібно, Енгельгерде, — наказав Фрон де Беф, — а ти, сер тамплієр, напиши відповідь на їхній зухвалий виклик.

— Я б волів відповідати їм мечем, а не пером, — сказав Буагільбер, — та хай буде по-вашому.

Він сів до столу і французькою мовою склав листа такого змісту:

«Сер Реджинальд Фрон де Беф і шляхетні лицарі, його однодумці й союзники, не приймають виклику з боку рабів, кріпаків та втікачів. Якщо особа, що називає себе Чорним Лицарем, дійсно має честь належати до лицарського стану, йому має бути відомо, що він принизив себе подібним союзом і не має права розраховувати на повагу з боку знатних осіб шляхетного походження. Що стосується полонених, то ми, дотримуючись християнського милосердя, просимо вас надіслати якусь духовну особу, щоб сповідати і примирити з Богом, бо ми вирішили стратити їх сьогодні до полудня і виставити їхні голови на мурах замку, аби показати всім, як мало ми зважаємо на тих, хто взявся їх звільняти. А тому, як уже було сказано, просимо надіслати священика, щоб приготувати їх до смерті. Виконавши наше прохання, ви зробите останню послугу їм у земному житті».

Узявши листа, Фрон де Беф віддав його слузі для вручення гінцеві, який очікував біля брами відповіді на принесене ним послання.

Йомен, що виконував це доручення, повернувся до головної стоянки союзників, розташованої під старим крислатим дубом, на відстані трьох пострілів з лука від замку. Тут Вамба, Гурт, Чорний Лицар і Локслі, а також веселий пустельник нетерпляче очікували відповіді на свій виклик. Трохи оддалік зібралося чимало відважних йоменів. Їх було вже понад двісті чоловік, і до них весь час приєднувалися нові й нові загони.

Крім цих ватаг, на підмогу сходилися сакси з найближчих містечок, а також кріпаки і слуги з великих маєтків Седрика, що прийшли виручати свого хазяїна. Проводирям цього строкатого війська і було вручено листа тамплієра.

Чорний Лицар, який єдиний з усіх умів читати французькою мовою, взяв в руки лист, прочитав його спочатку про себе, а потім саксонською виклав зміст своїм союзникам.

— Стратити шляхетного Седрика! — вигукнув Вамба. — Клянуся хрестом, ти, мабуть, помилився, сер лицар.

— Ні, мій поважний друже, — відповідав лицар, — я вам точно передав те, що тут написано.

— У такому разі, — сказав Гурт, — клянуся святим Хомою, треба взяти замок, хоча б довелося голими руками розібрати його по камінцю.

— Це вони так говорять, аби виграти час, — заспокоїв усіх Локслі. — Вони не зважаться на діло, за яке їм доведеться накласти головою.

— Було б добре, — сказав Чорний Лицар, — якби хто-небудь із нас ухитрився проникнути в замок, аби дізнатися, що там діється. Вони просять надіслати священика для прийняття сповіді; як на мене, наш святий пустельник міг 6а виконати цей благочестивий обов'язок; заразом він приніс би нам потрібні відомості.

— А чорт тебе забери з твоїми порадами! — вигукнув святий пустельник. — Ял тобі і: азгв, сер Ледар, що, коли скидаю рясу, разом із нею знімаю і свій духовний сан. У зеленому каптані я радше здатен підстрелити двадцять оленів, ніж сповідати одного християнина.

— Боюся, — сказав Чорний Лицар, — що тут не знайдеться нікого, здатного виконати роль отця-сповідника.

Усі мовчали.

— Ну, я бачу, — сказав Вамба, — що дурню на роду написано лишатися в дурнях і встромляти шию в таке ярмо, від якого розумні люди сахаються. Хай буде вам відомо, що до блазнівського ковпака я носив рясу і доти готувався в ченці, поки не почалося в мене запалення мозку і лишилося розуму тільки на дурня. От я і думаю, що за допомогою святості, благочестя та латинської вченості, що зашиті в каптурі доброго пустельника, я зумію надати як мирську, так і духовну втіху нашому хазяїнові, шляхетному Седрикові, а також його товаришам у нещасті.

— Як ти гадаєш, чи здатен він до цього? — запитав Гурта Чорний Лицар.

— І справді, не знаю, — відповів Гурт. — Якщо виявиться негідним, то це буде перший випадок, коли його розум не приспіє на допомогу його дурості.

— Тоді надягай рясу, добрий чоловіче, — наказав Чорний Лицар, — і нехай твій хазяїн через тебе надішле нам звістку про те, як стоять справи у замку. Там, мабуть, мало народу, тому раптовий і сміливий напад може увінчатися повним успіхом. Однак не можна гаяти часу, іди мерщій.

— А ми тим часом, — додав Локслі, — так обкладемо всі мури навколо, що жодна муха не вилетить звідти без нашого відома. Ти скажи цим лиходіям, друже мій, — продовжував він, звертаючися до Вамби, — що за будь-яке насильство, вчинене щодо бранців, ми з них самих стягнемо вдесятеро.

— Pax vobiscum![29] — одказав Вамба, який уже встиг напнути на себе повне чернече облачения.

Вимовляючи ці слова, він прийняв статечну й урочисту поставу і поважною ходою вирушив виконувати свою місію.

РОЗДІЛ XXIII

Коли блазень, зодягнений у рясу пустельника і підперезаний вузлуватою вірьовкою, постав перед господарем замку, усієї хоробрості та спритності Вамби ледь вистачило на те, щоб не розгубитися в присутності такої людини, як страшний Фрон де Беф. Бідний блазень вимовив своє pax vobiscum тремтячим і слабким голосом. Але Фрон де Беф звик, щоб люди всякого стану тремтіли перед ним, тому боязкість удаваного ченця не збудила в ньому жодних підозр.

— Хто ти, ченче, і звідки? — запитав він.

— Pax vobiscum! — повторив блазень. — Я бідний служитель святого Франциска, ішов цими лісами і потрапив до рук розбійників, як сказано у Святому Письмі — quidam viator incidit in latrones[30], котрі послали мене до цього замку виконати священний обов'язок при двох особах, засуджених вашим високоповажним правосуддям до страти.

— Так, так, — мовив Фрон де Беф. — А чи можеш ти мені сказати, святий отче, скільки там цих бандитів?

— Доблесний пане, — відповідав Вамба, — nomen Ulis legio — ім'я їх легіон.

— Ти мені просто скажи, скільки їх, ченче, бо інакше ані твоя ряса, ані вірьовка не захистять тебе.

— На жаль, — сказав удаваний чернець, — cor meum eructavit[31], що означає — я ледве не помер від страху! Але здається мені, що всіх — і йоменів, і простолюдинів — там набереться щонайменше п'ятсот чоловік.

— Як! — вигукнув тамплієр, котрий у цю хвилину ввійшов до залу. — Так багато злетілося цих ос? Виходить, настав час передавити їх злобний рій.

Він відвів хазяїна вбік і запитав його:

— Чи знаєш ти цього ченця?

— Ні, — відповідав Фрон де Беф, — він не місцевий, з далекого монастиря, і я його не знаю.

— У такому разі не передавай йому на словах того, що ти хотів доручити, — порадив тамплієр. — Нехай він віднесе листа від імені де Брасі з наказом його вільній дружині поспішити сюди. А тим часом, аби цей чернець не здогадався, у чому річ, дозволь йому виконати своє завдання і приготувати саксонських свиней до бойні.

— Гаразд, нехай так і буде, — відповідав Фрон де Беф і велів одному зі слуг провести Вамбу до кімнати, де перебували Седрик і Ательстан.

— Pax vobiscum! — виголосив блазень, увійшовши до них. — Нехай буде над вами благословення святого Дунстана та усіх святих!

— Увійди, ласкаво просимо, — сказав Седрик удаваному ченцеві. — Навіщо ти прийшов до нас?

— Я прийшов підготувати вас до смерті, — відповідав блазень.

— Не може бути! — вигукнув Седрик, здригнувшись. — Які вони не злобні, які не зухвалі, вони не насміляться вчинити таку явну й безпричинну розправу!

— На жаль, — відповів блазень, — волати до їхнього людинолюбства було б так само даремно, як утримувати коня, що закусив вудила, шовковою ниткою замість вуздечки.

— Чуєш ти це, Ательстане? — сказав Седрик. — Зміцнімося духом для останнього нашого подвигу, бо краще вмерти, як личить чоловікам, ніж жити в неволі.

— Я готовий, — спокійно відповів Ательстан, — витримати все, що може придумати їхня злість, і піду на смерть так само спокійно, як пішов би обідати.

— Тож приступаймо до святого таїнства, отче, — сказав Седрик Вамбі.

— Зачекай хвилинку, дядечку, — промовив блазень своїм звичайним голосом, — щось ти надто хутко зібрався! Краще озирнися гарненько, перш ніж стрибати у тьму кромішню.

— Далебі його голос здається мені знайомим, — сказав Седрик.

— Це голос вашого вірного раба і блазня, — відповідав Вамба, скидаючи з голови каптур. — Зробіть же хоч раз, як радить вам дурень, і ви недовго тут залишитесь.

— Тобто як же це, пройдисвіте? — спитав Седрик.

— А от як, — відповідав Вамба. — Бери оцю рясу і вірьовку — адже тільки в них і полягає мій священний сан — і спокійнісінько іди геть із замку, а мені залиш свій плащ і пояс, аби я міг посісти твоє місце і стрибнути замість тебе, куди доведеться.

— Тобі посісти моє місце? — сказав Седрик, здивований такою пропозицією. — Але ж вони повісять тебе, бідний мій дурню!

— Нехай роблять що хочуть, а там — як Богові завгодно, — відповідав Вамба.

— Ну, Вамбо, я згоден прийняти твою пропозицію, тільки за однієї умови, — сказав Седрик. — Поміняйся не зі мною, а з лордом Ательстаном.

— Е ні, клянуся святим Дунстаном, — одказав Вамба, — це мені не підходить! Син Безмозкого згоден постраждати, рятуючи життя синові Херварда, але яка ж мені користь помирати через людину, батько якої не був знайомий з моїм батьком?

— Полиш старе дерево засихати, — наполягав на своєму Седрик, — аби збереглася краса всього лісу! Врятуй шляхетного Ательстана, мій вірний Вамбо. Кожен, у кому тече саксонська кров, повинен це зробити.

— Та ні, батечку, — сказав Ательстан, потискуючи йому руку. Щоразу, коли якісь надзвичайні обставини збуджували його думки і діяльність, почуття й дії Ательстана були гідні його високого походження. — Ні, — повторив він. — Я радше погоджуся цілий тиждень просидіти в цьому залі на хлібі та воді, ніж скористаюся з можливості врятуватись, яку вигадала відданість слуги для його хазяїна.

— От ви зветеся розумними людьми, панове, — сказав блазень, — а я вважаюся дурнем. Однак, дядечку Седрик і братику Ательстане, саме дурень і прийме рішення і таким чином покладе край вашим суперечкам. Я мов та Джонова кобила, яка нікому не дає на себе сісти, крім Джона. Я прийшов, щоб урятувати свого хазяїна. Якщо він відмовиться від моєї допомоги — ну що ж, піду додому та й годі. Відданість не можна перекидати з рук у руки, наче кільце чи м'яч у грі. Я згоден теліпатися в зашморзі, але не інакше, як замість мого родового володаря.

— Ідіть, шляхетний Седрику, — сказав Ательстан, — не нехтуйте такою нагодою. Ваша присутність там, поза мурами цього замку, надихне наших друзів і прискорить наш порятунок, а якщо ви залишитеся тут, всі ми пропали.

— А хіба там, за мурами, є надія на визволення? — спитав Седрик, дивлячись на блазня.

— Ще б пак! — вигукнув Вамба. — П'ятсот чоловік зібралися під стінами цього замку, і сьогодні я був одним із головних проводирів. Мій блазнівський ковпак правив за каску, а брязкальце — за маршальський жезл. Ще побачимо, чи багато вони матимуть користі, змінивши дурня на розумну людину. Отже, прощавай, хазяїне, будь милостивим до бідного Гурта і зглянься на його собаку Фангса, а мій ковпак повісь на стіну в Ротервуді на згадку про те, що я віддав своє життя за хазяїна, як вірний…. дурень.

Сльози виступили на очах у Седрика.

— Пам'ять про тебе житиме, — сказав він, — поки вірність і любов шануватимуть у цьому світі. Якби я не думав, що знайду спосіб врятувати вас усіх, я б не дав умовити себе на таке діло.

Вони переодяглись, але тут у Седрика виникло нове утруднення.

— Я жодних мов не знаю, крім своєї рідної та кількох фраз норманською; як же я буду видавати себе за справжнього ченця?

— Уся штука в двох словах, — сказав Вамба. — Що б тобі не говорили, відповідай: «Рах vobiscum!» При зустрічі чи прощаючись, благословляючи чи проклинаючи, повторюй «Рах vobiscum!» — та й годі. Для ченця ці слівця так само необхідні, як помело для відьми чи паличка для фокусника. Вимовляй тільки низьким голосом та поважно: «Рах vobiscum!» — і проти цього ніхто не встоїть. Якщо мене завтра поведуть вішати (що ще дуже сумнівно), я неодмінно випробую силу цих слів на каті.

— Якщо так, — сказав Седрик, — я миттю перетворюся на ченця. Pax vobiscum! Сподіваюсь, що запам'ятаю цей пароль. Шляхетний Ательстане, прощавай… Прощавай і ти, мій бідолахо. Серце в тебе таке, що варте будь-якої здорової голови. Я вас визволю або повернуся і помру разом з вами. Прощавайте!

— Прощавай, дядечку! — відповів Вамба. — Не забувай рах vobiscum.

З такими напученнями Седрик вирушив в дорогу. Йому незабаром довелося випробувати силу магічних слів, яких навчив його блазень. Пробираючись низьким склепінчастим коридором до великого залу, він раптом побачив перед собою жіночу постать.

— Pax vobiscum! — сказав удаваний чернець, намагаючись якнайшвидше пройти повз неї.

— Et vobis pater reverendissime![32] — відповідав йому ніжний жіночий голос.

— Я трохи недочуваю, — відповідав Седрик саксонською і промурмотів собі під ніс: — Чорт би забрав того дурня та його pax vobiscum! Уперше вистрілив — і одразу ж схибив.

Однак у ті часи досить часто бувало, що духовні особи погано розумілися на латині, і його співрозмовниця добре це знала.

— Прошу вас, преподобний отче, — продовжувала вона вже саксонською, — будьте милосердні, відвідайте пораненого бранця і дайте йому розраду. За це добре діло ваш монастир одержить таку щедру милостиню, якої ще ніхто не мав.

— Дочко моя, — відповідав Седрик, надзвичайно збентежений, — мені не можна залишатися в цьому замку і гаяти час на виконання звичайних обов'язків. Я мушу піти звідси якомога швидше. Життя і смерть багатьох залежать від цього.

— Отче мій, благаю вас в ім'я обітниць, що ви на себе взяли, не залишіть нещасного, не відмовте йому у своїх порадах і допомозі! — продовжувала умовляти прохачка.

Їхня бесіда була перервана грубим голосом Урфриди — старої, що жила у відлюдній вежі.

— Що це таке, моя мила? — звернулася вона до співрозмовниці Седрика. — Отак-то ти віддячуєш мені за мою добрість, за те, що я дозволила тобі вийти з темниці?

— Іди сюди, отче мій, — сказала стара, — без проводжатого ти не виберешся із замку. Підійди до мене, я хочу з тобою поговорити. А ти, дочко проклятого племені, мерщій до хворого і доглядай за ним, поки я не повернусь. І горе тобі, якщо насмілишся ще раз піти звідти без мого дозволу!

Урфрида, поступаючись благанням Ревеки, дозволила їй піти з вежі, а потім приставила доглядати за пораненим Айвенго. Дівчина добре розуміла, яка небезпека загрожує полоненим, і не пропускала жодної нагоди щось зробити для їхнього порятунку. Почувши від Урфриди, що до цього безбожного замку потрапив священик, Ревека сподівалась, що він захистить ув'язнених. Для цього вона і чекала в коридорі удаваного ченця. Але, як ми бачили, спроба її закінчилася невдачею.

РОЗДІЛ XXIV

Коли Урфрида прогнала Ревеку назад у кімнату хворого, вона силоміць потягла за собою Седрика в окрему комірку і, увійшовши туди, щільно зачинила двері. Після цього дістала з полиці флягу з вином і дві склянки, поставила їх на стіл і сказала радше стверджуючи, ніж питаючи:

— Ти сакс, отче мій? — помітивши, що Седрик не квапиться з відповіддю, вона продовжувала: — Не заперечуй, не заперечуй. Звуки рідної мови солодкі для моїх ушей, хоч і рідко я їх чую. А ти сакс, отче, і хоча служитель Божий, а все ж таки вільна людина.

— Хіба священики із саксів не заходять сюди? — спитав Седрик. — Мені здається, їхній обов'язок — утішати знедолених і пригноблених дітей нашої землі.

— Ні, не заходять, — відповідала Урфрида, — а якщо й заходять, то вважають за краще бенкетувати за столом своїх завойовників, ніж слухати скарги земляків. Ось уже десять років, як у цьому замку не бувало жодного священика, крім того розпусного нормана, що був тут за капелана і вночі пиячив разом із Реджинальдом Фрон де Бефом. Але і він давно пішов на той світ давати звіт Богові. А ти сакс, та ще й саксонський священик, і мені треба поставити тобі одне питання.

— Так, я сакс, — відповідав Седрик, — але не гідний звання священика. Відпусти мене, будь ласка. Присягаюсь, що я повернусь сюди або надішлю до тебе іншого духівника, набагато гіднішого від мене, вислухати твою сповідь.

— Зачекай ще трохи, — сказала Урфрида, — незабаром голос, який ти чуєш, замовкне в сирій землі. Але я не хочу піти туди без сповіді у своїх гріхах. Тож нехай вино дасть мені сили повідати тобі всі жахи мого життя.

Вона налила собі склянку і жадібно вихилила її. Потім стара підвела очі і сказала:

— Вино одурманює, але підбадьорити вже не може. Випий і ти, отче, інакше не витримаєш і впадеш долі, почувши те, що я збираюся тобі розповісти.

Седрик охоче відмовився б від такого лиховісного запрошення, але її жест виражав таке нетерпіння й розпач, що він поступився її проханню і зробив великий ковток вина. Немов заспокоєна його згодою, вона почала свою розповідь.

— Народилася я, — мовила вона, — зовсім не такою жалюгідною істотою, якою ти бачиш мене тепер, отче мій. Я була вільною і щасливою, шанованою, мене кохали, і сама я кохала. Тепер я раба, нещасна й принижена. Поки я не втратила своєї вроди, мені довелось бути іграшкою пристрастей своїх господарів, а з тих пір, як краса моя зів'яла, я стала предметом їхньої ненависті й презирства. Хіба це дивно, отче мій, що я зненавиділа рід людський і найбільше те плем'я, якому зобов'язана такою зміною в моїй долі? Хіба квола і зморщена стара, що виливає свою злість у безсилих прокльонах, може забути, що колись вона була дочкою шляхетного тана Торкільстонського, перед яким тремтіли тисячі васалів?

— Ти дочка Торкіля Вольфгангера! — вигукнув Седрик, задкуючи від неї. — Ти… ти рідна дочка шляхетного сакса, друга мого батька, його бойового товариша?

— Друга твого батька! — скрикнула Урфрида. — Значить, переді мною Седрик на прізвисько Сакс, бо у шляхетного Херварда Ротервудського був тільки один син, і його ім'я добре відоме серед одноплемінників. Але якщо ти дійсно Седрик із Ротервуда, що означає твій чернечий одяг? Невже й ти втратив надію врятувати свою батьківщину і в стінах монастиря знайшов пристановище від утисків?

— Немає значення, хто б я не був, — сказав Седрик. — Продовжуй, нещасна, свою розповідь про жахи й злочини. Так, злочини, бо те, що ти не вмерла, — злочин.

— Так, я злочинниця, — відповіла нещасна жінка. — Страшні, чорні, мерзенні злочини тяжким каменем давлять мені груди. Так, у цих самих кімнатах, заплямованих чистою кров'ю мого батька і моїх братів, у цьому домі я жила коханкою їхнього вбивці, рабою його примх. Кожен мій подих, кожна мить мого життя були злочином.

— Нещасна жінко! — вигукнув Седрик. — У той час, коли друзі твого батька, молячись за упокій душі його та всіх його синів, не забували у своїх молитвах згадати ім'я вбитої Ульріки, ти жила! Жила, щоб заслужити нашу огиду й ненависть… Жила в союзі з підлим тираном, який умертвив усіх, хто був тобі найближчий та найдорожчий, з тираном, що пролив кров дітей, аби не залишити живим жодного нащадка славного й шляхетного роду Торкіля Вольфгангера. Ось з яким лиходієм ти жила в беззаконному союзі!

— У беззаконному союзі — так, але не в любові, — заперечила стара, — радше в пеклі є місце для кохання, ніж під цим нечестивим дахом. Ні, у цьому я не можу звинуватити себе. Не було хвилини, щоб я не ненавиділа Фрон де Бефа та весь його рід.

— Ненавиділа, а все-таки жила! — вигукнув Седрик. — Нещасна! Хіба в тебе під рукою не було ні кинджала, ні ножа, ні стилета? Якби я тільки міг уявити собі, що дочка Торкіля живе в мерзенному союзі з убивцею свого батька, меч справжнього сакса розшукав би тебе й в обіймах твого коханця!

— Невже ти справді заступився б за честь роду Торкіля? — спитала Ульріка (відтепер ми можемо відкинути її друге ім'я — Урфрида). — Тоді ти справжній сакс, яким прославив тебе поголос! Навіть у цих проклятих стінах, оповитих загадковими таємницями, навіть тут вимовляли ім'я Седрика, і я, жалюгідна й принижена істота, раділа тому, що є на світі хоч один месник за наш нещасний народ. У мене теж бували години помсти. Я підбурювала наших ворогів до сварок і збуджувала серед них смертельну ворожнечу. Я бачила, як точилася їхня кров, чула передсмертні стогони! Подивись на мене, Седрику, чи не залишилося на моєму зів'ялому й мерзенному обличчі якихось рис, що нагадують Торкіля?

— Не запитуй про це, Ульріко, — відповідав Седрик з тугою й відразою. — Так мертвий нагадує живого, коли нечистий оживляє бездиханний труп, викликаючи його з могили.

— Нехай буде так, — відповіла Ульрика, — а колись це бісівське обличчя могло посіяти ворожнечу між старшим Фрон де Бефом та його сином Реджинальдом. Те, що потім сталося, варто було б навіки сховати під покривом пекельної тьми, але я підніму завісу і на мить покажу тобі те, від чого мерці встають із домовини і голосно волають. Довго розпалювалася глуха ворожнеча між тираном батьком та його лютим сином. Довго я таємно роздмухувала цю протиприродну ненависть. Вона спалахнула в годину п'яного розгулу, і за своїм власним столом мій кривдник упав від руки рідного сина… Ось такі таємниці приховані під цим дахом.

— А ти, злочинна й нещасна, — сказав Седрик, — що ж сталося з тобою після смерті твого коханця?

— Угадуй, але не запитуй. Я залишилася тут і жила, поки передчасна старість не спотворила моє обличчя. І тоді мене стали кривдити і таврувати презирством ті, хто колись слухались і схилялись переді мною.

— Ульріко, — сказав Седрик, — мені здається, що в глибині серця ти все ще не перестала шкодувати про втрату тих радощів, які купувала ціною злодіянь; як же ти наважуєшся звернутися до людини у священному одязі?

— Чернець ти чи мирянин, мені байдуже, — відповіла Ульріка. — Останні двадцять років я, крім тебе, не бачила нікого, хто б боявся Бога і поважав людину. Скажи, невже для мене немає надії на спасіння?

— Я гадаю, що тобі час покаятись, — мовив Седрик. — Удайся до молитви і покаяння, і дай тобі Боже знайти прощення. Але я не можу й не хочу залишатися більше з тобою.

— Зачекай ще хвилину, — попросила Ульріка, — не залишай мене тепер, син друга мого батька. Інакше той демон, що керував моїм життям, може ввести мене в спокусу помститися тобі за твоє безжалісне презирство. Як ти гадаєш, чи довго довелося б тобі прожити на світі, якби Фрон де Беф застав Седрика Сакса у своєму замку та в такому одязі?

— Що ж, нехай, — сказав Седрик. — Я умру саксом, правдивим у словах і чесним на ділі. Відійди геть! Не торкайся мене і не затримуй. Сам Реджинальд Фрон де Беф не такий огидний для моїх очей, як ти, низька й розпусна істото!

— Хай буде по-твоєму, — мовила Ульріка. — Іди своєю дорогою і забудь у своїй зарозумілості, що стара, яка стоїть перед тобою, була дочкою друга твого батька. Я залишусь сама. Зате й помста моя буде справою тільки моїх рук. Ніхто не стане мені допомагати, але всі почують про те діяння, на яке я відважусь. Прощавай! Твоє презирство обірвало останній мій зв'язок зі світом.

— Ульріко, — сказав Седрик, зворушений її словами, — ти так багато вистраждала в цьому житті, то невже ти будеш удаватися в розпач саме тепер, коли очі твої уздріли власні злочини, коли тобі необхідно скласти покуту?

— Седрику, — відповідала Ульріка, — ти мало знаєш людське серце. Щоб жити так, як я жила, треба носити в душі шалену жагу насолод, помсти і горде розуміння власної сили. Коли ж приходить старість, виникають муки сумління, а з ними — марний жаль за минулим і безнадія в майбутньому. Усі інші сильні спонукання полишають нас, і ми стаємо схожими на бісів у пеклі, які здатні відчувати муки сумління, але ніколи не каються. Для каяття тут немає місця… Однак твої слова пробудили в мені нову душу. Ти вказав мені засіб помсти, і будь певен, що я ним скористаюсь. Сам скажеш потім, що, яким би не було життя Ульріки, її смерть гідна дочки шляхетного Торкіля. Перед мурами цього проклятого замку зібралася бойова дружина — іди, веди їх мерщій в атаку. Коли ж побачиш червоний прапор на бічній вежі, у східному куті фортеці, наступай сміливіше — норманам вистачить роботи всередині замку. Іди, прошу тебе. Виконуй своє призначення, а мене полиш напризволяще.

Седрик охоче розпитав би Ульріку докладніше про її плани, але в цю мить почувся голос Реджинальда Фрон де Бефа:

— Куди подівся цей ледар чернець? Клянуся Богом, я зроблю з нього мученика, якщо він здумає сіяти зраду серед моєї челяді!

— Яке вірне чуття в нечистого сумління! — мовила Ульріка. — Та ти не звертай на нього уваги, іди мерщій до своїх. Виголоси бойовий клич серед саксів, і нехай вони заспівають своєї войовничої пісні. Моя помста слугуватиме їм приспівом.

Сказавши це, вона зникла в бічних дверях, а Реджинальд Фрон де Беф увійшов до кімнати. Седрик ледве примусив себе віддати гордовитому баронові смиренний уклін, на який той відповів недбалим кивком.

— Довго ж тебе затримали грішники, що каялись, отче! Проте тим краще для них, бо це їхня остання сповідь. Ти приготував саксів до смерті?

— Я знайшов їх, — сказав Седрик, абияк намагаючись говорити французькою, — готовими до найгіршого, бо вони знають, до чиїх рук потрапили.

— Що ж це таке, ченче! Твоя мова надто вже скидається на саксонську вимову! — зауважив Фрон де Беф.

— Я виховувався в обителі святого Вітольда, що в Бертоні, — пояснив Седрик.

— Ось як, — мовив барон. — Було б краще, якби ги був норманом. Але нічого не вдієш — інших гінців немає. Цей Вігольдів монастир у Бертоні просто совине гніздо. Давно вже треба зруйнувати його вщент. Але зроби мені сьогодні послугу, і, що б не трапилося з іншою братією, обіцяю тобі, що ти зможеш жити так само безпечно, як равлик у мушлі.

— Наказуйте, — сказав Седрик, стримуючи хвилювання.

— Тож іди за мною, я тебе проводжу через бічну хвіртку.

Фрон де Беф великими кроками пішов уперед і дорогою став наставляти удаваного ченця, що йшов за ним слідом, як тому треба поводитись.

— Ти бачиш, ченче, це стадо саксонських свиней, що наважились оточити мій замок Торкільстон? Кажи їм, що заманеться, аби вони ще добу простояли попід мурами. А тим часом віднеси цього листа. Однак стривай. Скажи, ти вмієш читати?

— Анітрохи, — відповідав Седрик, — я вмію читати тільки свій требник. Та й то тому, що знаю напам'ять службу Господню ласкою Богородиці та святого Вітольда…

— Ну, тим краще. Отже, віднеси цього листа до замку Філіппа де Мальвуазена. Скажи, що лист від мене, а писав його тамплієр Бріан де Буагільбер, і що я прошу його якомога швидше відіслати цього листа до Йорка. Утім, скажи йому, щоб він не дуже хвилювався за нашу долю. Соромно подумати, що ми змушені ховатися від купки негідників, які зазвичай пускаються навтьоки, тільки почують наших коней. Я тобі говорю, ченче, вигадай якийсь привід, аби затримати на місці цих мерзотників, поки не приспіють наші прихильники. Моя мстивість прокинулась, а це такий сокіл, який не засне, поки не насититься здобиччю.

— Клянуся моїм святим заступником, — сказав Седрик з такою силою, якої не можна було очікувати від смиренного ченця, — ваші накази будуть виконані! Жоден сакс не піде з-під цих мурів, якщо мій вплив зможе затримати їх тут.

Фрон де Беф вивів його через хвіртку до рову, впоперек якого було перекинуто одну дошку. Перейшовши через рів, вони опинилися в невеликому барбікені, або зовнішньому укріпленні муру, звідки через добре захищені ворота для вилазок можна було вийти у чисте цоле.

— Тепер іди швидше, — сказав Фрон де Беф. — Але пам'ятай: якщо не виконаєш мого доручення, я з тебе здеру і рясу, і твою власну шкуру.

— Дозволяю тобі і те, і друге, — відповідав Седрик, вийшовши за ворота і радісно крокуючи чистим полем. — Можеш стратити мене, якщо наступного разу, коли ми зустрінемось, я не заслужу від тебе нічого кращого.

Повернувшися до замку, Фрон де Беф наказав покликати до нього Седрика та Ательстана Конінгсбурзького. Наказ було виконано, і полонених привели до збройового залу.

Насунута на самі очі шапка Вамби, його новий одяг і тьмяне мерехтливе світло, що проникало в зал крізь кольорові шибки, завадили грізному баронові через недостатнє знайомство із зовнішністю Седрика (котрий рідко виїжджав за межі свого маєтку і не товаришував зі своїми норманськими сусідами) помітити, що головний бранець утік.

— Ну, саксонські сміливці, — сказав Фрон де Беф, — як вам подобається гостювати в Торкільстоні? Чи зрозуміли ви тепер, що значить нехтувати гостинністю принца з дому Анжу? Клянуся Богом і святим Денисом, якщо ви не заплатите гарного викупу, я повішу вас за ноги на залізних ґратах ось цих самих вікон, і ви будете там висіти, доки шуліки та ворони не перетворять вас на. кістяки… Кажіть, саксонські пси, чи багато ви дасте за порятунок свого підлого життя? Що скажете ви, сакс із Ротервуда?

— Я й копійки не дам, — відповідав бідний Вамба, — а що стосується вашої обіцянки повісити мене за ноги, то це, мабуть, не погано. У мене, кажуть, мозок перевернувся догори ногами з тієї миті, як на мене наділи ковпак. Тож якщо мене повісять головою вниз — може, мозок і стане знову на місце.

— Пресвята Женев'єво, — вигукнув Фрон де Беф, — хто це зі мною говорить?

Він скинув шапку Седрика з голови блазня і помітив на його шиї фатальну ознаку рабства — срібний нашийник.

— Жилю! Клемане! Пси окаянні! — крикнув розлютований норман. — Кого ви до мене привели?

— На це, здається, я можу відповісти, — сказав де Брасі, який тільки-но ввійшов до залу. — Це кумедний дурень Седрика, той самий, що так мужньо вступив у змагання з Ісааком з Йорка на турнірі в Ашбі. щодо питання про те, кому посісти почесніше місце.

— Ну, це я за них вирішу, — сказав Фрон де Беф. — Повішу їх на одній шибениці, і нехай висять поруч, якщо його хазяїн та цей кабан із Конінгсбурга не викуплять своє життя дорогою ціною. Але одним викупом вони мене не позбудуться: нехай пообіцяють вивести із собою юрби бродяг, що оточили замок, підпишуть зречення від своїх прав і вільностей і визнають себе нашими васалами. Ідіть, — звернувся він до двох своїх прислужників, — приведіть мені справжнього Седрика. Цього разу я не стану карати вас за помилку, бо справді важко відрізнити простого дурня від саксонського Франкліна.

— Але ваша лицарська світлість незабаром дізнається, що серед нас дурнів залишилося набагато більше, ніж Франклінів, — сказав Вамба.

— Що за дурниці верзе цей шахрай? — мовив Фрон де Беф, дивлячись на слуг, котрі, переступаючи з ноги на ногу, несміло натякнули, що якщо це не Седрик, то вони не знають, куди той подівся.

— Хай Бог боронить! — вигукнув де Брасі. — Мабуть, він утік, переодягтися ченцем!

— Якого біса! — крикнув Фрон де Беф. — Виходить, я сам провів ротервудського кабана до воріт і своїми руками випустив його із замку! А ти, — звернувся він до Вамби, — своїми дурощами перехитрив ідіотів, ще більш безмозких, ніж ти, — я тебе висвячу в чернечий сан! Я звелю оголити тобі маківку за всіма правилами. Гей, хто там! Здерти йому шкіру з голови і викинути його з вежі за мури!.. Ну, блазню, подивимось, як ти далі будеш жартувати!

— Шляхетний лицарю, ваші вчинки кращі від ваших слів, — заскиглив бідолашний Вамба, який за звичкою не полишив дотепів навіть перед смертю. — Якщо ви дійсно вберете мене в червону шапочку, значить, із простого ченця я стану кардиналом.

— Бідолаха, — мовив де Брасі, — він вирішив до смерті залишатися блазнем! Фрон де Бефе, не страчуйте його, а подаруйте мені. Нехай він розважає мою вільну дружину. Що ти на це скажеш, шахраю? Чи згодний ти набратися духу та вирушити зі мною на війну?

— Хай так, тільки треба в хазяїна спитатись, бо бачиш, — відповів Вамба, показуючи на нашийник, — мені не можна знімати цей комірець без його дозволу.

— Ет, норманська пилка миттю розпиляє саксонський нашийник, — сказав де Брасі.

— Бач ти який, де Брасі, — мовив Фрон де Беф, — стоїш і слухаєш балаканину дурня, коли нам загрожує небезпека! Хіба не зрозумів, що вони нас перехитрили? Адже через цього самого блазня нам не вдалося зійтися з нашими союзниками. Чого ж нам очікувати, крім близького штурму?

— Тож ходімо до бійниць, — запропонував де Брасі. — Хіба ти бачив, щоб я був похмурим перед боєм? Поклич тамплієра, нехай він хоч вполовину так хоробро захищає власне життя, як бився заради слави свого ордену. Та й ти сам піднімайся на мур. Ручаюся тобі, що саксонським розбійникам не вдасться вилізти на стіни Торкілстона, так само як залізти на хмари. А якщо волієш почати переговори з бандитами, чому б не скористатися посередництвом цього поважного Франкліна? Гей, саксе, — продовжував він, звертаючись до Ательстана і простягаючи йому келих з вином, — промочи собі горлянку цим благодійним напоєм, наберися духу і скажи, що ти нам пообіцяєш за своє звільнення?

— Те, що я в змозі Сплатити, — відповідав Ательстан, — аби це не суперечило честі й мужності. Відпусти мене на волю разом з усіма моїми супутниками, і я дам тисячу золотих викупу.

— І, крім того, відповідатимеш перед нами за негайний відступ цього наброду, що юрбиться навколо замку? — спитав Фрон де Беф.

— Наскільки це буде в моїй владі, — відповідав Ательстан, — спробую віддалити їх і не сумніваюсь, що названий батько мій Седрик допоможе мені в цьому.

— Отже, справу залагоджено, — сказав Фрон де Беф. — Тебе і твоїх супутників ми відпустимо з миром, а ти за це сплатиш нам тисячу золотих. Тільки от що: ця угода не стосується єврея Ісаака.

— Ані його дочки, — додав тамплієр, який увійшов до зали під час переговорів.

— Та вони і не належать до компанії цього сакса, — сказав Фрон де Беф.

— Якби вони були з нашої компанії, — відповів Ательстан, — я б соромився назватися християнином. Робіть що хочете з цими нечестивцями.

— Питання про викуп не стосується також і леді Ровени, — мовив де Брасі. — Нехай ніхто не скаже, що я відмовився від такої здобичі, не встигнувши як слід побитися через неї.

— Наш договір, — втрутився Фрон де Беф, — не стосується також і цього проклятого блазня. Я залишаю його за собою і маю намір показати йому, як зі мною жартувати.

— Леді Ровена, — відповів Ательстан із незворушним спокоєм, — моя наречена. Краще я дам роздерти себе на шматки дикими конями, ніж погоджусь розлучитися з нею. А невільник Вамба пожертвував собою заради порятунку мого названого батька Седрика. Тому я радше сам загину, ніж дозволю завдати йому хоча б найменшої кривди.

— Твоя наречена? Леді Ровена засватана за такого васала, як ти? — сказав де Брасі. — Знай же, що принци з дому Анжу не видають опікуваних ними наречених за людей такого низького походження, як твоє.

— Мій рід, гордий нормане, — відповідав Ательстан, — набагато давніший і чистіший, ніж у якогось злиденного французика, який тільки тим і заробляє на життя, що торгує кров'ю злодіїв і бродяг, набираючи їх під свій безславний прапор. Мої предки були королями. Імена їхні оспівані менестрелями, закони їхні були закріплені Радою старійшин. Ховали їх під спів молитов святими угодниками, а над прахом їх зведені собори.

— Що, де Брасі, перепало тобі? — сказав Фрон де Беф, радіючи одповіді, що дістав його приятель. — Сакс вишпетив тебе досить-таки влучно.

— Так, наскільки бранець здатен влучити в ціль, — відповідав де Брасі з удаваною безтурботністю. — У кого руки зв'язані, той дає волю своєму язику. Але хоча ти і меткий на язик, друже, — продовжував він, звертаючись до Ательстана, — леді Ровена від цього навряд чи стане вільнішою.

Ательстан, який щойно виголосив таку незвично довгу для нього промову, нічого не відповів. Але тут розмову перервала поява слуги, який доповів, що біля брами стоїть чернець і благає впустити його.

— Заради святого Беннета, заступника цієї злиденної братії, — сказав Фрон де Беф, — бажав би я знати, чи справжній це чернець, чи знову переодягнений ошуканець! Обшукайте його, раби, і, якщо виявиться, що вас знову обдурили, я звелю вирвати вам очі, а в рани набити гарячих вуглин.

— Я згоден наразитися на ваш гнів, мілорде, якщо цей чернець несправжній, — мовив Жиль. — Ваш зброєносець готовий поручитися, що це отець Амвросій — чернець, котрий служив пріору із Жорво.

— Впустіть його! — наказав Фрон де Беф. — Цілком імовірно, він приніс нам вісті від свого веселого хазяїна. Мабуть, нині в чорта свято і ченці на деякий час звільнені від своїх обов'язків, судячи з того, що вони так вільно розгулюють по всьому краю. Відведіть назад полонених. А ти, саксе, гарненько подумай про те, що тут чув.

— Я вимагаю, — сказав Ательстан, — щоб мене тримали в ув'язненні з пошаною і щоб піклувалися як слід про мою їжу і нічліг, згідно з моїм походженням та правилами поводження з особами, що підлягають викупу. Я заявляю, що той із вас, хто вважає себе за старшого, особисто відповість мені за зазіхання на мою свободу. Я вже посилав тобі виклик через твого дворецького, отже, ти знаєш, чого я вимагаю, і зобов'язаний відповісти мені. Ось моя рукавичка.

— Я не відповідаю на виклик свого бранця, — сказав Фрон де Беф, — і ти також не повинен відповідати, Морісе де Брасі. Жилю, — продовжував він, — повісь рукавичку Франкліна на один з оленячих рогів там, на стіні. Нехай вона висить там, доки її власника не буде випущено на волю. А тоді, якщо він здумає вимагати її назад чи скаже, що я протизаконно взяв його в полон, він матиме справу з людиною, яка ніколи не відмовлялась іти назустріч ворогові.

Саксонських полонених повели назад, і в ту ж хвилину впустили до залу ченця Амвросія.

— Мати Пресвята, — сказав чернець, озираючись на присутніх лицарів, — нарешті я в безпеці і серед справжніх християн!

— У безпеці — це точно, — одказав де Брасі, — а що стосується справжніх християн, то от тобі могутній барон Реджинальд Фрон де Беф, який відчуває найглибшу відразу до всіх євреїв. А це добрий лицар Храму, Бріан де Буагільбер, нещадний винищувач сарацинів. Коли це погані християни — не знаю вже, яких тобі ще треба!

— Ви друзі і союзники преподобного отця нашого у Христі, пріора Еймера з абатства Жорво, — сказав чернець, не помічаючи іронії у відповіді де Брасі, — і, згідно з лицарською обітницею та християнським милосердям, ваш обов'язок — виручити його, тому що, як говорить блаженний Августин у своєму трактаті De Civitate Dei[33]…

— До біса все це! — перервав його Фрон де Беф. — Швидше кажи, в чому справа, ченче. У нас немає часу слухати тексти з писань святих отців.

— Sancta Maria![34] — вигукнув отець Амвросій. — Як швидко ці грішні миряни стають роздратованими. Але хай буде вам відомо, хоробрі лицарі, що якісь люті лиходії, котрі забули страх Божий і повагу до церкви і не убоялися велінь святого папського престолу — Si quis suadente Diabolo[35]…

— Слухай-но, отче, — сказав тамплієр, — усе це ми самі знаємо. Скажи краще прямо, що сталося з твоїм хазяїном: чи не в полоні він, і якщо в полоні, то в кого?

— Так воно і є, — відповідав Амвросій, — він у руках бісівських слуг. Ними кишать тутешні ліси.

— Ось ще нова робота для наших мечів, панове, — сказав Фрон де Беф своїм товаришам. — Завжди доводиться допомагати цим ледачим попам у такий неслушний час. Але говори ж, ченче, скажи до ладу: чого хоче від нас твій хазяїн?

— Прошу вислухати мене, — вів далі Амвросій. — Учинивши насильство над нашим преподобним настоятелем, ці бісівські виплодки відібрали в нього двісті монет найчистішого золота і тепер вимагають ще велику суму грошей. А тому преподобний наш отець звертається до вас — до своїх друзів — із проханням виручити його, тобто сплатити за нього потрібний викуп чи відбити його у ворога силою зброї.

— Чорт би узяв твого пріора! — крикнув Фрон де Беф. — Де ж таке бачено, щоб норманський барон розщедрився на користь якоїсь духовної особи, коли всім відомо, що в них грошей удесятеро більше, ніж у нас? І що можемо ми зробити для його звільнення, коли нас тримає зачиненими ворог, у десять разів сильніший за нас самих, і ми щохвилини очікуємо приступу?

— Я й про це хотів доповісти вам, — сказав чернець, — та ви так квапитесь, що не даєте мені договорити. Річ у тім, що вони оточують замок і просуваються до його мурів.

— На мури! — закричав де Брасі. — Подивимось, що роблять ці негідники!

Він розчинив ґратчасте вікно, що виходило на майданчик одного з виступів, і одразу гукнув звідти до тих, хто лишався в залі:

— Клянуся святим Денисом, старий чернець говорить правду! Вони несуть великі щити, а стрільці їх на узліссі темніють, немов грозова хмара.

Реджинальд Фрон де Беф також глянув на поле, схопив ріг, голосно засурмив і наказав своїм людям ставати на місця на мурах замку.

— Де Брасі, охороняй східний бік, де стіни нижчі за інші. Шляхетний Буагільбере, ти досвідчений у науці нападу й оборони — візьми на себе догляд за західною стіною. Я сам стану біля барбікена. Але прошу вас, доблесні друзі мої, не обмежуватись обороною якогось місця. Сьогодні ми повинні встигати всюди, допомагати всім, хто у скруті. Підняти на вежі мій прапор! Ці мерзотники незабаром довідаються, з ким матимуть справу.

Тим часом тамплієр уважно спостерігав за пересуванням ворога.

— Клянуся честю мого ордену, — сказав він, — ці люди наступають у такому зразковому порядку, якого важко було від них очікувати. Подивіться, як майстерно вони користуються кожним деревом чи чагарником, аби укритися від наших самострілів. Я не бачу в них прапорів чи знаків, але готовий закласти свій золотий ланцюг, що їхнім проводирем є якийсь лицар чи шляхетний дворянин, досвідчений у військовій справі.

— Я бачу його, — сказав де Брасі. — От майорять пера лицарського шолома і блищить панцир. Бачите високу людину в чорній кольчузі? Він веде ось той дальній загін шахраїв-йоменів. Клянуся святим Денисом, це, напевне, той самий лицар, якого ми прозвали Чорним Ледарем. Пам'ятаєш, Фрон де Бефе, він вибив тебе із сідла на турнірі в Ашбі?

— Тим краще, — сказав Фрон де Беф, — отже, він сам напрошується на мою помсту. Це, мабуть, якийсь боягуз. Недарма він побоявся залишитись на арені і не зважився взяти приз, що дістався йому випадково.

Тут розмова перервалась, бо ворог рішуче пішов на приступ. Кожен із лицарів вирушив на свій пост у супроводі тих небагатьох людей, яких вдалося зібрати для захисту замку, і став у холодній рішучості очікувати нападу.

РОЗДІЛ XXV

Ми змушені зробити невеликий відступ, аби повідомити читачеві деякі відомості, необхідні для розуміння наступної розповіді. Утім, читач і сам, звичайно, здогадався, що Ревека умовила свого батька підібрати Айвенго, залишеного без допомоги на арені, і відвезти в будинок, який займав Ісаак на околиці міста Ашбі.

За інших обставин не важко було б умовити Ісаака погодитися на це. З природи він був людиною доброю і не здатною забути зроблені йому благодіяння. Але над ним тяжіли вікові забобони його гнаного племені.

— Шкода, я не знаю, що сказав би з цього приводу рабин Іаков Бен-Тудель! — мовив Ісаак. — Однак не можна допустити, щоб цей добрий юнак геть чисто зійшов кров'ю! Поклич Сіфа та Рейбена, нехай несуть його до Ашбі.

— Ні, — сказала Ревека, — його треба покласти на мої ноші, а я доїду на одному із верхових коней.

— Але тоді на тебе будуть дивитися ці нечестиві пси! — прошепотів Ісаак, підозріло оглядаючи юрбу лицарів та зброєносців.

Ревека, зайнята різними розпорядженнями, вже не слухала його, але Ісаак схопив її за рукав і напівголосом з жахом сказав:

— Праведний Аароне! А що, коли юнак не виживе? Якщо він умре під нашим дахом, нас звинуватять у його смерті, і юрба розірве нас на шматки.

— Не умре він, батечку, — відповідала Ревека, обережно вивільнивши свій рукав із пальців батька. — Він залишиться живий, якщо ми підберемо його, але коли ми цього не зробимо, то воістину відповідатимо за його загибель перед Богом і людьми.

Однак побоювання Ісаака не були даремні. Шляхетний і великодушний вчинок Ревеки на зворотному шляху до Ашбі привернув до неї увагу хижого Бріана де Буагільбера. Тамплієр двічі повертав коня, щоб ще і ще раз помилуватися прекрасною єврейкою, і ми вже бачили, яке враження справили на нього її принади.

Ревека, не гаючи часу, провела хворого до будинку, який тимчасово займав її батько, і власними руками обмила і перев'язала рани Айвенго. У ті, як то кажуть, темні часи жінки були обізнані з таємницями лікарської науки, і нерідко траплялося так, що за пораненими лицарями доглядали красуні, чиї погляди завдавали серцям воїнів невигойних ран. Але євреї, як чоловіки, так і жінки, зналися на медичній науці в усіх її різновидах так, що у разі тяжких ран чи хвороб тодішні монархи і могутні барони часто зверталися по допомогу до зневажуваного племені. Єврейські лікарі нітрохи не втрачали від тієї обставини, що серед християн існувало тоді переконання, нібито єврейські рабини мають глибокі знання з чаклунства та особливо з кабалістики[36], сама назва якої походить від таємничої науки ізраїльських мудреців. Рабини й не спростовували чуток про свої стосунки з надприродними силами, бо, з одного боку, така поголоска нічого не додавала до тієї ненависті, яку відчували до їхньої нації, зате, з іншого боку, за це до них ставилися з меншим презирством. Єврейського чарівника можна було ненавидіти не менше, ніж лихваря з євреїв, але не можна було поводитися з ним так само презирливо. Утім, зважаючи на деякі дивні випадки зцілення ними від різних хвороб, можна припустити, що євреї дійсно мали таємниці лікування, які передавали з роду в рід.

Прекрасна Ревека ґрунтовно навчалася всього, чого могли навчити її одноплемінники; її природні здібності та сила розуму допомогли їй усе це запам'ятати, впорядкувати і розвинути самостійним мисленням. Відомості з медицини та лікарського мистецтва вона дістала від жінки похилого віку на ім'я Міріам, дочки одного зі славнозвісних єврейських рабинів та лікарів. За чутками, вона передала дівчині всі таємні знання, що здобула від свого мудрого батька. Міріам стала жертвою марновірства та бузувірства тих часів. Але її лікарські секрети одержала у спадок талановита учениця. Ревека, відома не тільки своєю вродою, а й великими знаннями, мала надзвичайну повагу серед свого народу; її вважали майже рівною тим обдарованим жінкам, про яких згадується у Святому Письмі. Сам батько її, віддаючи мимовільну данину захоплення її талантам, що не заважало йому любити ЇЇ безмежно, надавав їй незрівнянно більше свободи, ніж було у звичаї серед євреїв, і не тільки часто звертався до неї за порадою, але часом діяв, зважаючи на її думку більше, ніж на власну.

Коли Айвенго принесли до житла Ісаака, він усе ще був непритомний, бо втратив багато крові. Ревека, оглянувши рану і приклавши до неї свої ліки, сказала батькові, що коли у хворого не почнеться лихоманка, а бальзам старої Міріам не втратив своєї цілющої сили, то не буде підстав хвилюватися за життя їхнього гостя, і він зможе наступного дня вирушити з ними до Йорка. Ісаака трохи збентежила така звістка. Він охоче залишив би пораненого християнина в Ашбі, доручивши його піклуванню тих євреїв, у яких зупинився. Але Ревека рішуче висловилася проти цього, навівши цілу низку вагомих заперечень. Насамперед вона навідріз відмовилася передати в інші руки склянку з дорогоцінним бальзамом, побоюючись, що таким чином відкриється важлива лікарська таємниця. Крім того, нагадала батькові, що Айвенго — улюбленець Річарда Левине Серце. А тому у разі повернення Річарда до Англії Ісаак, який постачав бунтівного принца Джона грошима, матиме сильну потребу в могутньому заступникові перед королем.

— Ти маєш рацію, Ревеко, — у роздумі вимовив Ісаак. — Гріх викривати секрети блаженної Міріам. А що стосується Річарда Левине Серце, то мені краще потрапити в лапи ідумейського лева[37], ніж до його рук, якщо він дізнається про мої грошові угоди з його братом. Тому я послухаюся твоєї поради і візьму цього юнака до Йорка. Нехай наш дім буде його домом, доки він не вилікується від своїх ран. І коли той, хто зветься Левиним Серцем, повернеться до Англії, про що вже ходять чутки, тоді Уілфред Айвенго послужить мені кам'яною стіною, щоб укритися від королівського гніву. Він добрий юнак і гарна людина.

Вечір уже переходив у ніч, коли Айвенго став усвідомлювати те, що відбувалося довкола. Якийсь час він ніяк не міг зв'язно чи послідовно уявити собі події вчорашнього дня. Юнак відчував велику слабкість та біль від ран. У його голові безладно тіснилися неясні спогади про удари мечів та списів, про жорстокі сутички й напади, а у вухах лунали бойові вигуки і брязкіт зброї. Нарешті з великим зусиллям пораненому вдалося відіпнути завісу своєї постелі.

На свій подив, він побачив, що знаходиться в кімнаті, розкішно прибраній у східному стилі; в першу хвилину йому навіть здалось, що він перенесений під час сну назад у Палестину. Це враження ще посилилось, коли важка драпіровка трохи піднялась і в кімнату прослизнула жінка в багатому східному вбранні. Слідом за нею ввійшов смаглявий прислужник.

Поранений лицар зібрався було звернутися до цього чарівного видіння, але вона, приклавши тонкий пальчик до рубінових вуст, наказала йому мовчати. Слуга, підійшовши до ліжка, розкрив пораненого, і прекрасна єврейка перевірила, чи не сповзла зі свого місця пов'язка і чи немає якихось ускладнень. Вона виконала це з такою грацією, так просто і скромно, що навіть найсуворіший охоронець звичаїв не знайшов би тут нічого образливого для жіночої гідності. Ревека зробила кілька вказівок старому слузі, який часто допомагав їй доглядати за хворими; той швидко і спритно корився їй.

Ревека говорила єврейською, і звуки незнайомої мови справили на Айвенго таке чарівне враження, немов це були магічні заклинання якоїсь доброї чарівниці. Вони були незрозумілі для слуху, але м'якість голосу і лагідний вираз обличчя тієї, що говорила, тішили й зворушували серце. Лицар мовчки підкорився всьому, що вона вважала потрібним для нього зробити. Але коли все було закінчено і красуня, що була його лікарем, зібралася йти, він не міг більше противитися цікавості і сказав, звертаючись до неї арабською (цю мову він вивчив під час своїх мандрів Сходом і гадав, що вона краще за інші підходить для дівиці, що стояла перед ним у тюрбані і східному вбранні):

— Прошу вас, люб'язна дівице, будьте такі ласкаві… — але вона перервала його з мимовільною посмішкою, що на мить опромінила її обличчя, зазвичай замислене і сумне.

— Я живу в Англії, сер лицар, — сказала вона, — і говорю англійською мовою, хоча за одягом і походженням належу до іншої країни.

— Шляхетна дівице… — почав було Айвенго, але Ревека знов поспішила його перервати.

— Сер лицар, — сказала вона, — не величайте мене шляхетною. Краще одразу довідайтесь, що ваша служниця — не більше ніж бідна єврейка, дочка того самого Ісаака з Йорка, якого ви щойно взяли під свою опіку. А тому і він сам, і всі його домочадці повинні оточити вас найдбайливішим доглядом та піклуванням.

Невідомо, чи задоволена була б прекрасна Ровена, якби дізналася, з яким почуттям її вірний лицар дивився спершу на красиві риси обличчя та блискучі очі чарівної Ревеки; блиск цих очей був так пом'якшений і немов затінений густою бахромою шовковистих вій, що який-небудь менестрель, певно, порівняв би їх з вечірньою зіркою, що блищить крізь переплетені гілки. Але Айвенго був надто щирим католиком, щоб зберегти ті самі почуття до єврейки. Ревека сама передбачала це, тому й поквапилась назвати ім'я свого батька. Однак прекрасна і мудра дочка Ісаака була не позбавлена жіночих слабкостей, і вона сумно зітхнула, побачивши, як швидко в Айвенго шанобливе захоплення і навіть ніжність поступилися місцем холодному і не дуже глибокому почуттю вдячності за несподівану допомогу. Сказати правду, і раніше в поводженні Айвенго не було помітно нічого, крім природного для кожного юнака схиляння перед красою; але в тім, що одне слово могло подіяти, як магічне заклинання, і позбавити Ревеку заслуженого шляхетного поклоніння, було щось принизливе не тільки для неї самої, а й для її пригнобленого народу.

Утім, Ревека завдяки своїй м'якості та неупередженості і не подумала звинувачувати Айвенго в тому, що він поділяв загальні забобони того часу і свого віросповідання, хоч і боляче було їй бачити, що лицар ставиться до неї як до представниці відкинутого племені. Навпаки, прекрасна єврейка продовжувала так само терпляче й віддано доглядати за хворим. Вона повідомила йому, що їм необхідно якнайшвидше виїхати до Йорка і що Ісаак вирішив і його взяти з собою і піклуватися про нього, поки його здоров'я не буде остаточно відновлено. Айвенго рішуче відмовився від цього плану, посилаючись на те, що зовсім не бажає завдавати своїм благодійникам подальшого клопоту.

— Хіба немає в Ашбі, — сказав він, — або десь в околицях якого-небудь Франкліна чи хоча б багатого селянина, який погодився б узяти під свою опіку пораненого земляка, поки той не зможе знову носити зброю? Невже немає поблизу саксонського монастиря, куди б мене прийняли?

— Поза всяким сумнівом, — відповідала Ревека із сумною посмішкою, — і гірший із перелічених вами притулків був би для вас пристойнішим житлом, ніж дім знехтуваного єврея. Однак, сер лицар, якщо ви не бажаєте позбутися свого лікаря, вам треба їхати з нами. Як вам відомо, євреї вміють лікувати рани, хоча й не завдають їх. А в нашій родині до того ж ще з часів царя Соломона зберігаються деякі лікарські секрети. Цілющу силу одного з цих засобів ви вже на собі відчули. Жоден назареянин… пробачте, я обмовилась, сер лицар… жоден християнський лікар у межах чотирьох британських морів не в змозі поставити вас на ноги скоріше, ніж через місяць.

— А як швидко ти можеш це зробити? — нетерпляче запитав Айвенго.

— Через вісім днів, якщо будете терпляче й слухняно виконувати всі мої приписи, — відповіла Ревека.

— Я без подальших вагань і запитань довіряюся твоєму мистецтву, — відповів Айвенго. — А тепер, мій добрий лікарю, скажи мені, чи не знаєш ти чогось нового про шляхетного саксонця Седрика, про його домочадців? Про ту вродливу даму… — він затнув-ся, мовби не зважуючись вимовити ім'я Ровени в домі єврея. — Про ту, що була обрана королевою турніру?

— Про ту, яку ви ж і обрали, сер лицар, — сказала Ревека. — Ваш вибір заслужив не менше схвалення, ніж ваша доблесть.

Хоча Айвенго втратив дуже багато крові, обличчя його спалахнуло яскравим рум'янцем від розуміння того, що, намагаючись приховати свої почуття до Ровени, він тільки більше їх виявив.

— Я хотів говорити не про неї, а про принца Джона, — сказав він. — Крім того, мені хотілося б знати, куди подівся мій вірний зброєносець і чому він тепер не при мені.

— А я скористаюся своєю владою лікаря і накажу вам мовчати, — відповіла Ревека. — Будь ласка, уникайте всіляких тривожних думок, я постараюся повідомити вам усе, що ви бажаєте знати. Принц Джон перервав турнір і поспіхом вирушив до Йорка разом зі своїми дворянами, лицарями і прелатами, зібравши стільки грошей, скільки вони могли вичавити з тих, хто вважається в цій країні багатіями. Кажуть, що він має намір заволодіти короною свого брата.

— Ну, це йому не вдасться без боротьби, — мовив Айвенго, підвівшись на постелі, — якщо хоч один вірнопідданий знайдеться в Англії. Я буду битися за Річарда з найхоробрішим серед його супротивників.

— Але для того, щоб ви могли це зробити, — сказала Ревека, доторкнувшися до його плеча, — ви повинні насамперед слухатися мене і лежати спокійно.

— Правда, правда, — погодився Айвенго, — так спокійно, як тільки можливо в ці неспокійні часи… ну, так що ж там Седрик та його домочадці?

— Щойно був у нас його дворецький, — сказала єврейка. — Прибіг до мого батька по гроші, які батько винен Седрикові за вовну. Від цієї людини я довідалась, що Седрик і Ательстан Конінгсбурзький пішли з дому принца Джона у великому гніві.

— А чи була з ними якась дама на цьому бенкеті? — запитав Уілфред.

— Леді Ровена, — відповідала Ревека з більшою визначеністю, ніж було поставлене питання, — леді Ровена не поїхала на бенкет до принца і тепер, за словами того самого дворецького, відбула до Ротервуда разом зі своїм опікуном. Що ж стосується вашого вірного зброєносця Гурта…

— Ах! — вигукнув лицар. — Ти знаєш його ім'я?.. Та й як тобі не знати, — додав він одразу, — коли ще вчора він одержав від тебе сотню цехінів, — як я тепер переконався, тільки завдяки твоїй великодушності та щедрості!

— Не говори про це! — сказала Ревека, сильно почервонівши. — Я сама бачу, як легко язик виказує таємниці, які серце воліло б приховати!

— Але що стосується цих грошей, — сказав серйозно Айвенго, — честь зобов'язує мене повернути їх твоєму батькові.

— Роби як хочеш, — сказала Ревека, — але дочекайся, поки мине вісім днів, а до тих пір не думай і не говори ні про що таке, що могло б сповільнити твоє одужання.

— Гаразд, добра дівчино, — погодився Айвенго, — з мого боку було б невдячністю суперечити твоїм велінням… Ще одне слово про долю бідного Гурта, і я більше ні про що не буду тебе розпитувати.

— На жаль, я мушу тобі сказати, сер лицар, що його взято під варту за наказом Седрика, — відповідала єврейка. Але, помітивши, що ця звістка справила на Уілфреда тяжке враження, вона негайно додала: — Утім, кравчий Освальд казав мені, що у тому разі, якщо Гурт нічим не викличе хазяйського гніву, Седрик простить йому, бо Гурт — вірний слуга, завжди мав найкращу репутацію і тепер тільки тим і завинив, що довів свою відданість синові Седрика. До того ж, за його словами, якщо слуги помітять, що Седрик продовжує гніватися на Гурта, то всі вони, насамперед блазень Вамба, допоможуть Гуртові втекти дорогою.

— Дай Боже, щоб це їм вдалося! — сказав Айвенго. — Мені наче на роду написано приносити нещастя всякому, хто відчуває прихильність до мене. Бачиш сама, якого носія злої долі здумалося тобі лікувати й рятувати. Схаменися, дівчино, відпусти мене, перш ніж нещастя, що гоняться слідом за мною, мов гончаки, наздоженуть і тебе.

— Ні, — одказала Ревека, — твоя слабкість і смуток, сер лицар, змушують тебе неправильно тлумачити волю Провидіння. Ти повернувся до себе на батьківщину в такий час, коли вона найбільше потребує сильної руки і вірного серця. Ти здолав пиху твоїх ворогів і брата твого короля в ту мить, коли вони особливо хизувалися своєю перевагою. Щоправда, ти тяжко постраждав при цьому, але Бог надав тобі і допомогу, і лікаря, хоча обрав його із середовища найзневаженішого племені. Тому не занепадай духом і вір, що Провидіння зберегло тебе для чудесного подвигу, який ти здійсниш для свого народу. Прощавай! Прийми ліки, які я тобі надішлю через Рейбена, а потім постарайся гарненько заснути, щоб набратися сил для завтрашнього переїзду.

Айвенго поступився цим доводам і підкорився розпорядженню Ревеки. Заспокійливе питво, що приніс Рейбен, допомогло йому заснути міцним сном, який його освіжив. Уранці його лагідний лікар побачив, що хворий цілком позбувся усіх ознак лихоманки і здатен перенести тяготи стомливої подорожі.

Айвенго поклали на кінні ноші, у яких його привезли з турніру, так, щоб йому було зручно і спокійно. Тільки в одному відношенні навіть благання Ревеки не могли забезпечити достатньої уваги до зручностей пораненого лицаря. Знаючи, що і буйні норманські дворяни, і відважні саксонські розбійники охоче поживилися б за його рахунок, Ісаак боявся їх як вогню. Тому всю дорогу гнав коней, зупиняючись тільки на дуже короткий час. Зрештою йому вдалося перегнати Седрика й Ательстана, які виїхали на кілька годин раніше, але затрималися в дорозі через тривалий бенкет в абатстві святого Вітольда. Але такою була цілюща сила бальзаму старої Міріам чи таким дужим організм Айвенго, що він не постраждав від швидкої їзди, як того побоювалася добра дівчина, котра його лікувала.

Але все ж таки надмірна квапливість Ісаака мала фатальні наслідки. Його наполегливі вимоги їхати швидше викликали невдоволення провідників. Погодившись супроводжувати Ісаака в надії поласувати за його рахунок, вони були надзвичайно розчаровані, коли виявилось, що той ніде не дозволяє зупинятись. Провідники протестували проти швидкої їзди, побоюючись загнати коней. Врешті-решт Ісаак зовсім посварився з ними через кількість вина та пива, що вони поглинали під час кожної трапези. Таким чином, коли справді настала тривожна хвилина, Ісаак був покинутий незадоволеними найманцями.

Саме в цей час, як уже відомо читачеві, Ісаака наздогнав Седрик, а слідом за тим вони всі разом потрапили до рук де Брасі та його товаришів. Спочатку ніхто не звернув уваги на кінні ноші. Однак де Брасі в пошуках леді Ровени здумав зазирнути туди. На його превеликий подив, замість леді Ровени він побачив у ношах пораненого лицаря! Гадаючи, що його взяли в полон саксонські розбійники, і сподіваючись на популярність свого імені серед саксонців, Айвенго поспішив назвати себе.

Суворі поняття про лицарську честь, які ніколи остаточно не полишали де Брасі, забороняли йому вчинити якесь насильство над лицарем, що перебував у безпорадному стані. Так само не міг він віддати його Фрон де Бефу, знаючи, що той без вагань при першій слушній нагоді умертвить людину, яка має права на його маєток. Але водночас де Брасі не вистачило великодушності відпустити на волю свого суперника. Тим більше, що на підставі поведінки леді Ровени на турнірі, а ще раніше — чуток про вигнання Седриком сина з дому, він знав про перевагу, яку віддавала прекрасна саксонка Айвенго.

Отже, де Брасі виявився здатним лише до чогось середнього між добром і злом. Він наказав двом своїм слугам їхати обабіч нош і нікого не підпускати до них. На той випадок, якщо до них будуть чіплятися з розпитами, хазяїн велів їм говорити, що це порожні ноші леді Ровени, у які поклали одного з їхніх товаришів, пораненого під час бійки. Прибувши до Торкілстона, слуги Моріса де Брасі віднесли Айвенго, продовжуючи називати його пораненим товаришем, в одну з віддалених кімнат замку. Таке саме пояснення вони дали й господареві дому, коли він наказав їм іти на мури і захищати замок.

— Поранений товариш! — вигукнув дуже здивований і розгніваний барон. — Не дивно, що мужики та йомени наважуються брати в облогу баронські замки, а блазні та свинопаси наважуються надсилати дворянам виклики, якщо воїни перетворюються на доглядальниць при хворих. Ідіть на мури, прокляті ледарі! — крикнув він громовим голосом. — Я вам кажу, на місця! Бо я вам усі кістки переламаю цим дрюком!

Слуги похмуро відповідали, що самі б радо пішли на мури, аби Фрон де Беф узявся виправдати їх перед хазяїном, який наказав їм доглядати за вмираючим.

— За вмираючим, шахраї! — кричав Фрон де Беф. — Кажу вам: ми всі перетворимося на вмираючих, якщо не візьмемося до діла як слід! Я зараз надішлю вам заміну. Гей, Урфридо! Проклята баба! Гей, саксонська відьмо! Не чуєш чи що? Іди доглядай за пораненим негідником, якщо за ним неодмінно потрібен догляд, а ці шахраї нехай стануть до зброї! Ось вам два арбалети[38], молодці, і до них коловороти[39] й стріли. Ставайте біля бійниць і глядіть, щоб кожен постріл влучав у саксонську голову!

Слуги де Брасі, які нудьгували через бездіяльність, радо пішли на свої пости, а піклування про пораненого Айвенго було покладене на Урфриду, або Ульріку. Але вона в цей час була настільки поглинена усвідомленням пережитих кривд і надією на помсту, що дуже охоче передала Ревеці обов'язок догляду за пораненим.

РОЗДІЛ XXVI

Опинившися знову біля постелі Айвенго, Ревека сама здивувалась тій гострій радості, яку відчула при цьому, незважаючи на всю небезпеку їхнього становища. Намацуючи його пульс і запитуючи про здоров'я, вона доторкалася до нього так ніжно і говорила так ласкаво, що мимоволі виявила набагато більш палке співчуття, ніж сама того хотіла. Голос її переривався, рука тремтіла, і тільки холодне запитання Айвенго: «Ах, це ви, люб'язна дівице?» — змусило її отямитись і згадати, що почуття, яке вона відчула, ніколи не може стати взаємним. Ледь чутне зітхання вирвалося з її грудей. Однак подальші запитання про його здоров'я вона ставила вже тоном спокійної дружби.

Айвенго поквапився відповісти, що почувається чудово, набагато краще, ніж міг очікувати.

— Мій дух страждає, добра дівчино, — продовжував Айвенго, — через тривогу набагато сильніше, ніж тіло мучиться від болю. З того, що при мені говорили тут мої колишні сторожі, я здогадався, що перебуваю в полоні. А якщо я не помиляюсь, грубий голос людини, котра щойно вигнала їх звідси, належить Фрон де Бефові, очевидно, ми в його замку. Чим же це може скінчитись і яким чином можу я захистити Ровену та мого батька?

«А про єврея і єврейку він і не згадує, — подумала Ревека. — Та й яке йому діло до нас, і як справедливо карає мене Бог за те, що я дозволила собі так багато думати про лицаря».

Засудивши в такий спосіб саму себе, вона поспішила повідомити Айвенго всі відомості, які встигла зібрати. Але їх було дуже небагато. Ревека розповіла йому, що в замку всім розпоряджаються тамплієр Буагільбер і барон Фрон де Беф, що зовні замок обложили, але хто — невідомо. Вона сказала йому також, що зараз у замку знаходиться християнський священик, котрий, мабуть, знає більше.

— Священик! — радісно вигукнув Айвенго. — Поклич-но його сюди, Ревеко, якщо можна! Скажи йому що хочеш, тільки приведи сюди. Мушу ж я щось робити! Та хіба можна діяти, не знаючи, як стоїть справа?

Виконуючи це бажання Айвенго, Ревека спробувала привести Седрика до кімнати пораненого лицаря. Але ми бачили, що це їй не вдалося через втручання Урфриди, яка також підстерігала удаваного ченця. Ревека повернулася до Айвенго повідомити йому про це. Вони не встигли навіть обговорити свою невдачу і придумати якийсь інший план, коли глухий шум, що давно вже лунав у замку, перетворився на шалений гуркіт і гамір.

Нагорі, уздовж зубчастих стін та по вузьких і звивистих сходах і коридорах, що вели до бійниць та інших пунктів захисту, лунали важкі квапливі кроки озброєних слуг. Чулися голоси лицарів, які надихали своїх підлеглих і командували обороною; вигуки їх заглушувалися брязкотом зброї і войовничими вигуками тих, до кого вони звертались. Айвенго згоряв із нетерплячки і всією душею прагнув взяти участь у бої, який передвіщали всі ці войовничі звуки.

— Якби мені доповзти хоча б до того віконця, — говорив він, — хоча б подивитись на цю битву! Якби мені здобути лук і пустити стрілу чи хоч раз ударити бойовою сокирою заради нашого звільнення! Але все дарма, все дарма — я не маю ані сил, ані зброї!

— Не хвилюйся, шляхетний лицарю, — умовляла його Ревека. — Чуєш, як все раптом стихло? Можливо, й не буде битви.

— Нічого ти не розумієш! — нетерпляче сказав Уілфред. — Це затишшя означає лише, що всі воїни зайняли свої місця на мурах і зараз чекають нападу. Те, що ми чули, було лише віддаленим передвістям штурму. За кілька хвилин почуєш, як він вибухне в усій своїй люті… Ах, якби мені якось доповзти до того вікна!

— Така спроба буде тобі на шкоду, шляхетний лицарю, — помітила Ревека, але, бачачи його надзвичайне хвилювання, додала: — Я сама стану біля вікна і, як умію, буду описувати тобі, що там діється.

— Ні, не треба, не треба! — вигукнув Айвенго. — Кожне вікно, кожен найменший отвір у стінах послужить ціллю для стрільців. Якась шалена стріла…

— От було б добре! — промурмотіла Ревека про себе, твердою ходою зійшовши на дві чи три сходинки, що вели до вікна.

— Ревеко, люба Ревеко! — вигукнув Айвенго. — Це зовсім не жіноча справа. Не наражай себе на небезпеку, тебе можуть поранити чи вбити, і я все життя мучитимусь усвідомленням, що це сталося через мене. Принаймні візьми отого старого щита, прикрийся ним і постарайся якомога менше висуватися за віконну решітку.

Ревека одразу ж послухалася його вказівок і, загородивши нижню частину вікна старим щитом, так вдало укрилася під його захистом, що майже з цілковитою безпекою для себе мала змогу спостерігати все, що відбувалося за мурами замку. Місце, обране нею, було найпридатнішим для цієї мети, оскільки вікно знаходилося на розі головної будівлі, і Ревека могла бачити не тільки те, що відбувалося поза замком, а й передове укріплення, на яке, очевидно, намірилися насамперед напасти обложники. Це була невелика вежа, призначена для захисту бічних воріт, через які Фрон де Беф випустив Седрика. Вони відокремлювалися від усієї фортеці глибоким ровом, і, прибравши дощатий місток, легко було перервати сполучення між цим укріпленням і замком. Усередині передового укріплення були ворота, розташовані навпроти воріт у стіні самого замку, і все воно було обгороджене міцним частоколом. Судячи з кількості людей, відряджених на захист цього форту, обложені особливо побоювалися нападу з цього боку. Та й самі обложники зосередили проти нього свої головні сили, вважаючи його найслабкішим з усіх укріплень.

Ревека повідомила Айвенго всі ці подробиці, додавши:

— На узліссі суцільною стіною стоять стрільці, але вони в затінку, під деревами, далеко не всі вийшли в чисте поле.

— А під яким вони прапором? — запитав Айвенго.

— Я не бачу ні стягів, ні прапорів, — відповідала Ревека.

— Це дивно! — промурмотів лицар. — Іти на штурм такої фортеці — і не розгорнути ні стягів, ні прапорів! Чи не видно принаймні, хто їхні вожді?

— Усіх помітніше лицар у чорному обладунку, — сказала єврейка. — Він один з-поміж усіх озброєний з голови до ніг і, очевидно, всім розпоряджається.

— Який девіз на його щиті? — знову спитав Айвенго.

— Щось схоже на залізну смугу впоперек щита і на чорному тлі — висячий замок блакитного кольору.

— А що написано на щиті? — допитувався Айвенго.

— На такій відстані я ледве бачу девіз, — відповідала Ревека, — та й його видно тільки тоді, коли сонце вдаряє у щит.

— А інших вождів не помітно? — продовжував розпитувати поранений.

— Звідси я нікого не бачу, — доповіла Ревека, — але немає сумніву, що на замок наступають і з інших боків. Здається, тепер вони рушили вперед. Наближаються… Боже, помилуй нас! Яке страшне видовище! Ті, що йдуть попереду, несуть величезні щити і дощані загородження. Інші ідуть слідом за ними, на ходу натягуючи луки. Ось вони піднесли луки…

Її описи були раптово перервані сигналом до приступу. Обложники пронизливо засурмили в ріг, а зі стін залунали норманські труби та барабани, задерикувато відповідаючи на виклик ворога. Оглушливий шум підсилювався лютим лементом обложників і обложених.

Лютий натиск обложників зустрів запеклу відсіч з боку обложених. Стрільці, що звикли у своїх блуканнях лісами майстерно вправлятися з луком і стрілами, діяли так «єдинокупно»[40], що жоден пункт, в якому захисники замку хоч на мить показувалися назовні, не уникнув влучних стріл завдовжки у цілий ярд. Стрільба була такою частою і рівною, що стріли падали, мов град, хоча кожна з них мала свою особливу ціль. Вони десятками влітали в кожну бійницю чи амбразуру, у кожне вікно, де міг випадково знаходитися хтось із захисників замку, і невдовзі двоє чи троє з них були вбиті та кілька поранено. Але прихильники Реджинальда Фрон де Бефа та його союзники, цілком покладаючись на своє гарне озброєння та неприступність замку, виявили завзяття у захисті, що дорівнювало люті обложників. На хмару стріл, що безперервно сипалися на цих, вони відповідали пострілами зі своїх арбалетів, луків, пращ та інших метальних пристроїв. Обложники користувалися дуже слабким прикриттям і тому зазнавали набагато більших утрат, ніж обложені. Свист стріл і метальних пристроїв супроводжувався голосними вигуками, що відзначали будь-яку значну втрату чи успіх з того чи іншого боку.

— А я мушу лежати тут нерухомо, мов розслаблений чернець, — вигукнув Айвенго, — поки інші ведуть гру, від якої залежать моя свобода чи смерть! Подивися знов у вікно, добра дівчино, тільки обережно, щоб стрільці тебе не помітили! Виглянь і скажи мені, чи йдуть вони на приступ?

Підкріпивши себе безмовною молитвою, Ревека терпляче й сміливо зайняла своє місце біля вікна, прикрившися щитом так, щоб знизу не можна було її побачити.

— Що ти бачиш, Ревеко? — знову запитав поранений лицар.

— Тільки хмару летючих стріл. Вони мелькають так часто, що у мене в очах миготить і я не можу розгледіти самих стрільців.

— Це не може тривати довго, — сказав Айвенго. — Що ж можна зробити за допомогою одних тільки луків та стріл проти кам'яних мурів і веж? Подивися, прекрасна Ревеко, де тепер Чорний Лицар і як він поводиться, бо який проводир, такі будуть і його підлеглі.

— Я не бачу його, — відповідала Ревека.

— Підлий боягуз! — вигукнув Айвенго. — Невже він кине стерно, коли буря розігралась?

— Ні, він не відступає, не відступає! — крикнула Ревека. — Ось він, я його бачу: він веде загін до зовнішньої огорожі передової вежі. Високі чорні пера розвиваються на його шоломі, немов ворон над ратним полем. Вони прорубали пролом в огорожі… увірвались… Їх відтіснили назад. На чолі захисників — барон Фрон де Беф. Його величезна фігура височіє серед юрби… Знову кинулися на пролом і б'ються врукопаш… Бог Іакова! Точно два скажених потоки зустрілися й змішались! Два океани, якими рухають протилежні вітри!

Вона відсахнулася від вікна, мовби не маючи сили більше витримувати таке страшне видовище.

— Виглянь-но знову, Ревеко, — попросив Айвенго, неправильно зрозумівши причину її руху, — стрілянина з луків тепер, напевно, Стала меншою, раз вони почали рукопашний бій. Подивися ще, тепер не так небезпечно стояти біля вікна.

Ревека знову виглянула і майже одразу вигукнула:

— Святі пророки! Фрон де Беф зчепився з Чорним Лицарем! Вони б'ються один на один у проломі, а інші дивляться на них і кричать. Боже праведний, заступися за пригноблених і полонених! — тут вона скрикнула: — Він упав!

— Хто упав? — запитав Айвенго. — Заради Пресвятої Діви, скажи, хто упав?

— Чорний Лицар, — відповідала Ревека ледве чутно, але слідом за тим закричала з радісним хвилюванням: — Ні, ні! Він знову схопився на ноги і б'ється так, наче в одній його руці є сила двадцяти чоловік. У нього меч переломився навпіл… Він вихопив сокиру в одного з йоменів… Він тіснить барона Фрон де Бефа удар за ударом. Богатир хилиться і здригається, немов дуб під сокирою дроворуба. Упав!..

— Хто? Фрон де Беф? — закричав Айвенго.

— Так, Фрон де Беф! — відповідала єврейка. — Його люди кинулися йому на допомогу. На чолі їх став гордий тамплієр.

Спільними зусиллями вони змушують лицаря зупинитись. Тепер потягли Фрон де Бефа до внутрішнього двору замку.

— Отже, обложники прорватися за огорожу? — запитав Айвенго.

— Так, так, прорвалися! — вигукнула Ревека. — Притиснули захисників до зовнішнього муру! Дехто приставляє драбину, інші в'ються, мов бджоли, прагнучи вилізти нагору, плигають на плечі один одному. На них жбурляють каміння, колоди, стовбури дерев летять їм на голови. Поранених відтягають геть, і одразу ж на їхнє місце стають нові бійці. Боже великий, не для того ж ти створив людину за твоїм образом і подобою, щоб її так жорстоко спотворювали руки її братів.

— Ти не думай про це, — заспокоїв її Айвенго, — тепер не час віддаватися таким думкам… Скажи краще, чия сторона поступається іншій? Хто долає?

— Драбину повалено, — відповідала Ревека, здригаючись, — воїни лежать під нею, розпростерті, мов розчавлені черви!.. Обложені взяли гору!

— Допоможи нам, святий Георгію! — вигукнув лицар. — Невже ці зрадники йомени відступають?

— Ні, — сказала Ревека, — вони поводяться, як годиться відважним йоменам. Ось тепер Чорний Лицар зі своєю величезною сокирою підступає до воріт, рубає їх. Гул від його ударів можна почути крізь шум і гомін битви. Йому на голову кидають зі стін каміння й колоди. Але хоробрий лицар не звертає на них жодної уваги, немов це пух чи пір'я!

— Клянуся святим Іоанном, — радісно сказав Айвенго, підвівшися на лікті, — я думав, що в усій Англії тільки одна людина здатна на таке діло!

— Ворота подалися! — продовжувала Ревека. — Ось вони тріщать, розпадаються під його ударами… Вони кинулися крізь пролом, узяли вежу! О Боже, хапають захисників і кидають у рів з водою! О люди, якщо є у вас щось людське, пощадіть же тих, хто більше не може чинити вам опір!

— А місток? Місток, що з'єднує вежу із замком? Вони його теж захопили? — допитувався Айвенго.

— Ні, — відповідала Ревека, — тамплієр знищив дошку, коли вони перейшли через рів. Деякі із захисників врятувалися з ним у стінах замку. Чуєш ці крики й лемент? Вони сповіщають, яка доля спіткала інших.

— Що вони тепер роблять? — спитав Айвенго. — Подивися знову!

— Принишкли на час, — відповідала Ревека. — Наші друзі укріплюються в завойованій вежі.

— Наші друзі, — сказав Уілфред, — не відмовляться від свого наміру захопити замок, що так доблесно почали здійснювати. Я покладаю всі мої надії на доброго лицаря, який проломив своєю сокирою дубову браму і залізні скріпи… Дивно, — продовжував він бурмотіти, — невже є на світі ще один, здатний на таку божевільну відвагу? Окови і скріпи на чорному тлі… Що б це могло означати? Ревеко, ти не бачиш інших знаків, за якими можна було б пізнати цього Чорного Лицаря?

— Ні, — відповідала єврейка, — усе на ньому чорне як воронове крило. Нічого не бачу, ніяких знаків. Він кидається в битву, наче на веселий бенкет. Не тільки сила м'язів керує його ударами — здається, ніби він усю свою душу вкладає в кожен удар. Це страшне й величне видовище, коли рука і серце однієї людини перемагають сотні людей.

— Ревеко, — мовив Айвенго, — ти описуєш справжнього героя. Якщо вони не діють, то лише тому, що збирають сили або вигадують спосіб переправитися через рів. З таким начальником, яким ти описала цього лицаря, не може бути ні легкодухих побоювань, ні холоднокровного зволікання, ні відмови від сміливої справи. Клянуся честю мого дому! Клянуся світлим ім'ям тієї, кого кохаю! Я віддав би десять років життя за один день битви поруч із цим доблесним лицарем і за таке справедливе діло!

— Який жаль! — сказала Ревека, полишаючи своє місце біля вікна і підходячи до постелі пораненого лицаря. — Така нетерпляча жага діяльності, таке збудження неодмінно затримають твоє одужання!

— Ах, Ревеко, — відповідав він, — ти не можеш собі уявити, як важко людині, випробуваній у лицарських подвигах, залишатися в бездіяльності подібно до якогось ченця чи жінки, тоді як довкола інші роблять доблесні подвиги! Адже дим бою — це повітря, яким ми дихаємо! Ми не хочемо жити інакше, аніж оточені ореолом перемоги і слави! Такі закони лицарства, ми жертвуємо заради них усім, що нам дороге в житті.

— На жаль, доблесний лицарю, — мовила прекрасна єврейка, — що ж це, як не жертвопринесення демону марнославства і самоспалення перед Молохом[41]? Що буде вам нагородою за кров, яку ви пролили, за всі ваші зусилля та прикрощі, яких зазнали, за ті сльози, які викликали ваші діяння, коли смерть переломить ваші списи і випередить найшвидшого з ваших бойових коней?

— Що буде нагородою? — вигукнув Айвенго. — Як що? Слава, слава! Вона позолотить наші могили й увічнить наші імена!

— Слава? — повторила Ревека. — Невже та іржава кольчуга, що висить над темним і сирим склепом лицаря, чи та напівстерта статуя з написом, що його неосвічений чернець насилу може прочитати для повчання мандрівникові, — невже це вважається достатньою нагородою за зречення від усіх ніжних прихильностей? Чи є сила і принада в грубих віршах якогось мандрівного барда, коли можна добровільно відмовитися від мирного й щасливого життя, аби стати героєм балад, які бродячі менестрелі розспівують вечорами перед юрбою підпилих ледарів?

— Клянуся душею Херварда, — нетерпляче мовив лицар, — ти говориш, дівчино, про те, чого не можеш знати! Тобі хотілося б загасити чистий світоч лицарства, який тільки й допомагає нам розпізнавати, що є шляхетним, а що ницим. Лицарський дух відрізняє доблесного воїна від простолюдина і дикуна, він учить нас цінувати своє життя незрівнянно нижче за честь, не страшитися нічого, крім безслав'я. Ти не християнка, Ревеко, тому й не відаєш тих піднесених почуттів, які хвилюють душу шляхетної дівчини, коли її коханий робить високий подвиг, що засвідчує силу його любові. Лицарство! Та чи знаєш ти, дівчино, що воно є джерелом найчистіших і найшляхетніших прихильностей! Без нього дворянська честь була б порожнім звуком.

— Справді, — сказала Ревека, — я походжу з такого племені, яке відзначалося хоробрістю тільки під час захисту власної батьківщини і навіть у ті часи, коли воно ще було єдиним народом, не воювало інакше, як з веління Божества. Звуки труб більше не лунають в Іудеї, а її принижені сини стали безпорадними жертвами гоніння. Правду ти сказав, сер лицар: доки Бог Іакова не явить із середовища свого обраного народу нового Гедеона чи Маккавея[42], не личить єврейській дівчині говорити про бої та про війну. Горда дівчина вимовила останні слова сумним тоном, який чітко показував, наскільки глибоко вона відчуває приниження свого народу. Можливо, до цього почуття домішувалася ще гірке розуміння того, що Айвенго вважає її далекою від питань честі і не здатною ані плекати в душі високі почуття, ані висловлювати їх.

«Як мало він мене знає, — подумала Ревека, — якщо гадає, що в моїй душі живуть лише боягузтво і ницість, оскільки я дозволила собі несхвально відгукнутися про лицарство назареян! Яка б була щаслива, коли б Богові було бажано виточити всю мою кров по краплині, аби вивести із полону мій народ».

Вона подивилася на пораненого лицаря і сказала собі: «Він спить! Стомлений ранами і душевною тривогою, полинув у сон. Хіба це злочин, що я дивлюсь на нього і, можливо, востаннє! Хто знає, чи не станеться так, що ці красиві риси не будуть більше. оживлені енергією та сміливістю? Обличчя змарніє, вуста розкриються, очі заплющаться навік! І тоді кожен підлий боягуз із проклятого замку зможе топтати ногами цього гордого й шляхетного лицаря, а він лишиться нерухомий… А батько мій? О мій батьку! Горе дочці твоїй, якщо вона забула про твою сивину, задивившися на золотаві кучері юності! Чи не за це покарав Єгова негідну дочку, котра думає про полоненого чужоземця більше, ніж про свого батька, забуває про нещастя Іудеї і милується вродою іновірця? Але я вирву цю слабкість із свого серця, хоча б воно роздерлося на шматки, спливло кров'ю!»

Вона щільніше закуталася в покривало і, відвернувшись від постелі пораненого лицаря, сіла до нього спиною, намагаючись укріпити свій дух не тільки проти зовнішнього лиха, а й проти тих зрадницьких почуттів, які буяли в ній самій.

РОЗДІЛ XXVII

Під час затишшя, що настало після першого успіху нападаючих, поки одна партія закріплювалася на завойованих позиціях, а інша готувалася до оборони, тамплієр і Моріс де Брасі зійшлися у великому залі замку.

— Де Фрон де Беф? — спитав де Брасі, який відав обороною замку з протилежного боку. — Чи правду кажуть, ніби його вбито?

— Ні, він живий, — відповідав тамплієр холоднокровно, — поки що живий; але, якби він мав на плечах ту саму бичачу голову, що намальована на його щиті, і якби вона була закована хоч у десять шарів заліза, йому все ж таки не вдалося б устояти проти цієї фатальної сокири. Ще кілька годин, і Фрон де Беф піде до праотців. Могутнього соратника втратив у його особі принц Джон.

— Зате сатані великий прибуток, — зауважив де Брасі. — Ось що значить блюзнити ангелів і святих угодників і наказувати валити їхні зображення та статуї на голови мерзотникам йоменам!

— Ну і дурний же ти! — відповів тамплієр. — Твоє марновірство дорівнює безбожництву Реджинальда Фрон де Бефа. Обидва ви однаково безрозсудні: один — у своїй вірі, другий — у своєму невір'ї.

— Схаменися, сер лицар! — зупинив його де Брасі. — Прошу, не давай волі своєму язику. Клянуся Царицею небесною, я кращий християнин, ніж ти і члени твого ордену. Недарма кажуть, що в лоні найсвятішого ордену лицарів Сіонського храму є чимало єретиків, і сер Бріан де Буагільбер один із них.

— Тепер нам не до сварок, — сказав тамплієр, — подумаймо краще про те, як би відстояти замок… Ну, що ти скажеш про цих підлих йоменів, як вони б'ються на твоїй стороні замку?

— Б'ються, як сущі дияволи, — відповідав де Брасі. — Безліч їх підступила до мурів під проводом, здається, того самого шахрая, який виборов приз у стрільбі з лука, — я пізнав його ріг і перев'язь. Якби на мені не було непробивної броні, цей негідник сім разів підстрелив би мене так само холоднокровно, як великого оленя.

— Але ви все ж таки утримали за собою позицію? — запитав тамплієр: — Ми свою вежу втратили.

— Це серйозна втрата! — сказав де Брасі. — Під прикриттям вежі негідники можуть підступити до замку набагато ближче. Якщо пильно не стежити за ними, то вони от-от проберуться в якийсь незахищений кут чи у забуте віконце і заскочуть нас зненацька. Нас так мало, що неможливо відстояти кожен пункт. Люди й без того скаржаться, що тільки-но висунешся з-за муру, як на тебе одразу посиплеться хмара стріл. Ось і Фрон де Беф при смерті, значить, нічого очікувати допомоги від його бичачої голови та звіриної сили. Як ви гадаєте, сер Бріан, чи не домовитись нам через безвихідь з цими мерзотниками, видавши їм бранців?

— Що? — вигукнув тамплієр. — Видати наших бранців і стати загальним посміховиськом? Які доблесні вояки: зуміли вночі напасти на беззахисних подорожан і взяти їх у полон, а серед білого дня не здужали захистити міцний замок від збіговиська якихось бродяг і злодіїв під проводом блазнів та свинопасів! Соромно тобі давати такі поради, Морісе де Брасі! Нехай цей замок обрушиться на мене і поховає моє тіло і мою ганьбу, перш ніж я погоджуся на таку ницу і безславну угоду.

— Ну що ж, підемо захищати мури, — мовив де Брасі безтурботно. — Ще не народилася та людина, будь вона хоч турком або тамплієром, яка б менше за мене цінувала життя. Але, гадаю, немає нічого ганебного в тім, що мені хотілося би мати тепер під рукою чоловік сорок бійців із моєї хороброї дружини. О мої браві воїни! Якби ви знали, у якій скруті сьогодні ваш начальник, то я незабаром побачив би свій прапор над вашими списами! І тоді ми миттю б упоралися з цими підлими бунтівниками!

— Мріяти можеш про що завгодно, — сказав тамплієр, — але подумай, як краще налагодити оборону з тими воїнами, яких ми маємо. Це переважно слуги барона Фрон де Бефа, що заслужили ненависть місцевого населення безліччю зухвалих вчинків.

— Тим краще, — сказав де Брасі, — значить, ці раби будуть захищатися до останньої краплі крові, аби уникнути помсти селян. Ходімо ж і будемо битись, Бріане де Буагільбер. Чи залишусь я живий, чи помру — побачиш, що сьогодні поведінка Моріса де Брасі буде гідною родовитого й шляхетного дворянина.

— На місця! — вигукнув тамплієр.

І вони пішли на мури, щоб зробити все можливе для оборони фортеці. Обидва лицарі вважали найнебезпечнішим місцем ворота навпроти тієї передової вежі, яку встиг захопити супротивник. Щоправда, цю вежу відокремлював від замку глибокий рів із водою, і підступитися до мурів та атакувати ворота можна було, тільки подолавши цю перешкоду. Проте і тамплієр, і де Брасі гадали, що коли обложники діятимуть за тим планом, який вже виявив їхній проводир, то вони шаленим натиском намагатимуться залучити до цього пункту головні сили захисників замку, а тим часом вживуть усіх заходів, аби скористатися з найменшої помилки обложників в інших місцях. Через нечисленність захисників замку лицарі могли тільки розставити по всіх мурах вартових, щоб вони у разі несподіваного нападу негайно зняли тривогу. Було вирішено, що де Брасі візьме на себе оборону воріт навпроти передньої вежі, а тамплієр набере у резерв чоловік із двадцять, готових захищати будь-яке місце замку, що опиниться під загрозою нападу.

Утрата передньої вежі погіршила становище обложених ще й тому, що, хоча мури замку були набагато вищі за цю вежу, захисники не могли, як раніше, спостерігати за рухом ворога. Розкидані по лузі дерева й чагарники так близько підступали до бічних воріт вежі, що обложники мали змогу непомітно для супротивника провести туди скільки завгодно людей. Тому де Брасі і тамплієру важко було здогадатися, де саме розгорнеться головний наступ, і їхні воїни, попри свою відвагу, весь час перебували під гнітом тривожної невідомості.

Тим часом володар обложеного замку лежав на смертельній постелі, зазнаючи тілесних і душевних мук. У нього не було звичайної розради всіх ханжів того марновірного часу, що сподівалися заслужити прощення та спокутувати свої гріхи щедрими пожертвуваннями на церкву і в такий спосіб притамувати свій страх. Серед усіх пороків Фрон де Бефа, людини грубої і жадібної, переважало користолюбство: він волів знехтувати церквою та її служителями, ніж купити собі відпущення гріхів ціною золота і земельних угідь. Тамплієр, безбожник зовсім іншого типу, неправильно розумів свого приятеля, кажучи, що Фрон де Беф не в змозі розумно пояснити причини свого невір'я і презирства до встановлених обрядів, бо барон міг відповісти на це, що церква надто дорого продає свої товари, що духовну свободу, якою вона торгує, можна купити за величезну суму. І Фрон де Беф вважав за краще заперечувати цілющу дію лікування, аби не платити лікареві.

Але нарешті настала хвилина, коли всі земні скарби стали втрачати свої принади, і серце жорстокого барона, що було не м'якшим від мірошницького жорна, сповнилося страху перед чорною безоднею майбутнього. Гарячковий стан його тіла лише підсилював болісну тривогу душі; його передсмертні години минали у боротьбі між смертельним жахом та звичною впертістю непохитної вдачі — стан безвихідний і страшний, який можна порівняти хіба що з перебуванням у тих грізних сферах, де лунають скарги без надії, де докори совісті не супроводжуються каяттям, де панує усвідомлення незбагненних мук і поряд із ним — передчуття, що немає їм ні кінця, ні вгамування!

— Куди поділися ці попи, — бурчав барон, — ці ченці, що за таку дорогу ціну влаштовують свої духовні вистави! Де тепер усі босоногі кармеліти[43], для яких старий Фрон де Беф заснував монастир Святої Анни, пограбував на користь їх свого спадкоємця, відібравши в нього стільки гарних угідь, багатих нив і вигонів? Де тепер ці жадібні собаки? Мабуть, пиячать десь або показують свої фокуси біля постелі якого-небудь підлого мужика!.. А мені, спадкоємцеві їхнього благодійника, мені, за кого вони зобов'язані молитись, ці невдячні негідники дозволяють умирати без сповіді й причащання, наче бездомному собаці. Покличте мені тамплієра: адже він теж духовна особа і може чимось зарадити. Та ні: я краще сповідаюся чорту, ніж Бріану де Буагільберу, байдужому і до раю, і до пекла. Чув я, що старі люди самі за себе моляться, таким не треба ні просити, ні підкуповувати лицемірних попів. Але я не насмілюсь.

— Ось як, Фрон де Беф сам зізнається, що чогось не сміє? — вимовив біля його постелі чийсь пронизливий голос.

Фрон де Беф був настільки вражений і сумління його було таке нечисте, що, коли почулося це запитання, йому здалося, ніби він чує голос одного з бісів, які, за марновірними поняттями того часу, обступають умираючу людину, намагаючись відвернути її від благочестивих думок про нічне блаженство. Він здригнувся, але, закликавши на допомогу звичайну свою рішучість, вигукнув:

— Хто там? Хто ти, що дерзає відгукуватися на мої слова голосом, схожим на каркання нічного ворона? Стань перед моєю постіллю, аби я міг тебе бачити.

— Я твій злий дух, Реджинальде Фрон де Беф, — відповідав голос.

— Тож покажися мені у своєму тілесному образі, якщо ти справжній біс, — мовив умираючий лицар. — Не думай, що я злякаюсь тебе. Клянуся Страшним судом, якби я міг боротися з жахами, що обступили мене тепер, як колись — із земними небезпеками, то ні рай, ні пекло не посміли б сказати, що я відступаю від боротьби.

— Думай про свої гріхи, Реджинальде Фрон де Беф, — сказав дивний, майже нелюдський голос, — думай про своє бунтарство, про користолюбство, про вбивства! Хто підбурював розпусного Джона проти сивого батька, проти великодушного брата?

— Хто б ти не був — біс, чернець чи чорт, — ти вивергаєш неправду! — вигукнув Фрон де Беф. — Не я підбурював Джона до повстання, не я один. Чому ж я один повинен відповідати за гріх, учинений півсотнею лицарів та баронів? Брехливий бісе, я зневажаю тебе! Іди геть і не смій більше з'являтись! Якщо ти смертний — дай мені померти спокійно, якщо сатана — твій час ще не настав.

— Ні, я не дам тобі вмерти спокійно, — повторив голос. — Помираючи, ти будеш думати про свої злодіяння, про стогони, що лунали в цих стінах, про кров, що всоталася в підлогу твого замку.

— Твоя ница злість мене не спантеличить! — заперечив Фрон де Беф. — Що стосується нечестивого єврея, то мій вчинок з ним був богоугодним ділом; за що ж тоді люди, що обагряють свої руки кров'ю сарацина, вважаються святими? Саксонські свині, яких я знищив, були ворогами моєї батьківщини, мого роду і мого володаря. Ха-ха! Як бачиш, не вдалося тобі мені дошкулити. Що, утік? Я змусив тебе мовчати.

— Ні, мерзенний батьковбивце, не змусив! — відповідав голос. — Подумай про свого батька, пригадай його смерть, згадай зал бенкету, де підлога була залита його кров'ю, пролитою рукою власного сина.

— Ага, — вимовив барон після досить тривалого мовчання, — ти знаєш це! Воістину ти дух зла. Я вважав цю таємницю похованою в моїх грудях і в грудях тієї, що була спокусницею й учасницею мого злочину. Іди геть, бісе, залиш мене! Відшукай саксонську чаклунку Ульріку. Вона одна могла б повідати тобі те, чого ми з нею були єдиними свідками. Іди до неї, кажу я: вона обмила його рани і надала вбитому вигляду померлого природною смертю. Іди до неї: вона спокусила мене, вона вмовила мене зробити цю мерзенну справу. Нехай же і вона зазнає тієї муки, якою я тепер мучусь, — гірше від цього не буде в пеклі.

— Вона і так уже зазнала цієї муки, — сказала Ульрика, підходячи до постелі Фрон де Бефа. — Вона давно пила з цієї гіркої чаші, але її гіркота пом'якшилася тепер, коли вона побачила, що й тобі доводиться пити з неї. Дарма ти скрегочеш зубами, Реджинальде, і погрожуєш очима, не треба стискати кулаки. Ще недавно твоя рука могла одним ударом звалити бика, а тепер вона така само слабка й безпомічна, як моя.

— Підла, люта відьмо! — скрикнув Фрон де Беф. — Так це ти прийшла знущатися з людини, яку сама ж і згубила?

— Так, Реджинальде Фрон де Беф, — відповіла вона, — це я, Ульріка, дочка вбитого Торкіля Вольфгангера, сестра його зарізаних синів. Це я прийшла вимагати звіту в тебе й усього твого роду: що сталося з моїм батьком і родиною, з моїм ім'ям, з честю — з усім, що відібрав у мене проклятий рід Фрон де Бефів? Ти був моїм злим духом, а я буду мучити тебе до останнього твого подиху.

— Мерзенна фуріє, — вигукнув Фрон де Беф, — ти не будеш свідком мого кінця. Гей, слуги! Схопіть цю прокляту відьму і скиньте її з висоти мурів! Вона зрадила нас заради саксонців! Гей, Сен-Море, Клемане, підлі боягузи, раби, куди ви поділись?

— Нумо, поклич їх ще, доблесний бароне, — мовила стара зі злобною усмішкою, — скликай своїх васалів. Але знай, що відтепер не буде тобі ні відповіді, ні допомоги. Чуєш ти ці страшні звуки? — продовжувала вона, раптово змінюючи тон; до них знову долинув оглушливий шум битви, що розгорілася за мурами замку. — Ці крики сповіщають падіння твого дому. Скріплену потоками крові могутність баронів Фрон де Бефів уражено до самих підвалин руками твоїх ворогів, яких ти так зневажав. Адже там сакси, Реджинальде! Знехтувані сакси беруть приступом стіни твого замку! Що ж ти лежиш отут, як побитий холоп? Адже сакси оволодіють твоєю твердинею!

— Боги й чорти! — скрикнув поранений лицар. — О, якби хоч на мить повернулася моя колишня сила, аби дотягтися до місця бою і вмерти, як личить лицареві!

— І не думай про це, хоробрий воїне! — заперечила вона. — Ти помреш не як чесний воїн, а як лисиця у своїй норі, коли селяни підпалюють хмиз навколо її лігвища.

— Брешеш, ненависна стара! — вигукнув Фрон де Беф. — Мої слуги — відважні молодці, мої стіни міцні й високі! Мої ратні товариші не побояться будь-якого полчища саксів, хоча б їхніми вождями були сам Хенгіст і Хорса[44]! Це бойовий клич тамплієра і воїнів вільної дружини покриває гомін битви. Клянуся честю, коли ми запалимо потішне багаття, святкуючи перемогу, ти згориш у ньому. А я доживу до того часу, коли знатиму, що ти із земного вогню потрапила в пекельне полум'я, у те сатанинське царство, яке ще ніколи не породжувало гіршого біса, ніж ти.

— Думай, що хочеш, — відповідала Ульрика, — доки не переконаєшся в іншому… Та ні, — сказала вона, — можеш і зараз дізнатися про свою долю, якій не в змозі запобігти ні вся твоя могутність, ні сила й відвага. Чи помічаєш ти ядучий дим, що чорними клубами ходить по кімнаті? Ти, може, думаєш, що у тебе в очах темніє і починається передсмертна ядуха? Ні, Реджинальде, тому причина інша. Ти пам'ятаєш про хмиз і дрова, складені внизу, під цими кімнатами?

— Жінко! — вигукнув Фрон де Беф, не тямлячи себе від люті. — Невже ти підпалила їх? Так і є — замок охоплений полум'ям!

— Так, пожежа розгоряється стрімко, — сказала Ульріка із жахливим спокоєм. — Незабаром я подам сигнал обложникам, щоб вони сміливіше тіснили тих, хто кинеться гасити пожежу. Прощавай, Фрон де Бефе! Нехай Міста, Скогула та Зернобок, божества давніх саксів, чи чорти, як звуть їх нинішні ченці, посядуть місце втішників біля твоєї смертельної постелі — Ульріка покидає тебе. Але знай, якщо це може тебе втішити, що Ульріка розділить твою кару, як поділяла твої злочини. Прощавай, батьковбивце, прощавай назавжди! І нехай кожен камінь цих склепінь заговорить і повторює: «Батьковбивця!»

Вона вийшла з кімнати, і Фрон де Беф почув, як заскрипів величезний ключ і два рази повернувся в дверному замку, позбавивши його всякої надії на порятунок. У нестямі й тривозі він став щосили кликати на допомогу слуг і союзників:

— Стівене і Сен-Море! Клемане і Жилю! Я згорю тут без допомоги! Допоможіть, допоможіть! Хоробрий Буагільбере, відважний де Брасі! Це я, Фрон де Беф, кличу вас! Це я, ваш хазяїн, зрадники васали! Ваш союзник, соратник, віроломні лицарі-ошуканці! Нехай прокльони впадуть на ваші легкодухі голови за те, що ви кинули мене на погибель!.. Але вони не чують, не можуть чути: мій голос погамовується шумом битви. А дим дедалі густіший, дедалі чорніший, уже вогонь пробивається крізь підлогу. — У божевільному нападі розпачу й туги нещасний то віддавав якісь бойові накази, то бурмотів невиразні слова, проклинаючи себе, і рід людський, і самі небеса.

— Ось з'явилися червоні язики полум'я крізь густий дим! — вигукнув він. — Сатана йде проти мене під прапором своєї стихії. Геть, злий дух! Я не піду за тобою без моїх товаришів! Усі, усі тобі призначені, усі захисники цих стін. Ти думаєш, Фрон де Беф погодиться піти до тебе один? Ні! І безбожний тамплієр, і розпусний де Брасі, і Ульріка, мерзенна розпусниця, і слуги, що допомагали мені в усьому, і саксонські пси, і прокляті євреї, мої бранці, — усі, усі підуть зі мною… Славна компанія дорогою в пекло! Ха-ха-ха! — він несамовито зареготався, і склепіння стелі відповіло луною. — Хто тут регоче? — вигукнув Фрон де Беф. — Хто сміявся? Ульріко, це ти? Відповідай же, відьмо! Скажи хоч слово, і я прощу тебе. Тільки ти могла сміятись в таку хвилину або сам сатана! Геть! Геть!

РОЗДІЛ XXVIII

Хоча Седрик не надто покладався на слова Ульріки, усе ж таки він поспішив повідомити Чорного Лицаря та йомена Локслі про дану нею обіцянку. Їх порадувала звістка, що в обложеній фортеці у них є союзниця, яка у разі необхідності полегшить їм доступ у замок. І Чорний Лицар, і Локслі були цілком згодні із Саксом, що варто спробувати будь-що-будь взяти мури приступом, бо це єдиний засіб виручити полонених, які потрапили до рук жорстокого барона.

— Нащадок короля Альфреда в небезпеці, — сказав Седрик.

— Честь шляхетної дами в небезпеці, — додав Чорний Лицар.

— Клянуся образом святого Христофора, що в мене на перев'язі, — вигукнув йомен, — якби ішлося тільки про порятунок вірного слуги, бідолахи Вамби, я б не пошкодував своєї руки чи ноги, аби жоден волос не впав з його голови!

— І я також, — сказав пустельник. — Хіба так можна, сери! Я певен, що дурень — такий дурень, який ні в чому не винен, та ще й майстер свого діла і вміє додати смаку кожній чаші вина, — такий дурень, кажу я, завжди може покладатися на розумного ченця. — По цій мові він завертів над головою своїм важким дрюком, немов це був легкий пастушачий ціпок.

— Діло говориш, святий паламарю! — вигукнув Чорний Лицар. — Ну, добрий мій Локслі, чи не час шляхетному Седрикові прийняти на себе командування і вести нас на приступ?

— Ні, я не візьмуся, — заперечив Седрик. — Я не навчений ні мистецтва облоги, ні оборони тих твердинь, які споруджували норманські тирани. Битися я готовий у перших лавах. Але мої чесні сусіди знають, що я не солдат.

— Якщо так, шляхетний Седрику, — мовив Локслі, — я охоче візьмуся командувати стрільцями. І повісьте мене на тім дубі, під яким зібралася моя ватага, якщо хоч один із захисників замку, що показався з-за мурів, не буде обсипаний такою безліччю стріл, скільки буває часнику в різдвяному окості.

— Добре сказано, бравий йомене, — відповідав Чорний Лицар. — Якщо ви вважаєте мене підхожою людиною для командування і якщо серед цих сміливих молодців знайдеться достатня кількість охочих іти за справжнім англійським лицарем, яким я сміливо можу себе вважати, я з радістю пропоную своє мистецтво і бойовий досвід — і атакую мури замку.

Розподіливши в такий спосіб ролі, вожді пішли на приступ, результат якого вже відомий читачеві.

Коли чільну вежу було захоплено, Чорний Лицар послав радісну звістку про це йоменові Локслі; водночас він просив Локслі якомога уважніше спостерігати за обложеними і не дати їм зосередити свої сили для раптової атаки, щоб відбити взяте в них укріплення. Для лицаря було надто важливо не допустити вилазки з боку противника: він знав, що погано озброєні і зовсім не навчені добровольці, якими він командував, не зможуть витримати натиску досвідчених воїнів, що складали почет норманських лицарів.

Лицар скористався часом затишшя, наказавши спорудити плавучий міст, чи, точніше, довгий пліт, за допомогою якого він сподівався перебратися через рів. Коли пліт був готовий, Чорний Лицар звернувся до обложників з такою промовою:

— Більше нема чого чекати, друзі мої. Сонце схиляється на захід, а в мене є таке діло, яке не дозволить мені провести з вами ще один день. До того ж станеться диво, якщо на допомогу супротивникові не приспіє кіннота з Йорка. Нам треба квапитись. Один із вас піде до Локслі і скаже йому, щоб він починав стрільбу з луків із протилежного боку замку і посувався вперед, ніби ідучи на приступ. А ви, стійкі англійські молодці, залишайтеся зі мною і приготуйтеся спустити на воду пліт, як тільки відкриють ворота вежі. Сміливо ідіть слідом за мною по дошках і допоможіть мені розбити ось ті ворота в головному мурі фортеці. Ті з вас, хто не бажає брати участь у цьому ділі або не має підхожої зброї, нехай займуть вершину передньої вежі, гарненько натягнуть луки і стріляють у кожного, хто з'явиться на протилежній стіні замку. Шляхетний Седрику, ти візьмеш на себе командування тими, хто залишається?

— Е ні! — відповідав Сакс. — Командувати я не вмію! Але нехай потомство проклинає мене в могилі, якщо я не стану битися в перших лавах, куди б ти нас не повів. Адже це моя кровна справа, і тому мені належить іти перед усіма.

— Подумай, однак, шляхетний Саксе, — заперечив лицар, — на тобі немає ні панцира, ні кольчуги, ти в одному легкому шоломі, а замість ратного обладунку, в тебе тільки щит та меч.

— Тим краще, — відповідав Седрик. — Тим легше буде мені лізти на цю стіну. І — не вважай за похвальбу, сер лицар, — я тобі покажу сьогодні, що саксонець з оголеними грудьми так само сміливо йде в бій, як норман у сталевому панцирі.

— Ну, тоді з Богом! — сказав Чорний Лицар. — Розчиняйте ворота і спускайте на воду плавучий міст.

Ворота, що вели з передньої вежі до рову і знаходилися навпроти воріт для вилазок у головній стіні замку, раптово розчинились. Пліт зіштовхнули на воду. Він утворив упоперек рову слизький і небезпечний перехід, на якому вміщалося не більше двох чоловік уряд. Добре усвідомлюючи, наскільки важливо захопити ворога зненацька, Чорний Лицар, а за ним і Седрик сплигнули на плавучий міст і швидко перебралися на протилежний берег. Тут лицар став завдавати міцних ударів сокирою по воротах замку. Від стріл та каміння, що сипалися зверху, він був дещо захищений рештками підйомного моста, знищеного тамплієром під час відступу з передньої вежі. Частина настилу цього моста разом із підйомними блоками так і залишилась прикріпленою до верхнього виступу порталу, утворюючи щось подібне до навісу над Седриком та лицарем. Люди, що перейшли плавучим мостом слідом за лицарем, не мали цього прикриття. Двоє, простромлені стрілами, були вбиті наповал, двоє інших упали в рів, решта поспіхом сховалась у вежі.

Становище Седрика і Чорного Лицаря стало справді небезпечним. Воно було б ще гіршим, якби не допомога стрільців, котрі засіли в передній вежі: вони безперестанку обсипали стрілами бійниці на стінах, відволікаючи увагу захисників замку і заважаючи їм обрушувати на обох вождів метальні снаряди, що могли знести навіс над їхніми головами. Проте небезпека, яка загрожувала Чорному Лицареві, зростала з кожною миттю.

— Чи не соромно вам! — кричав де Брасі своїм солдатам. — Які ж ви стрільці, якщо ці два пси хазяйнують під самими мурами замку! Ламайте зубці з вершини стіни і валіть їх униз! Беріть ломи, важелі і виверніть ось цей зубець! — він показав на важкий кам'яний виступ, прикрашений різьбленням.

У цю хвилину обложники побачили червоний прапор, виставлений з вікна кутової вежі, про яку Ульріка говорила Седрику. Відважний йомен Локслі перший помітив цей сигнал.

— Георгій Переможник! — крикнув він. — Святий Георгій за Англію! Уперед, сміливі йомени! Що ж ви залишили лицаря і шляхетного Седрика? Удвох, чи що, вони будуть штурмувати фортецю? Гей, ченче, шалена голово, покажи, як ти вмієш битися за свої чотки! Замок наш, у нас є союзники всередині фортеці. Бачите червоний прапор? Це умовний сигнал. Замок Торкілстон наш. Ще одне зусилля — і ми візьмемо фортецю!

По цій мові він натягнув лук і простромив стрілою груди одного з воїнів, який, за наказом де Брасі, заходився зрушувати величезний камінь зі стіни, збираючись обрушити його на голови Седрика і Чорного Лицаря. Другий воїн вихопив із рук умираючого залізний лом, яким той орудував, підсунув його під кам'яний зубець, але влучна стріла встромилася в його шолом, і він мертвий упав через парапет у рів, повний води. Інші бійці розгубилися, бачачи, що жоден обладунок не може встояти проти страшного стрільця.

— Злякалися, негідники? — крикнув де Брасі. — Mount joye Saint Denis![45] Подайте мені лом!

Він схопив лом і став підсовувати його під камінь, який був такий великий і важкий, що, якби впав униз, напевно, зламав би настил підйомного моста, котрий служив прикриттям для обложників, і, крім того, потопив би пліт, яким вони переправилися через рів. Усі побачили небезпеку, і навіть найхоробріші не наважувалися ступити на пліт. Локслі тричі стріляв у де Брасі, і кожного разу стріла відскакувала від його непроникної броні.

— Чорт би взяв твій іспанський обладунок! — бурчав Локслі. — Якби він був зроблений англійським ковалем, мої стріли давно б простромили його наскрізь. — І він закричав на повний голос: — Гей, товариші! Друзі! Шляхетний Седрику! Ідіть назад! Дайте звалити брилу!

Але вони не чули його голосу, бо грюкіт від сокири лицаря, який розбивав ворота, міг був заглушити двадцять бойових труб. Щоправда, вірний Гурт сплигнув на місток і побіг, щоб попередити Седрика про небезпеку або розділити його долю. Але попередження прийшло б занадто пізно, бо величезний камінь почав уже коливатися і де Брасі зрештою звалив би його вниз, якби біля самого його вуха не пролунав голос тамплієра:

— Усе пропало, де Брасі: замок горить.

— Та ти з глузду з'їхав! — вигукнув лицар.

— Вся західна сторона охоплена полум'ям. Я пробував гасити, але марно.

Бріан де Буагільбер повідомив цю жахливу новину із суворим спокоєм, що становив головну рису його характеру; але не так сприйняв приголомшливу звістку його спантеличений товариш.

— Святі угодники! — сказав де Брасі. — Що робити? Обіцяю поставити святому Миколаю в Ліможі свічник із чистого золота…

— Не квапся зі своїми обітницями, — перервав його тамплієр. — Вислухай мене, веди своїх людей униз, нібито на вилазку, розчини ворота. Там на плоту тільки двоє людей, кинь їх у рів, а сам зі своїми людьми біжи до передньої вежі. Тим часом я приспію до зовнішніх воріт і буду атакувати вежу з того боку. Якщо нам удасться знов оволодіти цим пунктом, будь певен, що ми зуміємо захищатися доти, доки не прийдуть до нас на виручку, або принаймні здамося на вигідних умовах.

Де Брасі нашвидкуруч зібрав своїх людей і кинувся вниз до воріт, які наказав розчинити навстіж. Як тільки це було виконано, дивовижна сила Чорного Лицаря дозволила йому ввірватися всередину, незважаючи на опір де Брасі та його воїнів. Двоє передніх одразу впали мертвими, а інші були відтиснуті назад, як не намагався їхній начальник зупинити тих, що відступали.

— Тварюки! — кричав де Брасі. — Невже ви дасте двом оволодіти нашим єдиним засобом до порятунку?

— Та це ж сам чорт! — сказав один старий воїн, сторонячись ударів Чорного Лицаря.

— А хоч би й чорт! — заперечив де Брасі. — У пекло ви, чи що, хочете від нього бігти? Замок горить, негідники! Нехай відчай додасть вам хоробрості, або пустіть мене вперед — я сам розправлюся з цим лицарем!

І справді, у цей день де Брасі постояв за свою лицарську честь і показав, що він гідний слави, завойованої в міжусобних війнах того жахливого часу. Склепінчастий прохід у стіні, куди вели ворота, став ареною рукопашного бою двох бійців. Гулко лунали під кам'яним склепінням люті удари, яких завдавали вони один одному: де Брасі — мечем, а Чорний Лицар — важкою сокирою. Нарешті де Брасі дістав такий удар, почасти відбитий щитом, що на весь зріст розтягся на кам'яній підлозі.

— Здавайся, де Брасі, — сказав Чорний Лицар, схилившися над ним і заносячи над решіткою його забрала фатальний кинджал, яким лицарі добивали повалених ворогів (зброя ця називалася кинджалом милосердя), — здавайся, Морісе де Брасі, підкорися беззаперечно, інакше тобі кінець!

— Не хочу здаватися невідомому переможцеві, — відповідав де Брасі слабким голосом, — скажи мені своє ім'я чи добий мене… Нехай ніхто не зможе сказати, що Моріс де Брасі здався в полон безіменному простолюдинові.

Чорний Лицар прошепотів кілька слів на вухо поваленому супротивникові.

— Здаюся в полон, — відповідав норман, переходячи від впертого й зухвалого тону до повної, хоча й похмурої покірності.

— Іди до чільної вежі, — владно наказав переможець, — і там очікуй моїх наказів.

— Спочатку дозволь доповісти тобі, — сказав де Брасі, — що Уілфред Айвенго, поранений і полонений, загине у палаючому замку, якщо не надати йому негайної допомоги.

— Уілфред Айвенго, — вигукнув Чорний Лицар, — у полоні і гине! Якщо хоч один волос на його голові обпалить вогнем, усі мешканці замку відповідатимуть мені за це життям. Покажи, в якій він кімнаті.

— Ось там кручені сходи, — сказав де Брасі. — Зійди нагору, вони ведуть до його кімнати… Якщо хочеш, я проведу тебе, — додав він покірним тоном.

— Ні, іди до вежі й очікуй моїх розпоряджень. Я тобі не довіряю, де Брасі.

Упродовж цієї сутички й наступної короткої розмови Седрик на чолі загону відтіснив воїнів де Брасі, які розгубилися й удалися в розпач; деякі з них просили пощади, інші марно намагалися чинити опір, а чимало кинулося бігти до внутрішнього двору. Сам де Брасі звівся на ноги і сумним поглядом проводив свого переможця.

— Він мені не довіряє! — прошепотів він. — Та хіба я вартий його довіри?

Він підняв меч, що валявся на підлозі, зняв шолом на знак покірності і, перейшовши через рів, віддав свого меча йоменові Локслі.

Пожежа тим часом розгорялася дедалі сильніше; відблиски її поступово проникли в кімнату, де Ревека доглядала за пораненим Айвенго. Шум битви, що відновилась, розбудив його від короткого сну. На його пристрасне прохання турботлива доглядальниця знову зайняла місце біля вікна, щоб спостерігати за ходом боротьби і повідомляти, що робиться під мурами, але вона нічого не могла розібрати, бо все заволокло якимось сморідним туманом. Нарешті дим чорними клубами ввірвався в кімнату, потім, попри оглушливий шум бою, почулися крики: «Води, води!» — і вони зрозуміли, що їм загрожує нова небезпека.

— Замок горить! — сказала Ревека. — Пожежа! Як нам врятуватись?

— Біжи, Ревеко, рятуй своє життя, — сказав Айвенго, — а мені вже немає порятунку.

— Я не піду від тебе, — відповідала Ревека. — Разом врятуємось або загинемо. Але, великий Боже, мій батько, батько! Яка доля спіткає його?

У цю хвилину двері розчинилися навстіж і на порозі з'явився тамплієр. Вигляд у нього був жахливий: золочений обладунок — проломлений і залитий кров'ю, а пера на шоломі частково зірвані, частково обгорілі.

— Нарешті я знайшов тебе, Ревеко! — сказав він. — Нам лишився тільки один шлях до порятунку — вставай і негайно іди за мною.

— Сама я не піду, — заперечила Ревека. — Якщо є в тебе хоч крапля милосердя, якщо твоє серце не таке жорстоке, як твоя залізна броня, — врятуй мого старого батька, врятуй цього пораненого лицаря.

— Лицар, — відповідав тамплієр із властивим йому спокоєм, — усякий лицар, Ревеко, повинен коритися своїй долі, хоча б йому довелося загинути від меча чи вогню. І яке мені діло до того, що станеться з євреєм?

— Лютий воїне, — вигукнула Ревека, — я волію радше загину-I ти В полум'ї, ніж прийняти порятунок від тебе!

— Тобі не доведеться вибирати, Ревеко, — одного разу ти змусила мене відступити, але жоден смертний не доб'ється від мене цього двічі.

З цими словами він схопив дівчину і виніс із кімнати, незважаючи на її відчайдушний лемент та погрози і прокльони, що посилав йому вслід Айвенго:

— Тамплієре, підлий пес, ганьба свого ордену! Відпусти негайно цю дівицю! Негіднику! Ти заплатиш мені за це своєю кров'ю.

— Я б, мабуть, не знайшов тебе, Уілфреде, якби не почув твого лементу, — сказав Чорний Лицар, входячи в цю хвилину до кімнати.

— Якщо ти справжній лицар, — відповідав Уілфред, — не турбуйся про мене, а біжи за тим викрадачем, врятуй леді Ровену і шляхетного Седрика.

— Усіх по черзі, — сказав Лицар Висячого Замка, — але твоя черга перша.

І, схопивши на руки Айвенго, він виніс його так само легко, як тамплієр Ревеку, добіг з ним до воріт і, доручивши свою ношу піклуванню двох йоменів, сам кинувся назад у замок.

Одна вежа була вже цілком охоплена полум'ям; вогонь стрімко виривався з усіх вікон і бійниць. Але в інших частинах замку товсті стіни й склепінчасті стелі ще опиралися дії вогню, і тут бушувала людська лють, може, страшніша й руйнівніша, ніж полум'я. Обложники переслідували захисників замку з кімнати в кімнату і, проливаючи кров, задовольняли ту жагу помсти, яка давно вже накопичилася в них разом із ненавистю до воїнів тирана Фрон де Бефа, Більшість прихильників барона захищалися до останнього подиху; деякі просили пощади, але ніхто не дістав її.

Серед цього сум'яття Седрик бігав по всьому замку, розшукуючи Ровену, а вірний Гурт, щохвилини ризикуючи життям, супроводжував свого господаря, аби відвернути удари, спрямовані проти нього. Шляхетному Саксові пощастило дістатися кімнати своєї вихованки в ту мить, коли вона вже зовсім зневірилася у можливості порятунку і, міцно притиснувши до грудей розп'яття, сиділа, очікуючи неминучої смерті. Седрик доручив Ровену піклуванню Гурта, наказавши провести її до передньої вежі, шлях куди був уже очищений від ворогів і ще не перетнутий пожежею. Покінчивши з цією справою, чесний Седрик поспішив на виручку своєму другові Ательстану. Але спритність Вамби вже забезпечила свободу йому самому та його товаришеві у нещасті, перш ніж Седрик увійшов до старовинного залу.

Коли гомін битви сповістив, що бій у самому розпалі, Вамба став щосили кричати: «Святий Георгій і дракон! Переможник святий Георгію, борони рідну Англію! Ура, наші зверху!» Щоб його лемент здавався більш страшним, він став гуркотіти іржавою зброєю, що знаходилася в залі.

Вартовий, який стояв у суміжній кімнаті, був переляканий тим, що відбувалося зовні, але ще більше злякався він шуму, вчиненого Вамбою, і, розчинивши навстіж зовнішні двері, побіг доповісти тамплієру, що ворог увірвався до старого залу. Тим часом бранці без будь-яких утруднень увійшли до суміжної кімнати, а звідти потрапили у двір замку, де відбувалась остання сутичка. Тут був гордовитий Буагільбер, верхи на коні, оточений купкою кінних і піших захисників замку, що згуртувалися навколо свого знаменитого вождя. Підйомний міст за розпорядженням тамплієра було спущено, але обложники вже встигли його зайняти. Стрільці, котрі дотепер тільки здаля обстрілювали цю частину замку, як тільки побачили пожежу і помітили, що спускають підйомний міст, кинулися до воріт, щоб перешкодити втечі захисників і забезпечити собі частку здобичі перш, ніж замок встигне згоріти. Водночас частина обложників, що прорвалася з боку передового укріплення, щойно проникла у двір і люто нападала на уцілілих захисників, які таким чином зазнали нападу і спереду і з тилу.

Запалені відчаєм і підбадьорені прикладом свого безстрашного вождя, останні захисники замку билися з особливою мужністю; вони були нечисленні, але добре озброєні, і їм удалося кілька разів відтіснити юрбу обложників, яка на них напирала. Ревека, посаджена на коня одного із сарацинських невільників Буагільбера, знаходилася в самій середині його маленького загону, і тамплієр весь час піклувався про її безпеку, тримаючи перед нею свій трикутний сталевий щит. Час від часу він полишав її, вискакував уперед, вигукуючи бойовий клич, кидав на землю кілька передових бійців із числа нападників і негайно повертався до Ревеки.

Ательстан, котрий, як відомо читачеві, був великий ледар, але не боягуз, побачивши на коні жіночу постать, яку так ревно охороняв лицар Храму, подумав собі, що це леді Ровена.

— Клянуся душею святого Едуарда, — вигукнув він, — я відніму її в цього зарозумілого лицаря, і він умре від моєї руки!

— Що ви робите? — заволав Вамба. — Стривайте! Клянуся моїм брязкальцем, що це зовсім не леді Ровена. Ви подивіться, яке в неї довге чорне волосся. Ну, якщо ви не вмієте відрізнити чорне від білого, можете бути вождем, а я вам не почет. Та на вас і панцира немає. Подумайте, хіба ж шовкова шапка вистоїть проти сталевого меча? Deus vobiscum, доблесний Ательстане! — завершив він свої умовляння, випустивши поли камзола, за які намагався утримати сакса.

Ательстан миттю схопив із землі палицю, що випала з рук умираючого бійця, і, розмахуючи нею, кинувся до загону тамплієра, кожним ударом збиваючи з ніг то того, то іншого із захисників замку. Опинившися незабаром за два кроки від Буагільбера, він голосно крикнув йому:

— Повертай назад, віроломний тамплієре! Віддавай негайно ту, котрої ти не гідний торкнутися! Повертай, кажуть тобі, розбійник і лицемір із розбійницького ордену!

— Пес! — вимовив Буагільбер. — Я покажу тобі, що значить богохулити проти священного ордену лицарів Сіонського Храму!

Він повернув коня і, змусивши його здійнятися дибки, підвівся на стременах, а в ту мить, коли кінь опускався на передні ноги, завдав Ательстанові нищівного удару мечем по голові.

Правду говорив Вамба, що шовкова шапка не захистить від сталевого меча. Дарма Ательстан намагався відбити удар своєю обкутою залізом палицею. Гострий меч тамплієра розрубав її, мов тростину, і обрушився на голову нещасного сакса, котрий як мертвий упав на землю.

— А! Босеан! — вигукнув Буагільбер. — Ось як ми розправляємося з тими, хто ображає лицарів Храму. Хто хоче врятуватись — за мною!

І, кинувшись через підйомний міст, він, скориставшись із замішання, спричиненого падінням Ательстана, розсіяв стрільців, котрі намагалися його зупинити. За ним поскакали сарацини і чоловік п'ять-шість воїнів, що встигли скочити на коней. Відступ тамплієра був тим небезпечнішим, що ціла хмара стріл полетіла слідом за ним та його загоном. Йому вдалося дістатися передньої вежі, якою Моріс де Брасі мусив оволодіти, відповідно до їх первинного плану.

— Де Брасі! — закричав Буагільбер. — Де Брасі, чи ти тут?

— Тут, — відгукнувся де Брасі, — але я полонений.

— Чи можу я тебе виручити? — запитав тамплієр.

— Ні, — відповідав де Брасі, — я здався на милість переможця і дотримаю свого слова. Рятуйся сам. Сокіл прилетів. Іди геть з Англії, за море. Більше нічого не смію тобі сказати.

— Добре, — сказав лицар Храму, — залишайся, якщо хочеш, але пам'ятай, що і я додержав свого слова. Які б соколи не прилітали, гадаю, що від них можна заховатися в прецепторії[46] Темплстоу, — туди я і вирушу, мов чапля у своє гніздо.

Сказавши це, він поскакав далі, а за ним — його загін.

Після від'їзду тамплієра ті із захисників замку, кому не вдалося втекти разом із ним, продовжували чинити запеклий опір обложникам, не сподіваючись на пощаду. Вогонь швидко поширювався по всій будівлі. Раптом Ульріка, винуватиця пожежі, з'явилася на верхівці однієї з бічних веж, немов якась давня фурія[47], і голосно заспівала пісню, схожу на ті, яких за часів язичництва виспівували саксонські скальди[48] на полях битв. Її розпатлане волосся довгими пасмами розвівалося навколо голови, божевільний захват помстою блищав у її очах.

Нестримне полум'я здолало тепер усі перешкоди і знялося до вечірніх небес одним величезним вогняним стовпом, який було видно здалеку. Одна за одною обрушувалися високі вежі; палаючі дахи і балки летіли вниз; ті, що бились, були витиснені з двору замку. Деякі з» переможених, які лишилися живими, розбіглися по сусідніх лісах. Переможці із неабияким здивуванням і навіть із страхом дивилися на пожежу. Несамовита постать саксонки Ульріки ще довго виднілася на верхівці обраного нею п'єдесталу. Вона з криками дикого торжества змахувала руками, немов володарка пожарища, нею запаленого. Нарешті і ця вежа із жахливим тріском звалилась, і Ульріка загинула в полум'ї, яке знищило її ворога і тирана. Від жаху відібрало мову всім бійцям, і протягом кількох хвилин вони не зворухнулися, тільки покладали на себе хреста. Потім пролунав голос Локслі:

— Радійте, йомени: гніздо тиранів зруйноване! Тягніть здобич на збірне місце, до дуба біля Оленячого пагорба: на світанку ми чесно розділимо все між собою та нашими гідними союзниками, що допомогли нам учинити цю велику справу помсти.

РОЗДІЛ XXIX

Коли ранкове сонце опромінило галявини дубового лісу, розбійники зібралися навколо заповітного дуба біля Оленячого пагорба. Вони провели ніч, підкріплюючи свої сили після вчорашньої облоги: одні — вином, інші — сном, а багато було таких, хто слухав чи сам розповідав про різні події бою або підраховував здобич, що надійшла після перемога до розпорядження їхнього ватажка.

Здобич ця була дуже вагома. Хоча чимало добра згоріло під час пожежі, безстрашні молодці все-таки награбували безліч срібного посуду, дорогої зброї і розкішного одягу. Однак ніхто з них не намагався самовільно привласнити собі хоча б найменшу частину здобутого.

Локслі посів своє місце — трон із дерну, споруджений під сплетеними гілками величезного дерева, а його лісові піддані стовпилися навколо. Він показав Чорному Лицареві на місце праворуч від себе, а ліворуч всадовив Седрика.

— Вибачте мені мою сміливість, шляхетні гості, — сказав він, — але в цих нетрях я володар: це моє царство, і мої відважні васали були б поганої думки про мою могутність, якби я надумав у межах своїх володінь віддати владу комусь іншому… Але де ж наш капелан? Куди подівся куций чернець? Християнам пристойно почати діловий день з ранкової молитви.

Виявилось, що ніхто не бачив паламаря з Копменхерста.

— Помагай Бог! — сказав ватажок розбійників. — Сподіваюсь, що наш веселий чернець спізнився тому, що трішки пересидів, розмовляючи з флягою вина. Хто його бачив після падіння замку?

— Я, — відгукнувся Мірошник. — Я бачив, як він порався коло дверей одного підвалу і клявся усіма святими, що спробує, які в барона Фрон де Бефа гасконські вина.

— Ну, — сказав Локслі, — нехай же святі, скільки їх не є, охоронять його від спокуси там напитись. Як би він не загинув під руїнами замку. Мірошнику, візьми із собою загін людей та йди туди, де ти його бачив востаннє. Полийте водою із рову розпечене каміння. Я ладен розібрати руїни по камінцю, аби тільки не втратити мого куцого ченця.

Хоча кожному хотілося бути присутнім при розподілі здобичі, бажаючих виконати доручення ватажка знайшлося чимало. Це показувало, наскільки всі вони були прихильні до свого духівника.

— А ми тим часом візьмемося до діла, — сказав Локслі. — Як тільки піде поголоска про нашу сміливу справу, загони де Брасі, Мальвуазена та інших союзників барона Фрон де Бефа почнуть нас розшукувати, і нам краще мерщій забратися з цієї місцевості… Шляхетний Седрику, — продовжував він, звертаючись до Сакса, — здобич поділено, як бачиш, на дві купи: вибирай, що тобі сподобається, для себе і своїх слуг, учасників нашого спільного бою.

— Добрий йомене, — відповів Седрик, — серце моє засмучене сумом. Немає більше шляхетного Ательстана Конінгсбурзького, останнього нащадка блаженного Едуарда Сповідника. Разом із ним загинули надії, котрим ніколи більше не здійснитись. Леді Ровена побажала повернутися до Ротервуда, і необхідно провести її під охороною сильного загону озброєних слуг. Отож мені слід було раніше відбути з цих місць. Але я чекав не здобичі — ні я, ні будь-хто з моїх людей не доторкнеться до неї! Я чекав тільки можливості подякувати тобі і твоїм хоробрим товаришам за збереження нашого життя і честі.

— Як же так, — сказав Локслі, — ми зробили щонайбільше тільки половину справи. Якщо тобі самому нічого не потрібно, то візьми хоч що-небудь для твоїх ілч-ідіи і прихильників.

— Я досить багатий, щоб нагородити їх зі своєї скарбниці, — відповідав Седрик.

— А інші, — втрутився Вамба, — були настільки розумні, що самі себе нагородили. Не голіруч пішли. Адже не всі ходять у ковпаках дурнів.

— І добре зробили, — сказав Локслі. — Наші статути обов'язкові тільки для нас самих.

— А ти, мій бідолахо, — сказав Седрик, обернувшись та обійнявши свого блазня, — як мені нагородити тебе, що не побоявся віддати своє тіло кайданам і смерті заради мого порятунку? Усі мене залишили, лише бідний блазень зостався мені вірним.

Коли суворий тан вимовляв ці слова, в очах у нього стояли сльози — такого прояву почуття не могла викликати навіть смерть Ательстана.

— Що ж це таке? — сказав блазень, вириваючись із обіймів свого хазяїна. — Ти платиш за мої послуги солоною водою? Отак і блазню доведеться плакати за компанію. А як же він жартуватиме? Слухай-но, дядечку, якщо справді хочеш зробити мені приємність, прости, будь ласка, мого приятеля Гурта за те, що він украв один тиждень служби в тебе і віддав його твоєму синові.

— Простити його! — вигукнув Седрик. — Не тільки прощаю, але й нагороджу його. Гурте, ставай на коліна!

Свинопас миттєво підкорився.

— Ти більше не раб, — промовив Седрик, доторкнувшися до нього жезлом, — віднині ти вільна людина і можеш проживати в містах і поза містами, у лісах і в чистому полі. Дарую тобі ділянку землі в моєму Уолбругемському володінні, прийми її від мене і моєї родини на користь твою і твоєї родини відтепер і назавжди, і нехай Бог покарає всякого, хто буде тому противитись.

Уже не раб, а вільна людина і землевласник, Гурт схопився на рівні ноги і двічі підстрибнув.

— Коваля б сюди, пилку! — крикнув він. — Геть цей нашийник з вільної людини! Шляхетний пане мій, від вашого дарунка я став удвічі сильнішим і битися за вас буду вдвічі краще! Зовсім іншою людиною став і для себе, і для всіх! Що, Фангсе, — продовжував він, звертаючись до вірного пса, який, побачивши, в якому захваті його хазяїн, став на знак співчуття скакати коло нього, — чи пізнаєш ти свого хазяїна?

— Аякже, — сказав Вамба, — ми з Фангсом усе ще впізнаємо тебе, Гурте, дарма що самі не позбулися нашийника; аби ти нас не забував тепер, та й сам не надто б забувався.

Почувся стукіт копит, і з'явилася леді Ровена в супроводі кількох вершників і великого загону піших слуг. Вони весело потрясали своїми піками і стукали алебардами, радіючи її звільненню. Сама вона, у багатому вбранні, верхи на гнідому коні, знову набула своєї колишньої величної постави. Тільки надзвичайна блідість її нагадувала про перенесені страждання. Чарівне обличчя Ровени було смутним, але в очах світилися пробуджені надії на майбутнє. Вона знала, що Айвенго живий, і знала, що Ательстан умер. Перше сповнювало її серце щирим захопленням, і вона відчувала мимовільне (і досить прощенне) полегшення від свідомості, що тепер закінчилися непорозуміння між нею та Седриком з питання, в якому її бажання розходились із задумами опікуна.

Коли Ровена наблизилася до місця, де сидів Локслі, хоробрий воїн і всі його сподвижники встали і пішли їй назустріч. Вона вітала їх жестом руки і, нахилившися так низько, що її чудові розпущені коси на хвилину торкнулися гриви коня, небагатьома, але гідними словами висловила самому Локслі та його товаришам вдячність за все, чим була їм зобов'язана.

— Хай благословить вас Бог! — сказала вона на завершення. — Молю Бога та його Пречисту Матір нагородити вас, хоробрі мужі, за те, що ви з небезпекою для свого життя заступилися за пригноблених. Хто з вас буде голодний, пам'ятайте, що у Ровени є чим нагодувати вас, для спраглих у неї вистачить вина і пива. А якби нормани витіснили вас із цих місць, знайте, що у Ровени є свої лісові угіддя, де її рятівники можуть блукати, скільки їм заманеться, і жоден сторож не посміє запитувати, чия стріла вразила оленя.

— Дякую, шляхетна леді, — відповідав Локслі, — дякую за себе і за товаришів.' Але ваш порятунок сам по собі є для нас нагородою. Блукаючи зеленими лісами, ми робимо чимало гріхів, так нехай же врятування леді Ровени зарахується нам у спокуту гріхів.

Ровена ще раз низько вклонилась і повернула коня, але не від'їхала, чекаючи, поки Седрик прощався з Локслі та його сподвижниками. Утім, тут вона зненацька опинилася віч-на-віч із полоненим де Брасі. Він стояв під деревом у глибокому роздумі, схрестивши руки на грудях, і Ровена сподівалась, що лицар її не помітить. Але де Брасі підвів голову, і, коли побачив дівчину, яскрава краска сорому залила його вродливе обличчя. З хвилину він стояв нерішуче, потім ступив уперед, узяв її коня за вуздечку й опустився на коліна:

— Чи удостоїть леді Ровена хоч одним поглядом полоненого лицаря, зганьбленого воїна?

— Сер лицар, — відповідала Ровена, — у діях, подібних до ваших, справжня ганьба не в поразці, а в успіху.

— Перемога має пом'якшувати серця, — продовжував лицар. — Мені б тільки знати, що леді Ровена прощає образу, завдану їй під впливом нещасної пристрасті, і вона незабаром побачить, що де Брасі зуміє служити їй більш шляхетним чином.

— Прощаю вас, сер лицар, — сказала Ровена, — прощаю як християнка. Але я ніколи не прощу тих бід і нещасть, що були наслідками вашого безумства, — продовжувала вона.

— Пусти вуздечку, не тримай коня цієї дами! — сказав Седрик, підходячи. — Клянусь ясним сонцем, якби ти не був бранцем, я б пришпилив тебе до землі моїм дротиком. Але будь певен, Морісе де Брасі, ти ще відповіси мені за свою участь у цій мерзенній справі.

— Полоненому загрожувати легко, — мовив де Брасі. — Утім, якої ввічливості можна очікувати від сакса!

Він відступив на два кроки і пропустив Ровену вперед. Перед від'їздом Седрик гаряче дякував Чорному Лицареві і запрошував його до Ротервуда.

— Я знаю, — говорив він, — що у вас, мандрівних лицарів, все щастя — на вістрі списа. Але удача у війні мінлива, часом захочеться тихого кута і тому, хто все життя воював та мандрував. Ти собі заробив такий притулок у Ротервуді, шляхетний лицарю. Седрик настільки багатий, що легко може поправити твій статок, і все, що має, він із радістю пропонує тобі. Тому приїжджай до Ротервуда і будь там не гостем, а сином чи братом.

— Я і так уже збагатів через знайомство із Седриком, — відповідав лицар. — Він навчив мене цінувати саксонську чесноту. Я приїду до Ротервуда, чесний Саксе, незабаром приїду, але тепер негайні важливі справи не дозволяють мені скористатися твоїм запрошенням. А може статися, що, приїхавши, я зажадаю такої нагороди, яка випробує навіть твою щедрість.

— Заздалегідь на все згоден, — мовив Седрик, охоче ляснувши долонею по простягненій йому руці в залізній рукавичці. — Бери, що хочеш, хоча б половину усього, що я маю.

— Ну, дивись, не розсипай своїх обіцянок з такою легкістю, — сказав Лицар Висячого Замка. — Утім, я все-таки сподіваюсь дістати бажану нагороду. А поки що прощавай!

Ровена граціозно помахала рукою, посилаючи прощальне вітання Чорному Лицареві. Сакс побажав йому щастя, і вони вирушили додому широкою лісовою дорогою.

— Доблесний лицарю, — сказав Локслі Чорному Лицареві, — без вашої мужності й могутньої руки ми неминуче зазнали б невдачі, а тому чи не хочете вибрати з цієї купи добра те, що вам сподобається, на пам'ять про заповітний дуб?

— Приймаю вашу пропозицію так само щиро, як ви її зробили, — відповідав лицар, — і прошу вас віддати в моє розпорядження сера Моріса де Брасі.

— Він і так твій, — сказав Локслі, — і це для нього велике щастя. Інакше висіти б йому на найвищому сучку цього дерева, а навколо ми повісили б його вільних дружинників, яких удалося б спіймати. Але він твій бранець, і тому я його не чіпатиму, навіть якби він перед цим убив мого батька.

— Де Брасі, — сказав Чорний Лицар, — ти вільний! Іди! Той, хто взяв тебе в полон, гребує помстою за минуле. Але надалі будь обережним, бережись, як би не зазнати гіршої долі. Кажу тобі, Морісе де Брасі, бережись!

Де Брасі мовчки низько вклонився, і, коли повернувся, щоб іти, всі йомени стали осипати його прокльонами та глузуванням. Гордий лицар зупинився, повернувся до них обличчям, схрестив руки на грудях, випрямився на весь свій зріст і вигукнув:

— Мовчати, собаки! Тепер загавкали, а коли полювали оленя, то не зважувалися підійти! Де Брасі нехтує вашим осудом і не шукає ваших похвал. Забирайтеся назад у свої лігвища й нетрі, підлі грабіжники! Мовчати, коли говорять шляхетні лицарі!

Якби ватажок йоменів не поквапився втрутитись, через цю недоречну витівку на Моріса де Брасі посипалася б хмара стріл. Тим часом де Брасі схопив за повід одного з осідланих коней, які були виведені зі стаєнь барона Фрон де Бефа і становили, мабуть, найкоштовнішу частину награбованої здобичі, миттю скочив на нього і поскакав у ліс. Коли сум'яття, викликане цією подією, трохи вщухло, ватажок розбійників зняв зі своєї шиї багатий ріг і перев'язь, що дісталися йому на змаганні стрільців поблизу Ашбі.

— Шляхетний лицарю, — звернувся він до Чорного Лицаря, — якщо не гребуєте прийняти в дарунок мисливський ріг, що побував у вжитку в англійського йомена, прошу вас носити його на згадку про доблесні ваші подвиги. А якщо знадобиться вам дружня допомога, ви тільки засурміть у цей ріг ось так: «Уо-хо-хо-о!» — і дуже можливо, що негайно з'явиться вам допомога.

Тут він кілька разів поспіль просурмив сигнал, доки лицар не запам'ятав його.

— Велике спасибі за подарунок, відважний йомене! — мовив лицар. — Кращих помічників, ніж ти і твої товариші,' я й шукати не стану, як би скрутно мені не було.

Він узяв ріг і, у свою чергу, просурмив той самий сигнал так, що по всьому лісі пішов відгомін.

— Добре ти сурмиш, дуже чисто в тебе виходить, — схвально сказав Локслі. — Б'юся об заклад, що ти на своєму віку постріляв чимало дичини. Друзі, гарненько запам'ятайте цей заклик: він буде сигналом Лицаря Висячого Замка.

— Слава нашому ватажкові! — закричали йомени. — Хай живе Чорний Лицар Висячого Замка! Нехай скоріше нас покличе, і ми доведемо, що раді служити йому!

Нарешті Локслі почав розподіл здобичі і зробив це з похвальною безпристрасністю. Десяту частку всього добра відрахував на користь церкви та на богоугодні справи; ще одну частину виділили у своєрідну громадську скарбницю; іншу частину — на частку вдів і сиріт убитих, а також на панахиди за упокій душі тих, що не залишили після себе родини. Решту розподілили між усіма членами загону відповідно до їх стану та заслуг. Чорний Лицар дивувався тому, як ці люди, що стояли поза законом, зуміли встановити у своєму середовищі такий справедливий і строгий порядок, і все, що він бачив, підтверджувало його високу думку про безпристрасність і справедливість їхнього проводиря.

Кожен забрав свою частку здобичі; скарбник з чотирма рослими йоменами переніс усе призначене для загальної скарбниці в якесь потаємне місце; але все добро, відраховане на церкву, залишилося недоторканим.

— Хотілося б мені знати, — сказав Локслі, — що сталося з нашим веселим капеланом. Раніше ніколи не траплялось, щоб він був відсутній, коли треба було благословити трапезу чи поділити здобич. Це його справа — розпорядитися десятою часткою нашої здобичі. Боюся, не бачити нам більше нашого веселуна.

— Я б щиро пошкодував про це, — сказав Чорний Лицар, — я у нього в боргу за гостинність і за веселу ніч, проведену в його келії. Ходімо назад, до руїн замку; можливо, там щось довідаємося про нього.

Тільки він вимовив ці слова, як голосні вигуки йоменів сповістили про наближення того, про кого вони турбувались. Богатирський голос ченця було чутно ще здаля.

— Розступіться, діти мої! — кричав він. — Ширше дорогу вашому духівникові та його бранцеві! Нумо, ще раз! Привітайтеся голосніше! Я повернувся, мій шляхетний вождю, як орел із здобиччю в пазурах.

І, прокладаючи дорогу крізь юрбу під загальний регіт, чернець наблизився до дуба. В одній руці він тримав важкий бердиш, а в другій — вуздечку, кінець якої був обмотаний навколо шиї нещасного Ісаака. Бідний єврей, зігнутий горем і жахом, насилу тягся за переможним ченцем.

— Де ж Аллен-менестрель, щоб оспівати мої подвиги в баладі чи хоч баєчку скласти? їй-богу, цей блазень завжди плутається під ногами, коли йому нема чого робити, а от коли він потрібен, його й на згадку немає!

— Куций ченче, — сказав проводир, — ти, здається, зранку промочив собі горлянку? Скажи, будь ласка, кого це ти підчепив?

— Клянуся святим Дунстаном, — сказав пустельник, — знайшов я його в такому місці, де думав знайти дещо краще за нього. Я спустився в підвали подивитись, чи не можна врятувати якесь добро. Схопив я барило іспанського вина і пішов кликати на допомогу якнайбільше народу. Але де ж розшукаєш оцих ледацюг? Звісно, їх ніколи не знайдеш, коли треба вчинити добру справу. Раптом бачу міцні двері. Еге ж, подумав я, ось, мабуть, де найдобріші вина — вони в окремій схованці. А переляканий кравчий, мабуть, утік, залишивши ключ у замку. Я ввійшов до схованки, а там зовсім нічого немає. Тільки іржаві ланцюги валяються та оцей єврей-собака, що здався мені в полон на милість переможця. Я ледве встиг вихилити склянку вина для підкріплення сил і збирався разом із бранцем вилізти з підвалу, як раптом почувся жахливий гуркіт, наче ударив грім. Це обвалилась одна з крайніх веж, і уламками завалило вихід з підвалу. Тут стали валитися одна вежа за іншою, і я подумав — не жити мені більше на світі. У моєму званні непристойно вирушати на той світ у товаристві єврея, ну я і замахнувся алебардою, щоб провалити йому голову, та пожалів його сивину. Тоді відклав я бойову зброю, узявся за духовне і став навертати єврея до християнської віри. Цілу ніч пояснював я йому значення таїнств і зовсім знесилів, бо якщо я і присьорбував зрідка по ковточку вина для підкріплення, то це можна не брати до уваги. От Гілберт і Віббальд — свідки. Вони скажуть, у якому вигляді мене знайшли, адже я зовсім знесилів.

— Аякже, — сказав Гілберт, — ми й справді свідки. Коли ми розгребли щебінь і за допомогою святого Дунстана відшукали хід у підвал, барило з вином виявилося напівпорожнім, єврей напівмертвим, а чернець майже зовсім знесилів, як він і говорить.

— Брешеш, негіднику! — заперечив ображений чернець. — Ти сам зі своїми товаришами і випив усе барило. А я — хай буду я єретиком, коли не беріг це вино для нашого начальника! Але це не біда. Головне, що я навернув єврея, і він розуміє все, що я йому говорив.

— Слухай-но, єврею, — спитав Локслі, — чи це правда? Чи дійсно ти відмовився від своєї віри?

— Пощадіть мене, милосердний пане! — сказав єврей. — Ані слівця не розчув я з усього, що поважний прелат говорив мені протягом цієї жахливої ночі! На жаль, я так мучився і страхом, і сумом, і горем, що якби навіть святий праотець Авраам прийшов повчати мене, я й тоді б залишився глухим до його голосу.

— Брешеш, єврею, адже сам знаєш, що брешеш! — сказав чернець. — Хіба ти не пам'ятаєш, як обіцяв віддати весь свій статок нашому святому ордену?

— Клянуся Богом, ласкаві добродії, — вигукнув Ісаак, — ніколи мої вуста не вимовляли такої обітниці! Я бідний, старий жебрак, боюсь, що тепер навіть і бездітний! Згляньтесь на мене, відпустіть мене!

— Ні, — підхопив пустельник, — якщо ти відмовляєшся від обіцянки, яку дав на користь святої церкви, то підлягаєш найсуворішому покаранню.

Сказавши це, він підніс алебарду і збирався гарненько стукнути нещасного єврея, але Чорний Лицар заступився за старого і тим самим повернув гнів святого отця на власну особу.

— Клянуся святим Фомою з Кента, — закричав паламар, — я тебе відучу втручатися не в своє діло, сер Ледар!

— Ну-ну, — сказав лицар, — навіщо ж на мене гніватись? Адже ти знаєш, що я заприсягся бути тобі другом і товаришем.

— Нічого я не знаю, — відповів чернець, — а хочу з тобою битися, бо ти базіка й нахаба.

— Як же так, — заперечив лицар, якому, очевидно, подобалось дратувати свого недавнього хазяїна, — невже ти забув, що заради мене добровільно порушив обітницю помірності й посту?

— Чи знаєш ти, друже, — мовив пустельник, стискуючи свого здоровенного кулака, — що я зараз заціджу тобі у вухо!

— Таких дарунків я не приймаю, — одказав лицар. — Зате можу взяти в тебе ляпас у позичку. Будь ласка, тільки я тобі відплачу з такими відсотками, яких і твій бранець ніколи не бачив.

— А от подивимось, — сказав чернець.

— Стривай! — закричав Локслі. — Що ти це затіяв, шалений ченче! Сваритися під нашим заповітним деревом?

— Це не сварка, — заспокоїв його лицар, — а просто дружній обмін люб'язностями. Ну, ченче, бий як умієш. Я встою на місці. Подивимось, чи встоїш ти.

Пустельник оголив свою жилаву руку по самий лікоть і щосили вдарив лицаря кулаком по вуху. Такий ляпас міг би звалити здорового бика, але супротивник його залишився нерухомим, мов стрімчак. Голосний крик схвалення зірвався з вуст йоменів, що стояли навколо: кулак паламаря став приказкою між ними.

— Бачиш, ченче, — сказав лицар, знімаючи свою залізну рукавичку, — в мене на руці не буде нічого. Тримайся!

— Genam meam dedi vapulatori — тобто підставляю щоку мою тому, хто б'є, — мовив чернець, — і я наперед кажу тобі: якщо ти зрушиш мене з місця, я дарую тобі весь викуп за єврея.

Так говорив чернець, набравши гордого й зухвалого вигляду. Але від могутнього удару лицаря він стрімголов полетів на землю, на превеликий подив усіх глядачів. Однак чернець одразу підвівся, не виявивши ні гніву, ні засмучення.

— Знаєш, братику, — сказав він лицарю, — при такій силі треба бути обережнішим. Як я буду тепер обідню служити, коли ти мені щелепу зламав? Та ось тобі моя рука на знак того, що обмінюватися з тобою ляпасами я більше не буду: це мені невигідно.

Після того як змагання силами між паламарем із Копменхерста і Чорним Лицарем завершилося явною перемогою останнього, ватажок розбійників наказав Ісаакові подумати над тим, який викуп він може запропонувати за своє звільнення, і сказав, що тепер він збирається допитати іншого полоненого.

— А чи багато вдалося захопити людей Фрон де Бефа? — спитав Чорний Лицар.

— Жодного, хто міг би дати за себе викуп, — відповів Локслі. — Спіймали кількох боягузливих негідників, так ми їх відпустили на волю — нехай шукають інших господарів. Адже ця купка наброду загалом не варта й мідяка. Той полонений, про якого я згадав, більш цінна здобич: цей жевжик[49] чернець, певно, їхав до своєї коханки, судячи з його багатого одягу та з убрання його коня. Та ось і сам поважний прелат.

Тут двоє йоменів привели і поставили перед зеленим троном ватажка нашого давнього знайомого — пріора Еймера з абатства Жорво.

РОЗДІЛ XXX

Обличчя й постава полоненого абата являли собою суміш ображеної гордості, розгубленості й жаху.

— Що це значить, панове? — заговорив він тоном, в якому одразу відбилися всі ці почуття. — Що за порядки у вас, скажіть, будь ласка? Турки ви чи християни, що так поводитеся з духовними особами? Чи знаєте ви, що значить накладати руки на слуг Господа? Ви розграбували мої скрині, розірвали мою мереживну ризу найтоншої роботи, що й кардиналу було б не соромно одягти. Інший на моєму місці просто відлучив би вас від церкви, але я не злопам'ятний, і якщо ви зараз накажете подати моїх коней, відпустити мою братію, повернути в цілості мою поклажу, внесете сотню крон на обідні в абатстві Жорво і дасте обіцянку не вкушати дичини до майбутньої трійці, тоді я, можливо, спробую якось зам'яти цю безрозсудну витівку.

— Преподобний отче, — сказав ватажок розбійників, — мені прикро думати, що хтось із моїх товаришів так поводився з вами, що викликав з вашого боку потребу в подібному батьківському напученні.

— Яке там поводження! — заперечив абат, підбадьорений м'яким тоном Локслі. — Так не можна поводитись навіть із породистим собакою, не тільки з християнином, а тим більше з духовною особою, та ще й пріором абатства Жорво! Якийсь п'яний менестрель на ім'я Аллен із Лощини — nebulo quidam[50] — насмілився погрожувати мені тілесним покаранням і навіть смертю, якщо я не сплачу чотирьохсот крон викупу, крім усього, що він у мене відібрав, а там було одних золотих ланцюжків та перснів із самоцвітним камінням на незліченну суму. Та ще вони переламали й зіпсували своїми грубими руками чимало коштовних речей, як-от: шухлядку з парфумами, срібні щипчики для завивання волосся…

— Чи може бути, щоб Аллен із Лощини так неввічливо повівся з особою вашого священного звання? — спитав проводир розбійників.

— Усе це така ж істина, як Євангеліє від святого Никодима, — відповідав пріор. — При цьому він сварився на своєму грубому північному наріччі і поклявся повісити мене на найвищому дереві в цьому лісі.

— Та невже клявся? У такому разі, преподобний отче, як на мене, вам доведеться задовольнити його вимоги. Тому що, розумієте, Аллен із Лощини така людина, що коли сказав, то неодмінно дотримає свого слова.

— Ви все жартуєте, — сказав пріор із вимушеним сміхом. — Я і сам дуже полюбляю вдалий жарт. Однак цей жарт продовжується вже цілісіньку ніч, тому час вже було б його припинити.

— Я тепер так само серйозний, як чернець у сповідальні, — відповідав Локслі. — Вам доведеться сплатити чималий викуп, сер пріор, інакше ваша братія змушена буде обирати собі нового настоятеля.

— Та ви що — християни чи ні? Як ви насмілюєтеся таке говорити духовній особі? — сказав пріор.

— Аякже, ми християни, і навіть маємо свого капелана, — відповідав розбійник. — Покличте нашого веселого ченця, нехай вийде вперед і наведе поважному абатові підхожі до сьогоднішнього випадку тексти.

Пустельник, який вже трохи протверезів, напнув чернечий балахон зверху свого зеленого каптана, відшукав у пам'яті кілька колись завчених латинських фраз і, вийшовши з натовпу, сказав:

— Преподобний отче, deus faciat salvam benignitatem vestram![51] Ласкаво просимо в наші ліси!

— Що це за нечестивий маскарад? — обурився пріор. — Друже мій, якщо ти дійсно духовна особа, ти б краще навчив мене, як позбутися цих людей, ніж кривлятися та блазнювати, немов ярмарковий танцюрист.

— Воістину, преподобний отче, — відповідав чернець, — я тільки й знаю один спосіб, яким ти можеш звільнитись. Ми святкуємо сьогодні святого Андрія — отже, збираємо десятину[52].

— Тільки не з церкви, сподіваюсь, добрий брате мій? — запитав пріор.

— І з церкви, і з мирян, — відповів пустельник, — а тому, сер пріор, facte vobis amicos de Mammone iniquitatis — подружися з мамоною[53] беззаконня, інакше жодна дружба тобі не допоможе.

— Люблю веселих мисливців! — сказав пріор дещо спокійніше. — Ну досить, до чого така суворість! Адже я й сам великий майстер мисливської справи і вмію сурмити в ріг так гучно й чисто, що кожен дуб мені відгукується. Зі мною можна було б і м'якше повестись.

— Дайте йому ріг, — сказав Локслі, — нехай покаже своє мистецтво.

Пріор Еймер просурмив сигнал. Проводир тільки головою похитав.

— Сер пріор, — сказав він, — сурмити ти вмієш, але цим від нас не відбудешся. Ми не можемо відпустити тебе на волю за одну музику. До того ж я бачу, що ти тільки псуєш стародавні англійські рогові лади різними французькими тру-ля-ля. Ні, пріоре, за них ти сплатиш ще п’ятдесят крон штрафу понад викуп.

— Ну, друже, — промовив абат невдоволеним тоном, — тобі, я бачу, важко догодити. Прошу тебе бути згідливішим щодо мого викупу. Одне слово, якщо вже мені доведеться послужити дияволу, скажи прямо: скільки ти бажаєш з мене взяти?

— Чи не зробити так, — шепнув начальникові загону його помічник, — щоб абат призначив викуп з єврея, а єврей нехай призначить, скільки взяти з абата?

— Ти хоч і безмозкий хлопець, та вигадав чудову штуку! — відізвався Локслі. — Гей, єврею, іди сюди! Подивись, ось преподобний отець Еймер, пріор багатого абатства в Жорво. Скажи, чи багато можна взяти з нього викупу? Присягаюсь, що ти до тонкощів знаєш доходи їхнього монастиря.

— Ще б пак мені не знати, — сказав Ісаак. — Я постійно маю торгові справи з преподобними вітцями, купую в них і пшеницю, і різні плоди земні, а також багато вовни. О, це дуже багата обитель, і святі вітці у себе в Жорво їдять ситно і п'ють солодкі вина. Ах, якби у такого знедоленого бідаря, як я, було подібне пристановище, та ще такі доходи, тоді я дав би багато золота й срібла за своє звільнення!

— Ах ти пес! — вигукнув пріор. — Тобі, я гадаю, краще від усіх відомо, що ми й досі винні за недобудований боковий вівтар до храму…

— І за доставку у ваші льохи запасів гасконського вина торік, — перебив його єврей, — але це дрібниці.

— Що він за дурницю верзе, нечестивий пес! — заперечив пріор. — Послухати його, так можна подумати, що наша свята братія заборгувала за вино, яке дозволено нам пити propter necessitatem, et ad frigus depellendum[54]. Підлий єврей богохулить проти святої церкви, а християни не зупинять його!

— Це даремні слова, — сказав Локслі. — Ісааку, вирішуй, скільки треба взяти, аби зовсім не здерти з нього шкури.

— Шістсот крон, — визначив Ісаак. — Цю суму поважний пріор цілком може сплатити вашій доблесній милості. Від цього він не розориться.

— Шістсот крон, — повторив ватажок поважно. — Ну добре, я задоволений. Ти справедливо вирішив, Ісаак. Отже, шістсот крон, сер пріор.

— Вирішено, вирішено! — закричали розбійники. — Сам Соломон не міг би краще розсудити.

— Ти чув вирок, пріоре? — запитав начальник.

— Та ви не сповна розуму, панове! — мовив пріор. — Де ж я візьму таку суму? Якщо я продам і дароносицю, і свічники з вівтаря, і то ледве виручу половину цієї суми! А для цього потрібно мені самому їхати до Жорво. Утім, можете залишити в себе заручниками двох моїх ченців.

— Ну, на це не можна покладатись, — одказав Локслі. — Краще ти в нас залишайся, а ченців пошлемо по викуп. Голодом ми тебе морити не будемо: склянка вина і шматок запеченої дичини завжди до твоїх послуг, а якщо ти справді вправний мисливець, ми тобі покажемо таке полювання, якого ти ніколи не бачив.

— А якщо ваша милість бажає, — утрутився Ісаак, який хотів заслужити милість розбійників, — я можу послати в Йорк по шість сотен крон, узявши їх позичково з довіреного мені капіталу, аби його високопреподобіє пан пріор погодився видати мені розписку.

— Розписку він тобі дасть, яку схочеш, Ісааку, — сказав Локслі, — і ти одразу сплатиш викуп і за пріора Еймера, і за себе.

— За себе! Ах, доблесні панове, — заскиглив єврей, — я зовсім розорена людина! Простіше кажучи — жебрак: якщо я заплачу за себе, припустімо, п'ятдесят крон, мені доведеться піти з торбами.

— Ну, це нехай розсудить пріор, — заперечив Локслі. — Отче Еймер, як ви гадаєте, чи може цей єврей дати за себе гарний викуп?

— Чи може він? — підхопив пріор. — Та це ж Ісаак з Йорка, такий багатій, що міг би викупити з ассирійського полону всі десять колін ізраїльських[55]! Я з ним дуже мало знайомий, але наші келар і скарбник[56] мають з ним діло, і вони кажуть, що його дім у Йорку повний золота та срібла. Навіть соромно, що таке можливо в християнській країні.

— Зачекайте, отче, — сказав єврей, — стримайте свій гнів. Прошу ваше преподобіє пам'ятати, що я нікому не нав'язую своїх грошей. Коли ж духовні особи чи миряни приходять до Ісаака, стукають у його двері і позичають у нього шекелі, вони говорять з ним зовсім не так грубо. Тоді тільки й чуєш: «Друже Ісааку, зроби таку послугу. Я заплачу тобі вчасно — покарай мене Бог, якщо пропущу хоч один день», або: «Найдобріший Ісааку, якщо тобі колись траплялося допомогти людині, то будь і мені другом у скруті». А коли настає термін розплати і я приходжу одержувати борг, тоді я «проклятий єврей». Тоді накликають усі кари єгипетські на наше плем'я і роблять усе, що в їхніх силах, аби підбурити грубих, неосвічених людей проти нас, бідних чужоземців.

— Слухай-но, пріоре, — мовив Локслі, — хоч він і єврей, а цього разу говорить правду. Тому перестань сваритись і признач йому викуп, як він тобі призначив.

— Треба бути latro famosus[57] (це латинський вираз, але я його поясню колись згодом), — сказав пріор, — щоб поставити на одну дошку християнського прелата і нехрещеного єврея. А втім, якщо вже ви просите мене призначити викуп з цього негідника, я прямо кажу, що ви прогадаєте, узявши з нього менше тисячі крон.

— Вирішено! Вирішено! — сказав ватажок розбійників.

— Вирішено! — підхопили його сподвижники. — Християнин довів, що він людина вихована, і постарався на нашу користь краще за єврея!

— Боже вітців моїх, допоможи мені! — заблагав Ісаак. — Ви хочете зовсім погубити мене, нещасного! Я утратив тепер дочку, а ви хочете відняти в мене й останні засоби існування?

— Якщо ти бездітний, єврею, тим краще для тебе: немає для кого збирати гроші, — сказав Еймер.

— На жаль, мілорде, — сказав Ісаак, — ваші закони забороняють вам мати сім'ю, а тому ви не знаєте, яке близьке рідне дитя батьківському серцю… О Ревеко, дочка моєї коханої Рахілі! Якби кожен листок цього дерева був цехіном і всі ці цехіни належали мені, я віддав б усі ці скарби, аби тільки знати, що ти жива і врятувалась із рук назареянина.

— А що, у твоєї дочки чорне волосся? — спитав один із розбійників. — Чи не було на ній шовкового покривала, вишитого сріблом?

— Так! Так! — вигукнув старий, тремтячи з нетерпіння, як раніше тремтів від жаху. — Благословення Іакова хай буде з тобою! Чи не можеш ти сказати мені щось про неї?

— Тож виходить, це її тягнув гордовитий тамплієр, коли пробивався крізь наш загін учора ввечері, — сказав йомен. — Я хотів було послати йому навздогін стрілу, вже й лук натягнув, та побоявся влучити в дівицю і не вистрілив.

— Ох, краще б ти вистрілив! Краще б твоя стріла простромила її груди! Краще б їй лежати в могилі своїх предків, ніж бути під владою цього розпусного й лютого тамплієра!

— Друзі, — сказав проводир розбійників, — хоча він і єврей, але горе його зворушило мене. Скажи чесно, Ісааку: сплативши нам тисячу крон, ти справді залишишся без гроша?

Це питання Локслі змусило Ісаака сполотніти, і він промурмотів, що, може, усе ж таки залишаться якісь крихти.

— Ну, гаразд, — мовив Локслі, — торгуватися ми не станемо. Без грошей тобі так само мало надії врятувати своє дитя із пазурів сера Бріана де Буагільбера, як тупою стрілою вбити здорового оленя. Ми візьмемо з тебе такий само викуп, як і з пріора Ейме-ра, або на сто крон менше. Ця сотня склала б мою частку, і я від неї відмовляюся на твою користь. Тамплієри полюбляють блиск срібних шекелів не менше, ніж блиск чорних очей. Поспіши полонити Буагільбера дзенькотом монет, бо може статися велике лихо. Судячи з того, про що нас повідомили вивідачі, ти його застанеш у найближчій прецепторії ордену. Чи правильно я розсудив, відважні мої товариші?

Йомени, як звичайно, висловили свою повну згоду з думкою ватажка. А Ісаак, утішений звісткою, що його дочка жива і можна спробувати її викупити, кинувся до ніг великодушного розбійника. Локслі позадкував і вигукнув не без презирства:

— Ну, підводься мерщій! Я англієць і не охочий до таких східних церемоній. Кланяйся Богові, а не такому бідному грішникові, як я.

— Так, Ісааку, — сказав пріор Еймер, — схили коліна перед Богом в особі його служителя, і — хто знає — може, щире твоє каяття і гарні пожертвування на усипальницю святого Роберта дарують несподівану благодать і тобі, і твоїй дочці Ревеці. Я вболіваю за долю цієї дівиці, бо вона дуже вродлива й приваблива. Я її бачив на турнірі в Ашбі. Що стосується Бріана де Буагільбера, то на нього я маю великий вплив. Подумай же гарненько, чим ти можеш заслужити моє благовоління, аби я замовив йому за тебе добре слово.

— Ох, ох, — застогнав єврей, — з усіх боків мене обібрати хочуть. — Він став ламати руки у нападі скорботи й розпачу.

Тут Локслі відвів Ісаака вбік і сказав йому:

— Обміркуй гарненько, Ісааку, як тобі діяти. Моя порада — постарайся задобрити цього попа. Він людина марнолюбна й жадібна і, крім того, має сильну потребу в грошах на задоволення своїх примх. Не думай, що я повірив твоїм запевненням, нібито ти дуже бідний. Я добре знаю залізну скриню, у якій ти тримаєш мішки з грошима. Та хіба тільки це! Я знаю і той великий камінь під яблунею, що прикриває потайний хід до склепінного підвалу під твоїм садом у Йорку.

Ісаак сполотнів.

— Але ти не бійся мене, — продовжував йомен, — адже ми з тобою старі приятелі. Чи пам'ятаєш ти хворого йомена, якого дочка твоя Ревека викупила з йоркської в'язниці і тримала у себе вдома, поки він не одужав? Коли ж він зібрався піти від вас, ти дав йому срібну монету на дорогу. Хоч ти і лихвар, а ніколи ще не поміщав свого капіталу так вигідно, як тоді: ця срібна монета зберегла тобі сьогодні цілих п'ятсот крон.

— Отже, ти та сама людина, яку ми звали Дік Самостріл? — сказав Ісаак. — Мені таки здавалось, ніби я колись чув твій голос.

— Так, я Дік Самостріл, — відповідав ватажок, — а також Локслі.

— Але ти помиляєшся, мій добрий Діку Самостріле, щодо того самого склепінного підвалу. Бог свідок, що там нічого немає, крім деякого краму, яким я охоче поділюся з тобою, а саме: сто ярдів зеленого лінкольнського сукна на камзоли твоїм молодцям, сотня дощок іспанського тисового дерева, придатного для виготовлення луків, і сто кінців шовкової тятиви, рівної, круглої… Усе це я надішлю тобі за твоє добре до мене ставлення… Тільки, будь ласка, помовч про склепінний підвал.

— Не хвилюйся, буду мовчати, як бабак. І повір, що я щиро переймаюся долею твоєї дочки. Але зарадити справі не можу. У чистому полі мої стріли безсилі проти списів тамплієра: він миттю зітре мене на порох. Якби я знав, що з Буагільбером була Ревека, я б спробував тоді її звільнити. А тепер один засіб: дій хитрістю. Ну, хочеш, я за тебе укладу угоду з пріором?

— З благословення Бога, Діку, роби як знаєш, тільки допоможи мені визволити моє рідне дитя!

Локслі попрямував до Еймера, Ісаак ішов за ним, як тінь.

— Пріоре Еймер, — сказав Локслі, — прошу тебе, підійди до мене сюди, під дерево. Кажуть, ніби ти більше полюбляєш добре вино і приємне жіноче товариство, ніж це личить твоєму званню, сер абат. Але це мене не обходить. Ще говорять, що ти любиш породистих собак і баских коней, і може статися, що, маючи пристрасть до речей, які дорого коштують, ти не відмовишся і від мішка із золотом. Проте я ніколи не чув, щоб тобі були до вподоби насильство і жорстокість. Отже, Ісаак не проти того, щоб доставити тобі гаманець із сотнею марок срібла на твої втіхи й примхи, якщо ти умовиш свого приятеля тамплієра відпустити на волю дочку Ісаака.

— Це діло досить складне, — відповідав пріор. — З одного боку, це добре діло, а з іншого — воно на користь євреєві і тому суперечить моїй совісті. Утім, якщо єврей пожертвує, крім того, ще щось на церковні потреби, наприклад на прибудову спільної усипальні для братії, я, мабуть, візьму гріх на душу і допоможу йому виручити дочку.

— Ми не будемо сперечатися з вами через якихось двадцять марок срібла на усипальню — помовч, Ісааку! — або через пару срібних свічників для вівтаря, — сказав ватажок.

— Як же так, мій добрий Діку Самостріле… — спробував знову втрутитись Ісаак.

— Добрий… якого біса, добрий! — перебив його Локслі, бо йому урвався терпець. — Якщо ти ставитимеш свою мерзенну наживу нарівні з життям і честю твоєї дочки, їй-богу, я зроблю тебе жебраком не пізніше як за три дні.

Ісаак зіщулився й замовк.

— А хто поручиться мені за виконання цих обіцянок? — спитав пріор.

— Коли Ісаак повернеться додому, домігшися успіху через ваше посередництво, — відповідав ватажок, — клянуся святим Губертом, я вже простежу, щоб він чесно розплатився з вами. В іншому разі я розправлюся з ним таким чином, що він швидше погодиться заплатити в двадцять разів більше.

Пріор сів і не кваплячись склав послання Бріану де Буагільберу. Потім ретельно запечатав листа і вручив його єврею зі словами:

— Це буде тобі охоронною грамотою і допоможе не тільки знайти доступ у прецепторію Темплстоу, а й домогтися звільнення дочки. Тільки дивись, запропонуй гарний викуп за неї, бо добрий лицар Буагільбер належить до тих людей, які нічого не роблять задарма.

— Тепер, пріоре, — сказав ватажок, — я не стану затримувати тебе. Напиши тільки розписку Ісааку на ті шістсот крон, що призначені за твій викуп. Я сам одержу їх з нього, але якщо почую, що ти надумаєш торгуватися чи відтягати сплату, клянуся Пресвятою Марією, я спалю твоє абатство з тобою разом, хоча б мені довелося за це бути повішеним десятьма роками раніше, ніж слід.

Пріор менш охоче став писати розписку, але все-таки написав, що взяті в позичку в Ісаака з Йорка шістсот крон він зобов'язується повернути йому в такий-то термін чесно й неодмінно.

— А тепер, — сказав пріор Еймер, — я прошу повернути мені мулів і коней, відпустити на волю преподобних отців, що супроводжували мене, а також повернути мені коштовні персні, діаманти, так само як і дорогу одіж, відібрану в мене.

— Що стосується ваших ченців, сер пріор, — одказав Локслі, — ми їх, звичайно, негайно відпустимо. Коней і мулів також віддадуть вам, дамо і трохи грошей, аби ви могли благополучно доїхати до Йорка. Але що стосується перснів, ланцюжків, запонок та іншого, ви повинні зрозуміти, що ми люди совісні і не зважимося піддавати ваше преподобіє спокусі дозвільного марнославства. Адже ви давали обітницю відмовитися від мирської суєти і від усіх мирських спокус, тож навіщо ж ми будемо спокушати вас, повертаючи вам персні, ланцюжки та інші світські прикраси?

— Подумайте гарненько, панове, над тим, що ви робите! — сказав пріор. — Адже це значить накладати руку на церковне майно. Ці предмети inter res sacras[58], і я не знаю, які нещастя можуть вас спіткати за те, що ви, миряни, доторкаєтеся до них своїми руками.

— Про це я подбаю, ваше преподобіє, — втрутився пустельник із Копменхерста, — я сам буду носити ці речі.

— Друже чи брате мій, — мовив пріор у відповідь на таке несподіване розв'язання своїх сумнівів, — якщо ти справді належиш до духовного стану, прошу тебе серйозно подумати про те, що ти відповідатимеш перед своїм єпархіальним начальством за участь у подіях нинішнього дня.

— Е, друже пріоре, — заперечив пустельник, — слід тобі знати, що я належу до дуже маленької єпархії. У ній я сам собі начальник і не боюся ні єпископа Йоркського, ні абатів, ні пріора із Жорво.

— Отже, ти не справжній священик, — сказав пріор, — а один із тих самозванців, що блюзнять богослужіння і наражають на небезпеку душі тих, хто дістає від них напучення.

— Та у мене, — сказав пустельник, — голова луснула б від усієї вашої латини, якби її пам'ятати, а тому вона потроху й вилетіла з мого мозку. Що ж до того, щоб позбавити світ від марнославства й франтівства таких попів, як ти, відібравши в них перстеньки та інші розкішні дрібнички, то я вважаю, що це цілком законна й похвальна річ.

— А я вважаю, що ти нахабний самозванець! — вигукнув пріор, не тямлячи себе від гніву. — Відлучаю тебе від церкви!

— Сам ти злодій і єретик! — заволав пустельник, також розлютований. — Я не маю наміру зносити твої образи, та ще в присутності моїх парафіян! Ossa ejus perfringam — я тобі всі кістки переламаю, як сказано у Вульгаті[59].

— Ого! — вигукнув Локслі. — Ось до чого договорилися преподобні вітці. Ну, ченче, годі тобі. А ти, пріоре, сам знаєш, що не всі свої гріхи замолив перед Богом, так не чіпляйся більше до нашого пустельника. Слухай, пустельнику, відпусти з миром преподобного абата.

Йомени розняли розлютованих ченців, що продовжували сваритися поганою латинською мовою. Нарешті пріор отямився і зрозумів, що принижує свою гідність, вступаючи в суперечки з розбійницьким капеланом. Він покликав своїх супутників, і вони разом вирушили в дорогу.

Локслі лишалося взяти в єврея якесь зобов'язання в тому, що він сплатить викуп за себе і за пріора. Ісаак видав за своїм підписом вексель у тисячу сто крон на ім'я одного зі своїх одноплемінників у Йорку, просячи, крім того, передати йому деякі товари, одразу точно визначені.

— Ключ від моїх складів знаходиться в брата мого Шеби, — проговорив він із глибоким зітханням.

— І від склепінного підвалу теж? — шепнув йому Локслі.

— Ні, ні… Боже борони! — сказав Ісаак. — Недобра та година, коли хтось дізнається про цю таємницю!

— Зі мною ти нічим не ризикуєш, — мовив розбійник, — аби за твоїм папером можна було справді одержати зазначену в ньому суму. Та що ти, Ісааку, скам'янів, чи що? Невже через утрату цих грошей ти забув про небезпечне становище своєї дочки?

— Ні, Діку, ні… Зараз я піду! Ну, прощавай, Діку, — сказав він потім. — Не можу назвати тебе добрим, але не смію, та й не хочу вважати злим.

Ісаак вирушив у путь у супроводі двох рослих лісників, які взялися провести його через ліс і водночас служити йому охороною.

Чорний Лицар, котрий весь час із великим інтересом спостерігав за всім, що відбувалось, у свою чергу став прощатися з розбійниками. Він не міг не висловити свого подиву з приводу того порядку, який він бачив у середовищі людей, що були поза законом.

— Так, сер лицар, — відповідав йому Локслі, — трапляється, що й погане дерево дає добрі плоди, а погані часи породжують не тільки зло. Серед людей, що опинилися поза законом, без сумніву, є такі, хто помірно користується своїми вільностями, а деякі, можливо, навіть шкодують, що обставини змусили їх взятися за розбійницьке ремесло.

— І, мабуть, — запитав лицар, — я тепер розмовляю з одним із них?

— Сер лицар, — відповів розбійник, — у кожного із нас є свій секрет. Але оскільки я не прошу вас відкрити мені вашу таємницю, не ображайтесь, якщо я вам не відкрию своєї.

— Пробач мені, відважний йомене, — сказав лицар, — твій докір справедливий. Але може статися, що ми ще зустрінемось і тоді не будемо один від одного ховатись. А тепер, сподіваюсь, ми розстанемося друзями?

— Ось вам моя рука на знак дружби, — мовив Локслі, — і я сміливо можу сказати, що це рука чесного англійця, хоча тепер я і розбійник.

— А ось тобі моя рука, — сказав лицар, — і знай, що я вважаю за честь потиснути твою руку. Адже той, хто чинить добро, маючи необмежену можливість робити зло, той гідний похвали не тільки за вчинене добро, але й за все те зло, якого він не робить. До побачення, хоробрий розбійнику!

Так розсталися ці славні бойові товариші. Лицар Висячого Замка сів на свого бойового коня і поїхав через ліс.

РОЗДІЛ XXXI

Принц Джон давав у Йоркському замку великий бенкет і запросив на нього тих дворян і церковників, за допомогою яких сподівався заволодіти престолом свого брата. Вальдемар Фіц-Урс, його хитрий і спритний пособник, таємно орудував серед тих, що зібрались, намагаючись підбурити їх на відкритий виступ. Але справа затримувалась через відсутність кількох головних змовників. Для успішного виконання такого задуму не можна було обійтися без суворої наполегливості та відчайдушної хоробрості барона Фрон де Бефа, без відваги й запалу Моріса де Брасі, без бойового досвіду Бріана де Буагільбера. Єврей Ісаак також кудись подівся, а з ним зникла й надія на солідну суму грошей, які принц хотів позичити в місцевих євреїв через його посередництво. У таку критичну хвилину брак коштів міг стати фатальним.

Ранком наступного дня після падіння замку Торкілстон у місті Йорку поширилася чутка, нібито де Брасі, Буагільбер та їхній союзник Фрон де Беф узяті в полон чи вбиті. Фіц-Урс сам повідомив принца про цю чутку, додавши, що вважає її цілком вірогідною, оскільки лицарі із зовсім невеликим загоном мали намір напасти на Седрика та його супутників. Іншим часом принц вважав би подібне насильство дуже забавним, але цього разу воно стало на заваді його власним задумам, а тому він почав гудити учасників нападу. Він гаряче говорив про дотримання законів, про порушення порядку й недоторканості приватної власності.

— Негідники, — сказав він, — зрадники! Залишили мене в таку важливу хвилину!

— Радше їх можна назвати гультяями, — зауважив Вальдемар, — бо вони займаються дрібницями замість серйозної справи.

— Що ж робити? — запитав принц, зупиняючись перед Фіц-Урсом.

— Усі необхідні розпорядження мною вже зроблені, — відповідав той. — Я не прийшов би до вашої світлості, якби не зробив все, що було в моїх силах, аби зарадити справі.

— Ти завжди був моїм добрим генієм, Вальдемаре, — сказав принц. — Ну, як же ти розпорядився?

— Я наказав Луї Вінкельбранду, старшому помічникові Моріса де Брасі, сурмити збір дружини, сісти на коней, розгорнути прапор і скакати до замку барона Фрон де Бефа на допомогу друзям.

Принц Джон, вважаючи себе ображеним, висловив обурення з приводу того, що цей наказ було віддано без його відома. Але Фіц-Урс пояснив своє рішення неприпустимістю зволікання в такий важливий момент.

— Я тобі вибачаю, Фіц-Урсе, — поважно мовив принц. — Добрий намір виправдовує твою необачну квапливість… Але кого я бачу? Клянуся хрестом, це сам де Брасі. І в якому дивному вигляді він постає перед нами!

І справді, це був де Брасі. Його обличчя розчервонілося від шаленої скачки, остроги були закривавлені. Усе озброєння мало явні сліди недавньої запеклої битви: воно було проломлене, зім'яте, у багатьох місцях заплямоване кров'ю, заляпане грязюкою, а пил густим шаром укривав лицаря з голови до ніг. Відстебнувши шолом, він хвилину стояв мовчки, немов не наважуючись повідомити привезені вісті.

— Де Брасі, — запитав принд Джон, — що це значить? Говори, я тобі наказую. Сакси, чи що, повстали?

— Говори, де Брасі, — сказав Фіц-Урс майже водночас із принцем. — Ти завжди був мужньою людиною. Де тамплієр? Де Фрон де Беф?

— Тамплієр утік, — відповів де Брасі, — а барона Фрон де Бефа ви більше не побачите: він загинув серед палаючих руїн свого замку. Я один врятувався і прийшов повідомити вам про це.

— Поймає холодом від таких вістей, — відгукнувся Вальдемар, — хоч ти і говориш про пожежу й полум'я.

— Гірша звістка попереду, — сказав де Брасі і, наблизившися до принца, проговорив тихим і виразним голосом: — Річард тут, в Англії. Я його бачив і говорив з ним.

Принц Джон сполотнів, захитався і схопився за спинку дубової лави, аби не впасти.

— Ти мариш, де Брасі, — вигукнув Фіц-Урс, — цього не може бути!

— Це щира правда, — відповів де Брасі. — Я був його бранцем, він говорив зі мною.

— Ти говорив із Річардом Плантагенетом? — продовжував допитуватися Фіц-Урс.

— Так, із Річардом Плантагенетом, — відповідав де Брасі, — із Річардом Левине Серце, Річардом, королем англійським.

— І ти був його бранцем? — запитав Вальдемар. — Значить, він іде на чолі сильного війська?

— Ні, він був лише з купкою вільних йоменів, які не знають, хто він. Я чув, як Річард висловлював намір розстатися з ними. Він приєднався до них тільки для того, щоб допомогти їм узяти замок Торкільстон.

— Так, так, — мовив Фіц-Урс, — у цьому весь Річард. Справжній мандрівний лицар, шукач пригод. А важливі державні справи тим часом занедбані, і навіть саме життя його в небезпеці. Що ж ти пропонуєш, де Брасі?

— Я пропонував Річардові послуги моєї вільної дружини, але він відмовився. Відведу своїх людей до Гулля, посаджу на кораблі і виїду з ними до Фландрії. У неспокійні часи військовій людині скрізь знайдеться діло. А ти, Вальдемаре? Чи не час тобі відкласти політику вбік, взятися за списа і вирушити разом зі мною?

— Ні, — відповідав Фіц-Урс, — я думаю укритися в місцевому храмі святого Петра. Архієпископ — мій названий брат.

Поки вони розмовляли, принц Джон отямився від заціпеніння, викликаного несподіваною звісткою. Він уважно прислухався до розмови своїх прихильників.

«Вони від мене відступаються, — думав він. — Невже нічого не можна буде вдіяти, коли ці негідники покинуть мене?»

Він помовчав, потім вибухнув вимушеним сміхом.

— Ха-ха-ха, друзі мої! Клянуся ликом Святої Діви, я вважав вас розумними людьми і хоробрими. І що ж! Ви відмовляєтеся від багатства, від почестей, від радощів життя — від усього, що нам обіцяла благородна затія. Відмовляєтеся в таку мить, коли треба зробити тільки один сміливий крок — і ми переможемо.

— Не розумію, на що ви розраховуєте, — сказав де Брасі. — Як тільки пошириться поголос про повернення Річарда, навколо нього миттю збереться ціла армія, і тоді нам кінець. Я б вам порадив, мілорде, втікати до Франції або шукати заступництва королеви-матері[60].

— Я ні в кого не шукаю захисту! — гордовито відповідав принц Джон. — Мені варто сказати одне слово братові, і безпека моя буде забезпечена. Але хоча ви обидва — і ти, де Брасі, і ти, Вальдемаре Фіц-Урсе, — не задумуючись відступаєтеся від мене, мені було б не дуже приємно дивитись, як ваші відтяті голови стирчатимуть над Кліффордською брамою. Ти, здається, уявляєш, Вальдемаре, що хитрий архієпископ не видасть тебе навіть біля вівтаря, якщо це зрадництво допоможе йому вислужитися перед Річардом? А ти, де Брасі, мабуть, забув, що на дорозі до Гулля стоїть табором Роберт Естотвіл і граф Ессекс скликав туди своїх прихильників? Якщо ми мали підстави побоюватися цих збіговиськ ще до повернення Річарда, то, як ти гадаєш, на чий бік стануть тепер їхні вожді? Повір мені, в одного Естотвіла вистачить війська, щоб потопити тебе з усією вільною дружиною у водах Хамбера.

Фіц-Урс і де Брасі злякано подивились один на одного.

— Нам залишається один засіб, — продовжував принц, і обличчя його затьмарилось, наче темна ніч. — Той, кого ми страшимося, мандрує сам-один. Треба десь наздогнати його.

— Я за це не візьмусь, — поспішно відповідав де Брасі, — він узяв мене в полон і помилував. Я не згоден зашкодити хоча б одному перу на його шоломі.

— То хто ж тобі велить завдавати йому шкоди? — мовив принц Джон із різким сміхом. — Ти, мабуть, ще розповідатимеш, що я тебе підмовляв його вбити. Ні, в'язниця — це найкраще. Він опиниться у такому самому становищі, у якому перебував, коли ми починали свою справу. Адже ми затіяли все це, сподіваючись, що Річард залишиться в полоні у Німеччині. Відомо, що дядько наш, Роберт[61], жив і помер у замку Кардифф.

— Так-то так. — сказав Вальдемар, — але ваш предок Генріх значно міцніше сидів на престолі, ніж це можливо для вашої світлості. Як на мене, немає кращого підземелля, ніж склеп під церквою.

— В'язниця чи могила, — це мене не обходить, — обізвався де Брасі. — Я умиваю руки.

— Негіднику! — крикнув принц Джон. — Сподіваюсь, ти не донесеш йому про нашу бесіду?

— Я ще ніколи не був донощиком, — гордовито відповів де Брасі, — і не звик, щоб мене називали негідником.

— І впертий же ти, де Брасі! — сказав принц Джон. — Невже ти мене залишиш після всіх твоїх запевнянь у відданості й ревності?

— Я не хочу вас залишати, — відповів де Брасі. — Я готовий служити вам, як личить лицарському званню, на турнірах і на ратному полі. Але ці темні справи суперечать моїм обітницям.

— Якщо більше нема кому виконати цю небезпечну справу, я беру її на себе, — сказав Фіц-Урс, — хоча мені й важко підняти спис проти Левиного Серця. Де Брасі, будь особистим охоронцем принца. Якщо мені вдасться надіслати вам сприятливу звістку, успіх нашої справи забезпечений. Гей, паже, біжи до мене додому і скажи зброяреві, щоб чекав на мене! Передай Стівену Уезеролу, дужому Торсбі і трьом списоносцям із Спангау, щоб негайно з'явилися до мене. І нехай покличуть Х'ю Бардона, розвідника… Прощавай, государю, до кращих часів!

Сказавши це, він вийшов із кімнати.

— Вирушив брати в полон мого брата, — сказав принц Джон Морісові де Брасі, — і відчуває при цьому так мало докорів совісті, наче йдеться про позбавлення волі якогось саксонського Франкліна. Сподіваюсь, що він виконає всі наші розпорядження і з належною повагою поставиться до особи нашого люб'язного Річарда.

Де Брасі замість відповіді тільки посміхнувся.

— Клянуся Пресвятою Дівою, — продовжував принц, — ми дали йому найточніші вказівки. Тільки ти, можливо, не чув нашої розмови, бо ми з ним стояли біля ніші вікна. Я суворо наказав йому берегти Річарда, і горе Вальдемарові, якщо він порушить мою волю!

— Чи не краще було б мені сходити до нього, — запропонував де Брасі, — і ще раз повторити веління вашої світлості? Якщо я не чув ваших слів, то, може статися, і Вальдемар їх не розчув?

— Ні, ні! — сказав принц роздратовано. — Він розчув, повір мені. До того ж мені треба з тобою поговорити. Підійди-но сюди, Морісе, дай мені обіпертися на твоє плече.

У цій дружній позі вони обійшли весь зал, і принц завів приятельську бесіду в такому тоні:

— Якої ти думки про Вальдемара Фіц-Урса, мій милий де Брасі? Він сподівається бути при мені канцлером. Але ми гарненько подумаємо, перш ніж доручити таку важливу посаду людині, котра не надто поважає нашу родину, судячи з того, наскільки охоче він узявся захопити Річарда. Ти, може, думаєш, що дещо втратив нашу прихильність, бо сміливо відмовився від цього неприємного доручення? Ні, Морісе. Моя повага до тебе швидше зросла завдяки твоїй чесності й твердості. Я вважаю, що заарештувати мого нещасного брата — не така велика заслуга, щоб за неї нагороджувати титулом канцлера. Зате ти своєю лицарською відмовою заслуговуєш на жезл головного маршала. Подумай-но про це, де Брасі, та іди робити свою справу.

— Примхливий тиран! — бурмотів про себе де Брасі, вийшовши від принца. — Кепсько буде тому, хто тобі довіриться. Але головний маршал Англії. — мовив він, простягаючи руку вперед, немов бажаючи схопити цей жезл, і набувши величної постави, — це звання, заради якого варто попрацювати.

Як тільки де Брасі вийшов з його покоїв, принц Джон наказав покликати до себе свого старшого розвідника Х'ю Бардона одразу після того, як той поговорить із Вальдемаром Фіц-Урсом. Дізнавшися від цього головного шпигуна, чи дійсно Вальдемар вирушає в дорогу і хто ті люди, що поїдуть з ним, він наказав Бардонові встановити ретельний нагляд за Морісом де Брасі і повідомляти про всі його дії.

— Якщо Моріс мене зрадить, — сказав принц Джон, коли Х'ю Бардон пішов від нього, — я з нього голову зніму, хоча б у цю мить сам Річард був біля воріт міста Йорка.

РОЗДІЛ XXXII

Повернімося тепер до Ісаака з Йорка. Сівши верхи на мула, подарованого йому розбійником, він у супроводі двох йоменів вирушив до прецепторії Темплстоу вести переговори про викуп своєї дочки. Як тільки ліс скінчився, він відпустив провідників, нагородивши їх срібною монетою, і став поганяти свого мула. Але, не доїжджаючи чотирьох миль до Темплстоу, він почувся погано; у спині і в усім тілі зчинилася така ломота, а душевна тривога так виснажила його й без того кволий організм, що лише на превелику силу доплентався він до невеликого торгового містечка, де проживав єврейський рабин, відомий своїми медичними знаннями і добре знайомий Ісааку.

Натан Бен-Ізраїль прийняв свого стражденного одноплемінника з тією гостинністю, яка передбачається єврейськими законами і якої суворо дотримуються. Він негайно поклав його в постіль і змусив прийняти ліки проти лихоманки, що почалася в бідного старого під впливом пережитих ним жахів, стомлення, побоїв та горя.

На другий день зранку Ісаак зібрався встати і їхати далі. Але Натан став супроти цього не тільки як гостинний хазяїн, але і як лікар, стверджуючи, що за таку необережність хворий може накласти життям.

Ісаак заперечив і сказав на це, що від його поїздки в Темплстоу залежить більше, ніж його життя і смерть.

— У Темплстоу? — повторив Натан здивовано. Він ще раз пощупав пульс Ісаака і промурмотав собі під ніс: — Лихоманки начебто немає, але марить чи трохи з'їхав з глузду.

— Чому ж мені не їхати до Темплстоу? — сказав Ісаак. — Я знаю, Натане, що це — обитель людей, які ненавидять синів обраного народу, однак тобі відомо, що у важливих торгових справах ми іноді змушені вступати в стосунки з кровожерливими назарейськими воїнами і бувати в прецепторіях тамплієрів, так само як у командорствах іоаннітських лицарів.

— Знаю, знаю, — мовив Натан, — але чи відомо тобі, що там тепер Лука Бомануар — начальник ордену, або гросмейстер?

— Цього я не знав! — сказав Ісаак. — За останніми звістками із Парижа, Бомануар був у столиці Франції і благав Філіппа про допомогу у війні проти султана Саладіна.

— Після цього він прибув до Англії зненацька для своїх співбратів, — продовжував Бен-Ізраїль. — З'явився з піднесеною рукою, готовий карати й переслідувати. Обличчя його палає гнівом проти порушників обітниць, і всі тремтять перед ним. Ти, мабуть, чув це ім'я?

— Так, воно мені добре знайоме, — відповідав Ісаак. — Язичники кажуть, що цей Лука Бомануар карає на горло за кожну провину проти назарейського закону. Наші брати прозвали його лютим винищувачем сарацинів і жорстоким тираном синів ізраїльських.

— Він справджує це прізвисько! — зауважив Натан-цілитель. — Інших тамплієрів удається пом'якшити, пообіцявши їм насолоди чи золото, але Бомануар зовсім не такий: він ненавидить сластолюбство, нехтує багатством і прагне всією душею до того, що в них називається вінцем мученика. Нехай Бог Іакова якнайшвидше дарує цей вінець йому та всім його сподвижникам! Ця гордовита людина занесла свою залізну руку над головами синів Іудеї, вважаючи вбивство єврея настільки ж бажаним Богові, як і смерть сарацина. Він піддає огуді й ганьбі навіть цілющість наших лікарських засобів, приписуючи їм сатанинське походження. Покарай його Бог за це!

— І все-таки, — сказав Ісаак, — я мушу їхати до Темплстоу, хоча б лик Бомануара палав, як горно вогненне, сім разів розпечене…

Тут він нарешті пояснив Натанові, чому так поспішає. Рабин уважно вислухав Ісаака і виявив йому своє співчуття.

— Ти бачиш, — сказав йому Ісаак, — чому мені не можна баритись. Може, присутність цього Луки Бомануара, їхнього головного начальника, відверне Бріана де Буагільбера від задуманого злодіяння. Може, він ще віддасть мені мою любу дочку Ревеку.

— Тоді їдь, — сказав Натан Бен-Ізраїль, — і будь мудрим, бо мудрість допомогла Даниїлові[62] навіть у рові левиному. Однак, якщо вдасться, постарайся не навертатися на очі гросмейстеру. Можливо, найкраще було б тобі віч-на-віч поговорити з Буагільбером — ходять чутки, нібито серед цих окаянних назареян немає єдності… А ти, брате, повертайся до мене, немов у дім батька свого, і повідом мені про свої справи. Я вельми сподіваюсь, що привезеш із собою і Ревеку, ученицю премудрої Міріам, яку оббрехали ці нечестивці: цілющу дію ліків вони назвали чаклунством.

Ісаак розпрощався з другом і за годину вже під'їжджав до прецепторії Темплстоу.

Обитель лицарів Храму була розташована серед зелених луків та пасовищ, дарованих ордену мирянами завдяки дбанням колишнього настоятеля. Будівлі відзначалися міцністю — прецепторія була ретельно укріплена. Двоє вартових у чорному вбранні і з алебардами на плечах стояли на варті біля підйомного мосту. Інші такі ж похмурі постаті мірним кроком походжали назад і вперед по стінах, нагадуючи більше привидів, ніж живих воїнів. Час від часу двором проходив хто-небудь із лицарів у довгій білій мантії, зі схиленою головою і складеними на грудях руками. Зустрічаючись один з одним, вони мовчки обмінювалися повільними й урочистими поклонами. Мовчання було одним із правил їхнього статуту[63], відповідно до біблійних текстів: «У багатоглаголанії немає спасіння» та «Життя і смерть у владі язика». Аскетична суворість статуту, яку давно змінило розпусне й вільне життя, знов увійшла у свої права під суворим оком Бомануара.

Ісаак зупинився біля воріт, роздумуючи, як йому пробратися за огорожу обителі. Він добре розумів, що знову пробуджений фанатизм тамплієрів не менш небезпечний для його нещасного племені, ніж їхня розбещеність. Уся різниця полягала в тім, що тепер релігія могла стати джерелом ненависті і бузувірства братії, а раніше він зазнав би образ і вимагань через своє багатство.

У цей час Лука Бомануар прогулювався в садку прецепторії і вів довірчу й сумну бесіду з одним із членів свого ордену, який разом із ним приїхав із Палестини, прецептором Конрадом Монт-Фітчетом.

Гросмейстер був людиною похилого віку; його довга борода та густі кущуваті брови давно вже посивіли, але очі блищали таким вогнем, який не погасили й роки. Колись він був грізним воїном, і суворі риси його сухорлявого обличчя зберігали вираз войовничої лютості. Разом із тим у зовнішності цього бузувіра аскетична виснаженість поєднувалася із самовдоволенням святенника. Однак у його поставі й обличчі було щось величне — адже він звик відігравати важливу роль при дворах монархів різних країн і наказувати знатним лицарям, які звідусіль збиралися під прапор його ордену.

— Конраде, — говорив гросмейстер, — дорогий товаришу моїх битв і тяжких праць, тобі одному можу я звірити свій сум. Тобі одному можу сказати, як часто з того часу, коли я прибув до цієї країни, знемагаю від бажання смерті і як прагну заспокоїтися в лоні праведників. Жодного разу не довелося мені побачити в Англії нічого такого, на чому око могло б зупинитися із задоволенням.

— Цілком справедливо, — відповідав Конрад Монт-Фітчет, — усе це свята істина. Наші англійські брати ведуть життя ще неправедніше, ніж французькі.

— Тому що англійські багатші, — сказав гросмейстер. — Ти знаєш, як я жив, як дотримувався кожної статті нашого статуту, як боровся з бісами, що втілилися в подобу людську або втратили її, як уражав цього рикаючого лева, що бродить навколо нас. Усюди, де він зустрічався мені, я його побивав як лицар і ревний священнослужитель: Ut Leo semper feriatur[64].

І далі цей суворий фанатик віри став перелічувати гріхи, в яких звинувачував лицарів Храму: захоплення світськими розвагами й прагнення до розкошів, інтерес до кабалістичних знаків євреїв та заклинань язичників-сарацинів, пияцтво, хтивість та інші пороки. Він повідомив співбесідникові про свій твердий намір покінчити з розбещеністю і розпустою, повернути ордену його колишню добру славу.

— Наш орден у тяжкому становищі, — сказав Бомануар. — Тверезість, самозречення, благочестя наших попередників усюди забезпечили нам могутніх прихильників. Наша пихатість, наші багатства й розкішне життя настроїли проти нас сильних ворогів. Ми повинні відмовитися від накопичених скарбів, що спокушають сильних світу сього, відкинути всяку самовпевненість і гордовитість; ми повинні викоренити розбещеність, що зганьбила нас на весь світ. Інакше, згадаєш моє слово, орден лицарів Храму зникне з лиця землі, і народи не знайдуть його слідів. Потрібно повернутися до витоків, довести, що ми вірні захисники хреста і за своїм покликанням жертвуємо усіма вигодами, усіма втіхами життя.

У цю хвилину на доріжці саду з'явився зброєносець, який, діставши від гросмейстера дозвіл говорити, повідомив йому, що біля воріт стоїть єврей, котрий хоче переговорити з Бріаном де Буагільбером.

— Ти добре зробив, що прийшов доповісти мені про це, — сказав гросмейстер. — У нашій присутності кожен прецептор — такий же член ордену, як і наша братія, і не повинен мати власної волі. А що стосується цього Буагільбера, то нам надто важливо знати про його справи, — додав гросмейстер, звертаючись до свого супутника.

— Як кажуть, це хоробрий і доблесний лицар, — сказав Конрад.

— Цей поголос справедливий, — мовив гросмейстер. — У доблесті ми ще не поступаємося нашим попередникам, героям хреста. Але останнім часом брат Бріан перетворився на діяльного й палкого бунтівника. Він нарікає, чинить підступи; він став на чолі тих, хто заперечує наші права. Буагільбер забув, що влада наша знаменується тим самим символом хреста, що складається з двох перетинних жезлів: один жезл дано нам як опору для слабких, а другий — для покарання винних. Даміане, — продовжував він, звертаючись до зброєносця, — приведи сюди єврея.

Той, низько вклонившись, вийшов і за кілька хвилин повернувся в супроводі Ісаака з Йорка.

— Єврею, — сказав гордовитий старий Ісаакові, — слухай уважно. У нашому званні не личить вести з тобою тривалі розмови. Відповідай якомога коротше на запитання, що я буду тобі ставити. Але дивись, кажи правду. Якщо ж твій язик буде лукавити переді мною, я накажу вирвати його з твоїх нечестивих вуст. Ісаак хотів щось відповісти, але гросмейстер продовжував:

— Мовчати, нечестивцю, поки тебе не запитують! Говори, навіщо тобі потрібно бачити нашого брата Бріана де Буагільбера?

У Ісаака дух зайнявся від жаху й зніяковілості. Він не знав, що йому робити. Якщо розповісти все, як було, це можуть визнати наклепом на орден. Якщо не говорити, то як же інакше виручити Ревеку? Бомануар помітив його смертельний страх і зволів трохи заспокоїти його:

— Не бійся за себе, нещасний, — сказав він, — говори прямо й відверто. Ще раз запитую: яке в тебе діло до Бріана де Буагільбера?

— У мене до нього лист, — пробелькотів єврей, — насмілюсь сповістити ваше доблесне преподобіє, лист до сера шляхетного лицаря від пріора Еймера з абатства в Жорво.

— Ось у які часи ми з тобою живемо, Конраде! — сказав гросмейстер. — Абат посилає листа воїну святого Храму і не може знайти кращого посланця, ніж цей безбожник єврей! Подай сюди листа!

Єврей тремтячими руками розправив складки своєї шапки, куди для більшої надійності сховав листа, і хотів наблизитись, намірившися вручити його самому гросмейстерові. Але Бомануар грізно гукнув:

— Назад, собако! Я не доторкаюся до невірних інакше як мечем. Конраде, візьми в нього листа і дай мені.

Прийнявши в такий спосіб у свої руки послання пріора, Бомануар ретельно оглянув його з усіх боків і почав розплутувати нитку, якою воно було обмотане. Він швидко прочитав лист про себе, причому на обличчі його зобразилися подив і жах; потім перечитав удруге і нарешті, простягнувши Конрадові, вигукнув:

— Годі й казати, гарна тема для листа від одного християнського мужа до іншого! Особливо якщо обидва досить поважні духовні особи.

Монт-Фітчет узяв листа і став читати.

— Читай уголос, Конраде, — сказав гросмейстер, — а ти, — він звернувся до Ісаака, — слухай уважно, бо ми вчинимо тобі допит.

Конрад прочитав уголос таке:

«Еймер, милістю Божою пріор монастиря святої Марії в Жорво, серу Бріану де Буагільберу, лицарю священного ордену тамплієрів, із побажанням доброго здоров'я і щедрих дарунків кавалера Бахуса і дами Венери. Що до нас особисто, дорогий брате, ми в цей час перебуваємо в полоні у якихось беззаконних і безбожних людей, що не побоялися затримати нашу особу і призначити з нас викуп. При цьому випадку дізналися ми й про нещастя, що спіткало барона Фрон де Бефа, і про твою втечу з прекрасною єврейською чарівницею, що зачарувала тебе своїми чорними очима. Щиро раділи ми твоєму порятункові від полону. Утім, просимо тебе бути якомога обережнішим з цією новою Ендорською чарівницею. Тому що приватно нам удалося довідатись, що ваш гросмейстер, який нічого не тямить ані в чорних очах, ані в рожевих ланітах, їде до вас із Нормандії, аби перешкодити вам веселитись і виправляти свої помилки. А тому ретельно радимо вам бути обережними, а оскільки батько Ревеки, багатий єврей Ісаак з Йорка, просить у мене, щоб я замовив за нього слівце перед тобою, то я й доручаю йому це послання і притому серйозно раджу і навіть благаю неодмінно взяти за цю дівицю викуп, бо він дасть за неї стільки грошей, що на них можна буде дістати півсотні дівиць на менш небезпечних умовах. Зачекай тільки, коли ми знову будемо разом. Тоді повеселимось, як це личить справжнім братам. Тому що в Писанні сказано: «Vinum loetificat cor hominis»[65], а також «Rex delectabitur pulchritudine tua»[66].

В очікуванні настільки приємного побачення бажаю тобі доброго здоров'я. Писано у вертепі розбійників, у час ранкової молитви. Еймер, пріор абатства святої Марії, що в Жорво». — Що ти на це скажеш, Конраде? — запитав гросмейстер. — Вертеп розбійників. Для такого пріора це й є найпридатніше житло. Нема чого дивуватись, що десниця Божа піднялася на нас і у Святій Землі ми втрачаємо одне місто за іншим, якщо завелися серед нас такі духовні сановники, як цей Еймер. Тільки бажав би я знати, що він розуміє під ім'ям «нової Ендорської чарівниці»? — звернувся він напівголосно до свого наперсника.

Конрад набагато краще від настоятеля був знайомий з умовною мовою тодішніх залицяльників, можливо, навіть сам колись користувався нею. Він пояснив ці слова, помітивши, що багато світських людей уживають подібні вирази, говорячи про своїх коханок. Але таке пояснення не задовольняло впертого фанатика.

— Ні, Конраде, тут криється щось серйозніше. З сердечної простоти ти і не підозрюєш, що це, можливо, справжня безодня беззаконня. Ревека з Йорка, мабуть, вихованка тієї самої Міріам, про яку ти, певно, чув. — І, повернувшися до Ісаака, він голосно запитав: — Тож твоя дочка — бранка де Буагільбера?

— Це так, ваше доблесне преподобіє, — проговорив тремтячий Ісаак. — Який буде потрібно викуп з бідної людини, я готовий…

— Мовчати! — гримнув на нього гросмейстер. — Дочка твоя займалася лікуванням чи ні?

— Аякже, ласкавий пане, — відповідав Ісаак значно сміливіше, — і лицарі, і йомени, і зброєносці, і васали благословляють щасливий дар, наданий їй від Бога. Чимало людей можуть засвідчити, що вона своїм мистецтвом зцілила їх. Бог Ізраїля благословляє її труди.

Бомануар з гіркою усмішкою глянув на Конрада.

— Бачиш, брате, — сказав він, — які хитрування ворога людського! Ось які принади закидає він для вловлювання душ. Недарма говориться в нашому святому статуті: «Sepmer percutiatur leo vorans»[67]. Повстаньмо на лева! — вигукнув він, потрясаючи в повітрі своїм ціпком. Потім, звертаючись до єврея, запитав: — Твоя дочка лікує, звичайно, нашіптуванням, заклинаннями, талісманами та іншими кабалістичними засобами?

— Ах, ні, преподобний і хоробрий лицарю, — відповідав Ісаак, — лікує вона бальзамом, Що має чудесні властивості.

— А звідки вона дістала секрет цього бальзаму? — запитав Бомануар.

— Її навчила премудра Міріам, — сказав Ісаак, затинаючись. — Мудра й поважна жінка нашого племені.

— Ага, лукавий єврею! — скрикнув гросмейстер. — Це, мабуть, та сама Міріам, про чаклунські підступи якої знає весь християнський світ. Її тіло було спалено біля ганебного стовпа, і попіл розсіяний на чотири сторони. І нехай те саме буде зі мною і з моїм орденом, якщо я не вчиню так само з ученицею цієї відьми. Я відучу її чаклувати і своїми чарами приваблювати воїнів святого Храму! Даміане, жени цього єврея геть за браму! А з дочкою його ми вчинимо так, як наказує християнський закон і як ли-чить нашому високому сану.

Бідного Ісаака схопили за комір і виштовхнули геть із прецеп-торії, незважаючи на його благання та щедрі обіцянки. Йому нічого не залишалося робити, як повернутися в дім рабина і спробувати через нього одержати хоча б якісь відомості про долю дочки. Дотепер він страшився за її честь, тепер він тремтів за її життя. Тим часом гросмейстер наказав покликати до себе прецептора обителі Темплстоу.

РОЗДІЛ XXXIII

Альберт Мальвуазен, настоятель, чи, мовою ордену, прецептор обителі Темплстоу, був рідним братом уже відомого нам Філіппа Мальвуазена. Як і його брат, він був у великій дружбі з Бріаном де Буагільбером.

Серед розпусних і аморальних людей, яких чимало налічувалося серед тамплієрів, Альберт із Темплстоу по праву посідав одне з перших місць, але, на відміну від сміливого Буагільбера, він умів приховувати свої пороки і честолюбні задуми під личиною лицемірного благочестя і палкого фанатизму. Якби гросмейстер не приїхав так несподівано, він не знайшов би в Темплстоу жодних негараздів. Але навіть тепер, коли його застали зненацька, Альберт Мальвуазен так догідливо і з таким удаваним жалем вислухав його докори і так ретельно взявся впроваджувати аскетичне благочестя у своїй обителі, де ще напередодні панувала повна розбещеність, що Лука Бомануар став тепер значно кращої думки про моральність місцевого прецептора, ніж у перші дні після приїзду.

Але ставлення до нього гросмейстера різко змінилося, коли той довідався, що Альберт Мальвуазен прийняв у ртіни своєї обителі полонену єврейку, яка, цілком імовірно, була в любовному зв'язку з одним із братів ордену. І коли Альберт з'явився на запрошення, гросмейстер зустрів його з надзвичайною суворістю.

— У цій обителі ордену лицарів святого Храму, — строго сказав Бомануар, — знаходиться жінка єврейського племені, привезена сюди одним із наших братів у Христі й поселена тут з вашого дозволу, сер прецептор.

Альберт Мальвуазен був украй збентежений. Злощасна Ревека знаходилася в одній з найвіддаленіших потаємних частин будівлі. Було вжито всіляких запобіжних заходів, аби її присутність залишилася невідомою. У погляді гросмейстера прецептор прочитав загибель і собі, і Буагільберу, якщо не вдасться відвернути бурю, що насувалась.

— Що ж ви мовчите? — грізно запитав гросмейстер.

— Чи дозволено мені відповідати? — вимовив Мальвуазен тоном найглибшої смиренності.

— Говори, я дозволяю, — сказав гросмейстер. — Відповідай, чи знаєш ти главу нашого святого статуту De commilitonibus Templi in sancta civitate, qui cum misserrimis mulieribus versantur, propter oblectationem carnis?[68]

— Звичайно, високопреподобний отче, — відповідав прецептор. — Як би я міг досягти такого високого ступеня в нашому ордені, коли б не знав найважливіших статей його статуту?

— Ще раз запитую тебе, як могло статися, що ти дозволив споганити священні стіни цієї обителі, допустивши, щоб один із братів привіз сюди коханку, та ще й чаклунку?

— Чаклунку? — повторив Альберт Мальвуазен. — Сили небесні хай будуть з нами!

— Так. гак, брате, чаклунку, — строго вимовив гросмейстер. — Саме так. Чи наважишся ти заперечувати, що ця Ревека, дочка підлого лихваря Ісаака з Йорка й учениця мерзенної чаклунки Міріам, знаходиться в стінах твоєї прецепторії?

— Завдяки вашій мудрості, преподобний отче. — сказав прецептор, — темна завіса спала з моїх очей. Я ніяк не міг второпати, чому такий доблесний лицар, як Бріан де Буагільбер, міг так захопитися принадами цієї жінки. Я прийняв її до обителі, аби запобігти їхньому подальшому зближенню, бо інакше наш хоробрий поважний брат у Христі наражався на небезпеку впасти у великий гріх.

— Отже, дотепер між ними не було нічого такого, що було б порушенням обітниць? — запитав гросмейстер.

— Як, під нашим дахом! — із жахом вимовив прецептор, осіняючи себе хрестом. — Бережи нас, свята Магдалино і десять тисяч праведних дів! Ні! Якщо я і згрішив, прийнявши її до нашої обителі, то лише сподіваючись викоренити безрозсудну прихильність нашого брата до цієї єврейки. Але оскільки ваша вельмишановна мудрість виявила, що ота розпусна єврейка займається чаклунством, можливо, цим і пояснюється його незрозуміле й безумне захоплення.

— Так і є! — вигукнув Бомануар. — Ось бачиш, брате Конраде, як небезпечно буває піддаватися лукавим хитрощам сатани. Дивишся на жінку тільки для того, аби потішити свій зір і помилуватися тим, що називається її красою, а одвічний ворог, лев рикаючий, і оволодіває нами в цей час. А якийсь там талісман чи інше волхвування довершує справу, розпочату знічев'я та через легкодумство. Цілком можливо, що в цьому випадку брат Бріан заслуговує радше жалості, ніж строгої кари, і наші умовляння та молитви повернуть заблудлого до лав братії.

— Було б шкода, — сказав Конрад Монт-Фітчет, — якби орден втратив одного з кращих воїнів саме тоді, коли наша свята громада особливо потребує допомоги.

— Кров цих окаянних псів, — сказав гросмейстер, — буде бажаним і приємним приношенням святим і ангелам, яких ці собаки ганьбили. З милостивою допомогою святих ми постараємося розсіяти чари, у тенетах яких заплутався наш брат. Що ж стосується мерзенної чарівниці, що зачарувала лицаря святого Храму, то її, безсумнівно, слід скарати на горло.

— Але англійські закони… — почав було прецептор, зрадівши, що так удало відвернув гнів гросмейстера від себе та Буагільбера, але все-таки побоюючись, як би Бомануар не зайшов надто далеко.

— Англійські закони, — перервав його гросмейстер, — дозволяють і велять кожному судді чинити суд і розправу в межах, на які поширюється його правосуддя. То невже ж гросмейстерові ордену тамплієрів відмовлять у цьому праві в межах однієї з прецепторій його ордену? Ні! Ми будемо її судити і засудимо. Чаклунка зникне з лиця землі. Приготуйте великий зал для суду над чаклункою.

Альберт Мальвуазен поклонився і вийшов, але перш ніж розпорядитися приготувати зал для суду, він пішов шукати Бріана де Буагільбера, аби повідомити йому про ймовірний кінець справи.

Він застав Бріана в шаленій люті через відсіч, яку йому щойно знову дала прекрасна єврейка.

— Яка нерозважливість! — вигукнув він. — Яка невдячність — нехтувати людиною, яка серед потоків крові й полум'я ризикувала власним життям заради її порятунку! Клянуся Богом, Мальвуазене, поки я шукав її, навколо мене валилися й тріщали палаючі стелі та перегородки. Я був мішенню для сотень стріл, але, не піклуючись про себе, я прикривав своїм щитом її. Усе це я претерпів заради неї, а тепер ця норовлива дівчина мені ж дорікає, чому я не дав їй там загинути, і не тільки не виявляє ніякої вдячності, але й не дає ні найменшої надії на взаємність. Немов біс, що нагородив її плем'я завзятістю, зібрав усі свої сили і вселився в неї одну.

— Як на мене, ви обоє одержимі дияволом, — сказав прецептор. — Скільки разів я вам радив дотримуватися обережності, якщо не помірності! Чи не я вам повторював, що на світі є безліч християнських дівиць, які вважатимуть за гріх для себе відмовити такому хороброму лицареві le don d'amoureux mersi[69]? Так ні ж, вам неодмінно треба було звернути увагу на цю вперту й примхливу єврейку! Я починаю думати, що старий Лука Бомануар має рацію у своєму припущенні, що вона вас зачарувала.

— Лука Бомануар! — вигукнув Буагільбер з докором. — Отак ти додержуєш обережності, Мальвуазене! Як же ти міг допустити, щоб цей навіжений, що втратив здоровий глузд, довідався про присутність Ревеки в прецепгорії?

— А що мені було робити? — відповів прецептор. — Я не знехтував жодною дрібницею, аби зберегти таємницю, але хтось пронюхав і доніс, а хто це — про те відомо тільки чорту. Але я, як умів, намагався вигородити тебе. Ти не постраждаєш, аби тільки відрікся від Ревеки. Тебе жаліють… вважають тебе жертвою волхвування; а вона чаклунка і повинна за це зазнати кари.

— Е ні, клянуся Богом, я цього не допущу! — сказав Буагільбер.

— А я клянуся Богом, що так має бути і так буде! — одказав Мальвуазен. — Ні ти, ні хтось інший не в змозі її врятувати. Лука Бомануар заздалегідь вирішив, що страта єврейки буде очищувальною жертвою за всі любовні гріхи лицарів Храму. А тобі відомо, яка в нього влада, і він, звичайно, скористається нею для здійснення такого премудрого й благочестивого наміру.

— Наші нащадки ніколи не повірять, щоб могло існувати таке безглузде бузувірство! — вигукнув Буагільбер, схвильовано ходячи назад і вперед по кімнаті.

— Чому вони повірять чи не повірять, я не знаю, — спокійно зауважив Мальвуазен, — але я добре знаю, що в наш час і духівництво, і миряни, принаймні дев'яносто дев'ять чоловік на кожну сотню, проголосять «амінь» на рішення нашого гросмейстера.

— Знаєш, що я придумав? — сказав Буагільбер. — Адже ти мій друг, Альберте, допоможи мені. Влаштуй так, щоб вона могла втекти. А я відвезу її куди-небудь подалі, у безпечне й потаєне місце.

— Не можу, якби й хотів, — заперечив прецептор. — Весь будинок повний прислужників гросмейстера чи його прихильників. Притому, відверто кажучи, я б не хотів вплутуватися в цю історію. Я вже досить ризикував заради тебе, і мені зовсім не хочеться втратити місце прецептора через прекрасні очі якоїсь єврейки. Послухайся моєї поради: облиш цю гонитву за дикими гусьми і направ свого сокола на якусь іншу дичину. Подумай, Буагільбере: твоє теперішнє становище, твоє майбутнє — усе залежить від місця, яке ти посідаєш в ордені. Якщо не відмовишся від своєї пристрасті до цієї Ревеки, пам'ятай, що тим самим ти надаєш право Бомануару виключити тебе з ордену. Старий, звичайно, не знехтує такою нагодою. Він ревно охороняє верховний жезл у своїй старечій руці і дуже добре знає, що ти прагнеш здобути цей жезл. Буагільбере, він тебе погубить неодмінно, особливо якщо ти даси такий чудовий привід, як заступництво за єврейську чаклунку. Краще поступися йому цього разу, бо завадити ти не можеш. Ось коли його жезл перейде у твої власні тверді руки, тоді можеш скільки завгодно голубити іудейських дівиць чи палити їх на вогнищі — як тобі заманеться.

— Мальвуазене, — сказав Буагільбер, — який же ти холоднокровний…

— … друг, — підказав прецептор, квапливо перериваючи його фразу, аби Буагільбер не сказав чогось гіршого. Так, я холоднокровний друг, а тому й можу дати тобі розумну пораду. Ще раз повторюю, що врятувати Ревеку неможливо. Ще раз раджу тобі, що ги і себе погубиш разом із нею. Іди краще покайся гросмейстерові: припади до його ніг і скажи йому…

— Тільки не до його ніг! Ні, просто піду до старого ханжі і висловлю…

— Ну, добре, — продовжував Мальвуазен спокійно, — скажи йому, що ти пристрасно кохаєш цю полонену єврейку. Чим більше ги будеш говорити про свою полум'яну пристрасть, тим швидше він поспішить покласти їй край, стративши твою прекрасну чарівницю. Тим часом, зізнавшися в порушенні обітниць, не чекай вже пощади з боку братії; тоді тобі доведеться проміняти могутність та високе становище, на які ти сподіваєшся у майбутньому, на долю найманого воїна, що бере участь у дрібних сутичках між Фландрією і Бургундією.

— Ти маєш рацію, Мальвуазене, — сказав Бріан де Буагільбер після хвилинного міркування. — Я не дам старому бузувіру такої сильної зброї проти себе. Ревека не заслужила, щоб через неї я жертвував своєю честю і майбутнім. Я відречуся від неї. Так, я її віддам на волю долі, якщо тільки…

— Не став жодних умов, коли вже прийняв розумне рішення, — сказав Мальвуазен. — Що таке жінка, як не іграшка, котра забавляє нас у години дозвілля? Справжня мета життя — у задоволенні честолюбства. Нехай гинуть сотні таких тендітних істот, як ця єврейка, аби ти сміливо рухався вперед до слави та почестей… Ну, а тепер я залишу тебе: не треба, щоб нас бачили за дружньою бесідою. Піду розпорядитись, щоб приготували зал до майбутнього судилища.

— Як! — вигукнув Буагільбер. — Так швидко!

— Це так, — відповідав прецептор, — суд завжди відбувається дуже швидко, якщо суддя заздалегідь виніс вирок.

Залишившись один, Буагільбер прошептав:

— Дорого ти обійдешся мені, Ревєко! Але чому я не в змозі залишити тебе, як радить цей бездушний лицемір? Я зроблю ще одне зусилля заради твого порятунку. Але бережись! Якщо ти знову знехтуєш мною, моя помста буде такою ж сильною, як і моє кохання.

Прецептор ледве встиг віддати необхідні накази, як до нього прийшов Конрад Монт-Фітчет і заявив, що гросмейстер збирається негайно судити єврейку аа обвинуваченням у чаклунстві.

— Це обвинувачення, поза всяким сумнівом, не відповідає дійсності, — сказав прецептор. — Хіба мало у нас лікарів з євреїв, і ніхто не вважає їх чаклунами, хоча вони й досягають дивовижних успіхів у справі зцілення хворих.

— Гросмейстер іншої думки, — відповів Монт-Фітчет. — Ось що, Альберте, я з тобою буду цілком відвертим. Чаклунка вона чи ні, однаково нехай краще загине якась єврейка, ніж допустити, щоб Бріан де Буагільбер загинув для нашої справи або щоб наш орден був уражений внутрішнім розбратом. Ти знаєш, якого він знатного походження і як прославився в битвах. Знаєш, з якою повагою ставиться до нього багато хто з братії. Але все це не допоможе, якщо гросмейстер побачить у ньому не жертву, а спільника цієї єврейки. Краще, щоб вона одна постраждала, ніж разом із нею загинув і Буагільбер.

— Я щойно переконував його відмовитися від неї, — сказав Мальвуазен. — Однак чи є докази, аби засудити цю Ревеку за чаклунство? Може, гросмейстер ще змінить свій намір, коли переконається, що докази надто хиткі.

— Потрібно підкріпити їх, Альберте, — заперечив Монт-Фітччет. — Потрібно знайти докази… Розумієш?

— Розумію, — відповів прецептор. — Я сам готовий всіляко служити успіхам нашого ордену. Але в нас замало часу! Де ж ми знайдемо підхожих свідків?

— Мальвуазене, я тобі кажу, що їх необхідно знайти, — повторив Конрад. — Це послужить на користь і ордену, і тобі самому. Оця обитель Темплстоу — небагата прецепторія. Обитель під назвою «Божий дім» удвічі багатша. Тобі відомо, що я маю певний вплив на нашого старого владику. Відшукай потрібних людей, і ти будеш прецептором «Божого дому» у багатій області Кента. Що ти не це скажеш?

— Бачиш, — сказав Мальвуазен, — серед слуг, що прибули сюди разом із Буагільбером, є два молодики, яких я давно знаю. Вони колись служили в мого брата, а від нього перейшли до барона Фрон де Бефа. Може статися, їм відомо щось про чаклунство цієї жінки.

— Тож іди скоріше, відшукай їх. І слухай, Альберте: якщо трохи золотих освіжать їхню пам'ять, ти грошей не шкодуй.

— Вони за один цехін готові присягнути, що в них рідна мати — чаклунка, — сказав прецептор.

— Тож поквапся, — мовив Монт-Фітчет, — опівдні треба починати.

Важкий дзвін на вежі замку пробив полудень, коли Ревека почула кроки на потайних сходах, що вели до місця її ув'язнення. Судячи з тупоту, піднімалося кілька людей. Двері розчинилися, і Конрад Монт-Фітчет та прецептор Мальвуазен увійшли до кімнати в супроводі сторожі в чорному вбранні з алебардами.

— Дочко проклятого племені, — сказав прецептор, — підведись та йди за нами!

— Куди й навіщо? — запитала Ревека.

— Дівице, — відповідав Конрад, — твоє діло не запитувати, а коритись! Однак знай, що тебе ведуть до судилища, і ти станеш перед лицем гросмейстера нашого святого ордену і там даси відповідь за свої злочини.

— Хвала Богові Авраамовому, — сказала Ревека, благоговійно склавши руки. — Сам титул судді, хоча б і ворожого моєму племені, подає мені надію на заступництво. Я піду за вами з великою охотою. Дозволь мені тільки накинути на голову покривало.

Повільним і урочистим кроком спустилися вони сходами, пройшли довгу галерею і через двостулкові двері ввійшли до великого залу, де мав відбутися суд.

Нижня частина просторого залу була напхом напхана зброєносцями та йоменами, і Ревеці довелося пробиратися крізь натовп за допомогою прецептора і Монт-Фітчета, а також чотирьох стражників, що її супроводжували. Проходячи до призначеного їй місця з похиленою головою і схрещеними на грудях руками, Ревека навіть не помітила, як хтось із натовпу сунув їй у руку обривок пергаменту. Вона майже несвідомо взяла його і продовжувала тримати, жодного разу не глянувши на нього. Однак упевненість, що на цих страшних зборах у неї є якийсь доброзичливець, додала їй сміливості озирнутись. І вона побачила картину, яку ми спробуємо описати в наступному розділі.

РОЗДІЛ XXXIV

Трибунал, перед яким мала постати нещасна, ні в чому не винна Ревека, містився на помості величезного залу. На цьому помості, на високому кріслі, прямо перед підсудною, сидів гросмейстер ордену тамплієрів у пишному білому вбранні; у руці він тримав ціпок, символ священної влади, увінчаний хрестом ордену. Біля його ніг стояв стіл, за яким сиділи два капелани, котрі мали вести протокол процесу. Четверо прецепторів посіли місця за кріслом гросмейстера, на певній відстані від нього; ще далі, на такій самій відстані від прецепторів, на простих лавах, сиділи рядові члени ордену, а за ними стояли зброєносці в білосніжному вбранні.

По всьому залу стояла сторожа, озброєна бердишами, і юрмилося багато народу, що зібрався подивитися на гросмейстера і на чаклунку-єврейку. Бомануар бажав, аби якнайбільше народу було при настільки повчальному видовищі.

Засідання відкрилося співом псалма, у якому взяв участь і Бомануар. Залунали урочисті звуки «Venite, exultemus Domino»[70]. Цей псалом тамплієри часто співали, вступаючи в битву із земними ворогами, і Лука Бомануар вважав його найдоречнішим у цьому випадку, бо був певен, що повстає проти духу пітьми і неодмінно восторжествує над ним. Сотні чоловічих голосів, звичних до стрункого співу хоралів, піднеслися до склепіння і рокотали серед арок, створюючи урочистий потік звуків, що нагадував гуркіт могутнього водоспаду.

Коли спів замовк, гросмейстер повільно обвів очима всі збори і помітив, що місце одного з прецепторів було вільне. Місце це належало Бріану де Буагільберу, котрий залишив його і стояв біля однієї з лав, зайнятих лицарями. Лівою рукою він трохи підняв плащ, немов бажаючи сховати обличчя, у правиці тримав меча, задумливо малюючи його вістрям якісь знаки на дубовій підлозі.

— Нещасний, — проговорив напівголосно гросмейстер, удостоївши його жалісливого погляду. — Помічаєш, Конраде, як він страждає від нашого святого діла? Бачиш, він не в змозі дивитися на нас. І на неї не в силах глянути. Як знати, чи не біс його мучить у цю хвилину, що він з такою завзятістю виводить на підлозі ці кабалістичні знаки? Чи не замишляє він замах на наше життя і на спасіння душі нашої? Але нам не страшні диявольські підступи, і ми не боїмося ворога роду людського!

Ці зауваження були звернені до одного лише наперсника владики — Конрада Монт-Фітчета. Потім гросмейстер підвищив голос і звернувся до всіх зборів:

— Преподобні й хоробрі мужі, лицарі, прецептори, друзі нашого святого ордену, брати й діти мої! І ви також, родовиті й благочестиві зброєносці, здобувачі чесного хреста! Також і ви, наші брати у Христі, люди всякого звання! Хай буде відомо вам, що не через брак особистої нашої влади скликали ми ці збори, тому що мене, смиренного раба Божого, силою цього врученого мені жезла наділено правом чинити суд і розправу в усьому, що стосується блага нашого святого ордену. Однак коли скажений вовк забрався в стадо і забрав одне ягня, добрий пастир зобов'язаний скликати всіх своїх товаришів, аби вони допомогли йому винищити ворога, згідно з усім відомою статтею нашого статуту: «Всіляко й повсякчас побивати лева». А тому покликали ми сюди єврейську жінку на ймення Ревека, дочку Ісаака з Йорка, — жінку, відому своїм чаклунством і мерзенними волхвуваннями. Цим чаклунством збурила вона кров і зробила не сповна розуму не просту людину, а лицаря. І не звичайного лицаря, а прецептора нашого ордену, старшого за значенням і пошаною. Співбрат Бріан де Буагільбер відомий не тільки нам, а й усім присутнім як хоробрий і ревний захисник хреста, що зробив безліч доблесних подвигів у Святій Землі і багатьох інших святих місцях, очистивши їх від скверни кров'ю язичників. Не менш, ніж своєю хоробрістю та воїнськими заслугами, прославився він серед братії й мудрістю своєю, так що лицарі нашого ордену звикли бачити в ньому співбрата, до якого перейде цей жезл, коли Господь звільнить нас від тягаря володіти ним. Коли ж ми почули, що цей шляхетний лицар раптово зрадив статут нашого Храму і, всупереч вимовленим обітницям, зв'язався з єврейською дівицею, ризикував заради неї власним життям і, нарешті, привіз її й оселив в одній із прецепторій нашого ордену, — чому ми могли приписати все це, як не диявольській мані[71] або чаклунським чарам? Якби ми могли думати інакше, то ані високий сан його, ані особиста доблесть, ані слава не завадили б нам піддати його суворому покаранню, щоб викоренити зло. Auferte malum ex vobis[72]. Тому що в цій сумній історії ми знаходимо цілу низку злочинів проти нашого святого статуту. За всі його нечестиві гріхи Бріана де Буагільбера варто було б виключити з нашого братства, хоча він був правою рукою і правим оком нашого ордену.

Гросмейстер замовк. По всіх зборах пройшло тихе ремство. Усі із завмиранням серця чекали, що буде далі.

— Такою, — вів далі гросмейстер, — була б тяжка кара, якій підлягав би лицар Храму, якби порушив чимало найважливіших статей нашого статуту з власної волі. Якщо ж за допомогою чаклунства і волхвувань лицар підпадав під владу сатани лише тому, що легковажно глянув на дівочу вроду, то ми маємо право радше вболівати за його гріхи, ніж карати за них; нам слід, наклавши на нього покарання, що допоможе йому очиститися від беззаконня, увесь тягар нашого гніву звернути на посудину диявольську[73], що ледь не спричинилася до його остаточної загибелі. А тому виступайте вперед усі, хто був свідками цих діянь, аби ми могли з'ясувати, чи може правосуддя наше задовольнитися покаранням нечестивої жінки, чи нам слід із засмученим серцем скарати також і нашого брата.

Викликано було кілька людей, які показали, що вони самі бачили, як Буагільбер ризикував життям, рятуючи Ревеку з палаючого будинку, і за яку наражав себе небезпеку, піклуючись тільки про неї. Палка відвага, виявлена лицарем заради порятунку єврейки, виходила, судячи з цих свідчень, за межі найбільших подвигів лицарської відданості. А його шанобливе ставлення до красуні зображувалося з такими вигадками, що для людини, яка прославилася гордістю та гордовитою вдачею, здавалося надприродним.

Потім було викликано прецептора обителі Темплстоу, який розповів про приїзд Буагільбера з Ревекою до прецепторії. Мальвуазен свідчив дуже обачно. Здавалось, усіляко намагаючись пощадити почуття Буагільбера, прецептор часом вставляв у свою розповідь такі натяки, які показували, що він вважає, ніби лицар упав у якесь безумство. Із важким зітханням Мальвуазен покаявся в тім, що сам прийняв Ревеку та її коханця до своєї обителі.

— Усе, що я міг сказати на виправдання свого вчинку, — сказав він на закінчення, — уже сказано мною на сповіді перед високопреподобним отцем гросмейстером. Йому відомо, що я зробив це не з лихими намірами, хоча чинив неправильно. Я з радістю готовий зазнати будь-якого покарання, яке він вирішить за потрібне накласти на мене.

— Ти добре сказав, брате Альберте, — мовив Бомануар. — Твої мотиви не були лихі, бо ти визнав за краще зупинити заблудлого брата на шляху до погибелі, але поведінка твоя була хибною. Наш благочестивий засновник повелів нам читати «Отче наш» тринадцять разів на утрені і дев'ять разів на вечірні, а ти читай удвічі проти цього. Тамплієру тричі на тиждень дозволяється їсти м'ясо, але ти постись усі сім днів. Такий послух призначається тобі на шість тижнів, по закінченні яких ти відбудеш термін свого покарання.

З лицемірним виглядом найглибшої покірності прецептор Темплстоу вклонився гросмейстеру до землі і повернувся на своє місце.

— Тепер, братіє, — сказав гросмейстер, — буде доречно заглибитися в минуле цієї жінки і перевірити, чи здатна вона чаклувати і робити причинними[74] людей. Зважаючи на все, що ми тут чули, доводиться думати, що заблудлий брат наш діяв під впливом бісівського навіювання та чаклунських чарів.

Герман Гудольрик, четвертий із прецепторів, присутніх на суді, підвівся і з дозволу гросмейстера сказав:

— Я бажав би почути, високопреподобний отче, із вуст брата нашого, доблесного Бріана де Буагільбера, якої він сам думки про всі ці дивні обвинувачення і про свою злощасну пристрасть до цієї дівиці.

— Бріане де Буагільбер, — сказав гросмейстер, — ти чув запитання нашого брата Гудольрика? Наказую тобі відповісти йому!

Буагільбер продовжував мовчати.

— Він одержимий бісом мовчання, — вирішив гросмейстер. — Згинь, сатано! Говори, Бріане де Буагільбер, заклинаю тебе хрестом, цим символом нашого ордену!

Буагільбер з неймовірним зусиллям поборов у собі дедалі зростаюче обурення й презирство.

— Бріан де Буагільбер, — відповідав він, — не може відповідати, високопреподобний отче, на такі дикі й безглузді обвинувачення. Але якщо зачеплять його честь, він захищатиме її своїм тілом і ось цим мечем, що нерідко бився на користь християнства.

— Ми тобі прощаємо, брате Бріане, — сказав гросмейстер, — хоча ти й згрішив перед нами, похваляючися своїми бойовими подвигами. Але ми даруємо тобі прощення, бо ти говориш за намовою того, кого ми, з Божою допомогою, виженемо із середовища нашого.

Презирство і злість блиснули в чорних очах Буагільбера, але він нічого не відповів.

— Отож, — продовжував гросмейстер, — ми продовжимо наше розслідування, братіє. З благословення нашого святого заступника ми до кінця розкриємо таємницю цього зла. Нехай ті, кому щось відомо про життя і вчинки цієї жінки, вийдуть наперед і свідчать про те перед нами.

У віддаленому кінці залу почулись якийсь шум і метушня; на питання гросмейстера, що там відбувається, йому відповіли, що у натовпі є каліка, якому підсудна повернула можливість рухатись, вилікувавши його чудодійним бальзамом.

Із натовпу виштовхнули вперед бідного селянина, саксонця родом. Він був охоплений смертельним страхом, очікуючи покарання за те, що його вилікувала від паралічу єврейка. Однак це лікування не було повним: бідолаха дотепер міг пересуватися тільки на милицях. Дуже неохоче, з гіркими сльозами розповів він, що два роки тому, працюючи столяром у багатого єврея Ісаака в Йорку, він раптом занедужав; тоді Ревека стала лікувати його якимось бальзамом, який повернув йому здатність рухатись. А коли він трохи одужав, вона дала йому баночку цієї дорогоцінної мазі і гроші на повернення додому.

— І дозвольте сказати вашій преподобній милості, — закінчив свідок, — не може того бути, щоб ця дівиця мала щодо мене злий намір, хоча й правда, на її лихо, вона єврейка. Однак, коли я мазався її зіллям, щоразу читав про себе «Отче наш» і «Вірую», а зілля від того діяло не гірше.

— Мовчи, рабе, — сказав гросмейстер, — та йди геть! Таким тварюкам, як ти, тільки й личить лікуватися в диявольських знахарів та працювати на користь сатанинського кодла! Я тобі кажу: ворог роду людського насилає хворобу тільки для того, щоб її вилікувати і тим викликати довіру до диявольського лікування. У тебе ще залишилася та мазь, про яку ти говориш?

Селянин тремтячою рукою поліз за пазуху і витяг звідти маленьку пляшечку з кришкою, на якій було написано кілька слів єврейськими буквами. Для більшості присутніх це було явним доказом того, що сам диявол приготував зілля. Бомануар перехрестився, взяв у руки баночку і, добре знаючи східні мови, легко прочитав напис: «Лев із коліна Іуди переміг».

— Дивна влада сатани! — мовив гросмейстер. — Адже зумів він перетворити Святе Письмо на знаряддя богохульства, змішавши отруту з необхідною нам їжею! Чи немає тут лікаря, який міг би нам сказати, з чого зроблено цю чарівну мазь?

Двоє медиків, як вони себе величали, — один чернець, а другий цирульник, — виступили вперед і, роздивившися бальзам, оголосили, що склад цієї мазі їм зовсім невідомий, а пахне вона миррою і камфорою, які є, на їхню думку, східними травами. Однак, спонукувані професійною ненавистю до успішної суперниці у ремеслі, вони не забули натякнути, що мазь зроблено з якогось таємничого чаклунського зілля протизаконним способом; що самі вони, хоч і не чаклуни, але ґрунтовно обізнані з усіма галузями медицини, наскільки вона сумісна зі сповіданням християнської віри. Після закінчення цієї лікарської експертизи сакс смиренно попросив, щоб йому повернули мазь, яка давала полегшення, але гросмейстер насупився і запитав його:

— Як тебе звати?

— Хігг, син Снелля, — відповідав селянин.

— Так слухай же, Хіггу, сину Снелля, — сказав Бомануар, — краще бути прикутим до ліжка, ніж зцілитися, приймаючи зілля нечестивих єретиків. І краще озброєною рукою відібрати в єврея його скарби, ніж приймати від нього подарунки чи працювати на нього за гроші. Іди і роби, як я наказую.

— Ох, — сказав селянин, — як буде завгодно вашій милості! Для мене-то вже пізно робити, як ви вчите, — адже я каліка, — але в мене є два брати, вони служать у багатого рабина Натана Бен-Ізраїля, тож я передам їм слова вашого преподобія, що краще пограбувати єврея, ніж служити йому чесно й старанно.

— Що за дурниці верзе цей негідник! Женіть-його геть! — наказав Бомануар, не знаючи, як спростувати цей практичний висновок зі свого напучення.

Хігг, син Снелля, змішався з натовпом, але не пішов із залу, очікуючи вирішення долі своєї благодійниці.

У цю хвилину гросмейстер наказав Ревеці зняти покривало. Вона вперше порушила мовчанку і сказала зі смиренною гідністю, що для дочок її племені незвично відкривати обличчя, якщо вони знаходяться перед зборами незнайомців. Її ніжний голос і лагідна відповідь пробудили в присутніх почуття жалості. Проте Бомануар повторив свою вимогу. Варта кинулася вперед, збираючись зірвати з неї покривало, але вона встала і сказала:

— Ні, заклинаю вас любов'ю до ваших дочок! На жаль, я забула, що у вас не може бути дочок! Хоча б на спомин про ваших матерів, з любові до ваших сестер, заради дотримання благопристойності, не дозволяйте так поводитися зі мною у вашій присутності! Утім, я корюся вам, — додала вона з такою сумною покорою в голосі, що серце самого Бомануара здригнулося, — ви старійшини, і за вашим наказом я сама покажу вам обличчя нещасної дівчини.

Вона відкрила покривало і глянула на них. Обличчя її відбивало і сором'язливість, і почуття власної гідності. Її дивна краса викликала загальне здивування, і ті з лицарів, що були молодші за віком, мовчки переглянулися між собою. Ці погляди, здавалось, говорили, що надзвичайна краса Ревеки набагато краще пояснює безумну пристрасть Буагільбера, ніж її вигадане чаклунство. Але особливо сильне враження справив вираз обличчя дівчини на Хігга, сина Снелля.

— Пустіть мене, пустіть! — закричав він, звертаючись до варти, що охороняла вхідні двері. — Дайте мені піти звідси, бо інакше я умру з горя — адже я свідчив проти неї!

— Годі, бідолахо, заспокойся, — сказала Ревека, яка почула його вигук. — Ти не зашкодив мені, сказавши правду, і не можеш допомогти мені сльозами та жалем. Заспокойся, прошу тебе, іди додому і подбай про себе.

Варта, побоюючись, що голосіння Хігга накличуть на них гнів начальства, вирішила випровадити його із залу. Але він обіцяв мовчати, і йому дозволили залишитись.

Викликали двох найманців, яких Альберт Мальвуазен заздалегідь навчив, що їм свідчити. Хоча обидва були безсердечними негідниками, однак навіть їх уразила чудова краса бранки. У першу мить вони наче розгубились; однак Мальвуазен кинув на них такий виразний погляд, що вони оговтались і знову набрали упевненого вигляду. З точністю, що могла б здатися підозрілою менш упередженим суддям, вони дали цілу низку свідчень. Більшість була цілком вигаданою, інші стосувалися простих, природних явищ, але про все це розповідалося в такому таємничому тоні і з такими подробицями й тлумаченнями, що навіть безневинні події набували лиховісного забарвлення. У наш час подібні свідчення були б поділені на два розряди, а саме — на несуттєві та на неймовірні. Але в ті темні й марновірні часи вони вважалися за докази вини.

Усі ці розповіді про звичайні речі були вислухані з надзвичайною серйозністю і зараховані до розряду якщо не безпосередніх, то непрямих доказів, що підтверджували явні стосунки Ревеки з нечистою силою.

Але були й інші свідчення, вагоміші, хоч і явно вигадані; проте неосвічені слухачі поставилися до них з повною довірою. Один із солдатів бачив, як Ревека вилікувала поранену людину, що разом із ним прибула до Торкілстона. За його словами, вона накреслила якісь знаки на його рані, вимовляючи при цьому таємничі слова, і раптом із рани вийшла залізна голівка стріли, кровотеча припинилась, рана загоїлась, і людина, що вмирала, через чверть години вийшла на фортечну стіну і стала допомагати свідкові встановлювати машину для метання каменів у ворога. Ця вигадка склалась, мабуть, під враженням того, що Ревека доглядала за пораненим Айвенго, котрого привезли у Торкілстон. На закінчення свідок підтвердив своє свідчення, витягши із сумки той самий наконечник, який, за його словами, таким дивним чином вийшов із рани. А оскільки ця залізна штука важила цілу унцію, то не залишалося жодних сумнівів у вірогідності розповіді, якою б дивною вона не здавалась.

Товариш його з найближчої зубчастої стіни укріплень бачив, як Ревека під час розмови з Буагільбером скочила на парапет і збиралась кинутися з вежі. Аби не відстати від співбрата, цей молодик розповів, що, ставши на край парапету, Ревека обернулася білосніжною лелекою, тричі облетіла навколо замку Торкілстон, потім знову опустилася на вежу і набрала вигляду жінки.

І половини цих свідчень вистачило б, щоб викрити в чаклунстві потворну стару, якби вона і не була єврейкою. Але навіть молодість і чудова краса Ревеки не могли переважити усієї ваги цих доказів, які посилювалися тим, що обвинувачена була єврейкою.

Гросмейстер зібрав думки своїх порадників і урочисто запитав Ревеку, що вона може сказати проти смертного вироку, який він має намір зараз оголосити.

— Звертатися до вашого жалю, — сказала прекрасна єврейка голосом, що здригнувся від хвилювання, — було б, як я бачу, даремно й принизливо. Пояснювати вам, що лікування хворих і поранених не може бути неугодним Богові, було б марно. Доводити, що багато вчинків, у яких обвинувачують мене ці люди, зовсім неможливі, даремно: очевидно, ви вірите в їх можливість. Так само безглуздо виправдовуватися в тім, що мій одяг, моя мова і мої звички чужі вам, бо властиві моєму народові. Я не стану навіть викривати мого кривдника, котрий стоїть тут і чує, як на мене зводять безпідставні обвинувачення, а його з тирана перетворюють на жертву. Нехай Бог розсудить мене з ним, але мені легше перенести будь-яку страту, ніж вислуховувати пропозицїї, якими ця людина, сущий диявол, переслідував мене, свою бранку, беззахисну й безпорадну дівчину. Та він однієї з вами віри, а тому найменше його заперечення має для вас більшу ціну, ніж урочисті клятви нещасної єврейки. Але я запитую його, — так, Бріане де Буагільбер, я звертаюся до тебе самого, — скажи, хіба всі ці обвинувачення не хибні? Хіба все це не найжахливіший наклеп, настільки ж безглуздий, як і смертоносний?

Запала мовчанка. Погляди всіх звернулися на Бріана де Буагільбера. Він мовчав.

— Говори ж, — продовжувала вона, — якщо ти мужчина, якщо ти християнин! Говори! Заклинаю тебе вбранням, що ти носиш, ім'ям, що дісталося тобі у спадок від предків, лицарством, яким ти похваляєшся. Честю твоєї матері, могилою і прахом твого батька! Молю тебе, скажи, чи правда все, що тут було сказано?

— Відповідай їй, брате, — ' звелів гросмейстер, — якщо тільки ворог роду людського, з яким ти борешся, не здолав тебе.

Буагільбера, здавалось, охопили суперечливі пристрасті, що викривили обличчя його судорогою. Нарешті він зміг тільки із надзвичайним зусиллям вимовити, дивлячись на Ревеку:

— Письмена, письмена…

— Ось, — мовив Бомануар, — ось воістину незаперечне свідчення. Жертва її чаклунства тільки й могла послатися на фатальні письмена, написані заклинання, що змушують його мовчати.

Але Ревека інакше витлумачила ці слова. Мигцем глянувши на обривок пергаменту, який усе ще тримала в руці, вона прочитала написані там арабською мовою слова: «Проси захисника».

Гомін, що пройшов з-поміж присутніх після дивної відповіді Буагільбера, дав час Ревеці не тільки непомітно прочитати, а й знищити записку. Коли шум припинився, гросмейстер підніс свій голос.

— Ренеко, — мовив він, — ніякої користі не дало тобі свідчення цього нещасного лицаря, який, очевидно, усе ще перебуває під владою сатани. Що ти можеш ще сказати?

— Відповідно до ваших жорстоких законів мені лишається тільки один засіб до порятунку, — сказала Ревека. — Щоправда, життя було дуже тяжким для мене, принаймні останнім часом, але я не хочу відмовлятися від Божого дару, якщо Господь дарує мені хоч слабку надію на порятунок. Я заперечую всі ваші обвинувачення, оголошую себе безневинною, а свідчення хибними. Вимагаю призначення Божого Суду, і нехай мій захисник доведе мою правоту.

— Але хто ж, Ревеко, — заперечив гросмейстер, — погодиться виступити захисником єврейки, та ще й чаклунки?

— Бог дасть мені захисника, — відповіла Ревека. — Не може бути, щоб у всій славній Англії, країні гостинності, великодушності й волі, де так багато людей завжди готові ризикувати життям в ім'я честі, не знайшлося людини, яка схотіла б виступити в ім'я справедливості. Я вимагаю призначення двобою. Ось мій виклик.

Вона зняла з руки вишиту рукавичку і кинула її до ніг гросмейстера з такою простотою і з таким почуттям власної гідності, що викликала загальне здивування й захоплення.

РОЗДІЛ XXXV

Краса і вираз обличчя Ревеки справили глибоке враження навіть на самого Луку Бомануара. З природи він не був ні жорстоким, ні навіть суворим. Але завжди залишався людиною, якій невідомі пристрасті, з піднесеними, хоча й помилковими, уявленнями про обов'язок. І серце його поступово стало жорстоким завдяки аскетичному життю і могутній владі, яку він мав, а також через впевненість у тім, що на ньому лежить обов'язок карати язичників і викорінювати єресь. Суворі риси його обличчя наче пом'якшились, поки гросмейстер дивився на прекрасну дівчину, що стояла перед ним. Самотня й безпорадна, Ревека захищалася з дивовижним самовладанням і рідкісною відвагою. Він двічі осінив себе хрестом, ніби дивуючись, звідки взялася така незвична м'якість у його душі. Нарешті Бомануар заговорив.

— Дівице, — сказав він, — якщо той жаль, який я відчуваю до тебе, є породженням злих чарів, наведених на мене твоїм лукавством, то великий твій гріх перед Богом. Але гадаю, мої почуття радше можна приписати природній скорботі серця, яке тужить, що настільки красива посудина містить у собі згубну отруту. Покайся, дочко моя, зізнайся, що ти чаклунка, відречися від своєї хибної віри, поцілуй цю святу емблему спасіння, і все буде добре для тебе — і в цьому житті, і в майбутньому. Вступи до однієї із жіночих обителей найсуворішого ордену, і там тобі буде час замолити свої гріхи і зазнати належного покаяння. Вчини так — і живи. Чим для тебе такий дорогий закон Мойсеїв, що ти ладна вмерти за нього?

— Це закон отців моїх, — відповідала Ревека, — він зійшов на землю при громі й блискавці на вершині гори Синай з вогненної хмари. Якщо ви християни, то і ви в це вірите. Але, на вашу думку, старий закон змінився новим, а мої наставники вчили мене інакше.

— Нехай наш капелан вийде вперед, — сказав Бомануар, — і настановить цю нечестиву уперту жінку…

— Пробачте, якщо я вас перерву, — лагідно промовила Ревека, — але я дівчина і не вмію вести релігійні суперечки. Однак я зумію вмерти за свою віру, якщо на те буде воля Божа. Прошу вас відповісти на моє прохання щодо призначення Суду Божого.

— Подайте мені її рукавичку, — сказав Бомануар. — Ось воістину слабка й мала застава такої важливої справи, — продовжував він. — Бачиш, Ревеко, яка неміцна й мала твоя рукавичка порівняно з нашими важкими сталевими рукавицями, — така і твоя справа порівняно зі справою Сіонського Храму, бо виклик кинутий усьому нашому ордену.

— Покладіть на чашу терезів мою безневинність, — мовила Ревека, — і шовкова рукавичка перетягне залізну рукавицю.

— Отже, ти відмовляєшся визнати свою провину і все-таки повторюєш свій сміливий виклик?

— Повторюю, шляхетний сер, — відповідала Ревека.

— Ну, тож хай буде так, в ім'я Боже, — сказав гросмейстер, і нехай Господь визначить істину!

— Амінь! — вимовили всі прецептори, а за ними й усі збори хором повторили це слово.

— Братіє, — сказав Бомануар, — вам відомо, що ми мали повне право відмовити цій жінці у випробуванні Божим Судом. Але хоч вона і єврейка, і нехрещена, все-таки перед нами істота самотня й беззахисна. Вона вдалася до заступництва наших м'яких законів, і ми не можемо відповісти їй відмовою. Крім того, ми не тільки духовні особи, але й лицарі і воїни, а тому для нас було б ганебно ухилятися від двобою. Отже, справа стоїть так: Ревека, дочка Ісаака з Йорка, на підставі численних вагомих доказів обвинувачується в тім. що зачарувала одного зі шляхетних лицарів нашого ордену, а на виправдання своє викликала нас на бій — за Судом Божим. Як ви гадаєте, преподобні брати, кому слід вручити цю заставу, призначивши його водночас захисником нашої сторони в майбутньому двобої?

— Бріану де Буагільберу, — сказав прецептор Гудольрик, — далебі йому краще за всіх відомо, на чиєму боці правда.

— Однак, — сказав гросмейстер, — як же бути, якщо наш брат Бріан усе ще перебуває під впливом чарів чи талісману? Утім, нічиїй доблесній руці з усього ордену не довірили б ми більш охоче як цю, так і будь-яку іншу важливу справу.

— Преподобний отче, — відповідав Гудольрик, — жодний талісман не здатен здолати лицаря, що стає до бою за праве діло на Божому Суді.

— Ти розсудив вірно, брате, — погодився гросмейстер. — Альберте Мальвуазен, вручи цю заставу Бріану де Буагільберу. Тобі, брате Бріане, доручаємо ми цю справу, щоб ти мужньо став до бою, не маючи сумніву, що перемогу здобуде той, за ким правда. А тобі, Ревеко, ми даємо два дні терміну, аби знайти собі захисника.

— Не багато ж ви даєте мені часу, — сказала Ревека. — Я чужинка і не вашої віри, так що мені нелегко буде знайти людину, що ризикнула б своїм життям і честю заради мене, та ще виступивши проти лицаря, котрий має славу знаменитого бійця.

— Більше ми не можемо відкладати, — відповідав гросмейстер, — бій має відбутися в нашій присутності, а важливі справи змушують нас відбути звідси не пізніше як за три дні.

— Хай буде воля Божа, — мовила Ревека. — Покладаю на нього всі мої надії — у Господа одна мить має таку саму силу, як ціле століття.

— Це ти добре сказала, дівице, — зауважив гросмейстер, — але нам чудово відомо, хто вміє прибирати ангельську подобу. Отже, лишається тільки призначити належне місце для двобою, а якщо знадобиться, то й для страти. Де прецептор цієї обителі?

Альберт Мальвуазен, котрий усе ще тримав у руці рукавичку Ревеки, стояв біля Буагільбера і щось гаряче напівголосно йому доводив.

— Як, — сказав гросмейстер, — він не хоче приймати заставу?

— Ні, він хоче, він прийняв заставу, високопреподобний отче, — відповідав Мальвуазен, непомітно сховавши рукавичку під свою мантію. — Що стосується місця для двобою, то, на мою думку, для цієї мети найбільше підходить арена святого Георгія, поблизу нашої прецептори.

— Гаразд, — сказав гросмейстер. — Ревеко, на цю арену ти повинна виставити свого захисника. Якщо ж ти не виконаєш цього або якщо твій захисник буде переможений на Суді Божому, ти умреш, як чаклунка, згідно з вироком. Нехай наш суд і рішення будуть записані і ця ухвала прочитана привселюдно, аби ніхто не міг відмовитися її незнанням.

Один із капеланів заніс протокол засідання до величезної книги, куди записувалися всі діяння лицарів Храму. Коли він закінчив, другий капелан голосно прочитав вирок гросмейстера, який у перекладі з нормано-французької мови звучить так:

«Ревека, єврейка, дочка Ісаака з Йорка, обвинувачувана в чаклунстві, звабі та інших підступних діяннях проти одного з лицарів найсвятішого ордену Сіонського Храму, не визнала себе винною; вона стверджує, що свідчення проти неї неправдиві, злісні й недобросовісні. Через законний відвід власної особи, як непридатної для ратного діла, вона пропонує виставити собі захисника, аби вирішити справу Божим Судом, і ручається, що оний її захисник битиметься за неї за всіма правилами істинних лицарських законів і звичаїв, у чому представила свою заставу, взявши на себе відповідальність за всі витрати і збитки. Ону заставу її вручено шляхетному дворянинові і лицареві Бріану де Буагільберу, члену святого ордену Храму, і лицар цей повинен битися в згаданому двобої від імені свого ордену і заради власного захисту, оскільки особисто постраждав від причини[75] та шкідливих волхвувань скаржниці. А тому високопреподобний отець і могутній пан Лука, маркіз Бомануар, зволив задовольнити зазначене прохання й погодитися на заміщення її особи повноважним заступником і призначив двобій на третій день від цього дня, а місцем оного обрав арену в огорожі святого Георгія, поблизу прецепторії Темплстоу.

Окрім того, гросмейстер наказує скаржниці з'явитися на двобій в особі свого заступника, інакше її буде піддано страті, встановленій законом за чаклунство та волхвування. Велить він також з'явитися в призначений термін на арену й захиснику ордену, інакше ж він погрожує оголосити його підлим зрадником. При цьому оний шляхетний лорд і високопреподобний отець призначив згаданій битві відбутися в його особистій присутності, з дотриманням усіх правил і звичаїв, належних для цього випадку. І нехай допоможе Бог правому ділу.

— Амінь! — вимовив гросмейстер, а слідом повторили всі присутні.

Ревека нічого не сказала, але, склавши руки, звела очі до неба. Потім скромно нагадала гросмейстерові, що слід дозволити їй зв'язатися з друзями, аби сповістити їх про становище, в якому вона перебуває, і просити відшукати захисника, котрий може за неї битись.

— Це законно і справедливо, — погодився гросмейстер. — Обери сама посланця, якому могла б довіритись, і ми дозволимо йому вільний доступ до тієї келії, де ти утримуєшся.

— Чи немає тут когось, — сказала Ревека, — хто з любові до справедливості або за щедру винагороду погодився б виконати доручення нещасної дівчини, що перебуває в скрутному становищі?

Усі мовчали. В присутності гросмейстера ніхто не зважувався виявити співчуття до обмовленої бранки з побоювання, що його можуть запідозрити у співчутті до євреїв. Цей страх був такий сильний, що переважував навіть бажання одержати обіцяну нагороду, а про почуття жалю годі було й говорити. Кілька хвилин Ревека в невимовній тривозі очікувала відповіді і нарешті вигукнула:

— Та невже в такій країні, як Англія, я буду позбавлена останнього, жалюгідного способу врятувати своє життя через те, що ніхто не хоче зробити мені послугу, у якій не відмовляють і гіршому зі злочинців!

Хігг, син Снелля, нарешті подав голос. Він сказав:

— Хоча я каліка, але все-таки абияк можу рухатися завдяки її милосердній допомозі. Я виконаю твоє доручення, — продовжував він, звертаючися до Ревеки, — я поспішатиму, наскільки зможу при моєму каліцтві.

— Усе в руках Божих, — мовила Ревека. — А для виконання волі Господа і равлик годиться не гірше за сокола. Відшукай Ісаака з Йорка. Ось тобі гроші, тут їх вистачить для плати за коня і за посланця. Передай батькові листа від мене. Не знаю, можливо, саме небо вселяє в мене це почуття, але я впевнена, що не такою смертю призначено мені померти і що знайдеться для мене заступник. Прощавай. Життя і смерть залежать від твоєї моторності.

Селянин прийняв з її рук лист, що містив кілька рядків єврейською мовою. Багато хто з натовпу умовляв його не доторкатися до нечестивої записки. Але Хігг твердо вирішив зробити послугу своїй благодійниці. Вона, за його Словами, врятувала його тіло, і він був певен, що не схоче погубити його душу.

— Я дістану собі, — сказав він, — доброго коня в сусіда Бота-на і на ньому поїду до Йорка.

Але, на щастя, Хіггу не довелося так поспішати: за чверть милі від воріт прецепторії назустріч йому трапилися два вершники, яких він по одягу та високих жовтих шапках одразу визнав за євреїв. Порівнявшися з ними, селянин побачив, що один з них був його колишній хазяїн Ісаак з Йорка, а другий — рабин Бен-Ізраїль, Вони почули, що в обителі Темплстоу зібрався капітул ордену тамплієрів під головуванням гросмейстера і що там відбувається суд над чаклункою. Тому удвох вирушили до прецепторії, але трималися трохи віддалік від неї.

— Брате Бен-Ізраїлю, — говорив Ісаак, — не знаю чому, але моя душа неспокійна. Обвинувачення в чаклунстві часто зводять на людей нашого племені і таким наклепом прикривають свої лиходійства.

Лікар заспокоював друга, мовляв, маючи гроші, він завжди може порозумітися з християнами. Тим часом Хігг, син Снелля, наблизився до подорожніх і подав Ісаакові листа від Ревеки. Пробігши його очима, Ісаак застогнав, упав зі свого мула і лежав непритомний.

Зляканий украй рабин зіскочив з коня і поспішив ужити всіх заходів, аби привести до тями свого друга. Та раптом Ісаак ожив, зірвав із себе шапку і, схопивши в жменю дорожнього пилу, посипав ним голову. Спочатку лікар подумав, що такий несподіваний прояв почуттів є ознакою божевілля, але незабаром дізнався, в чому річ. Ісаак, продовжуючи побиватися за дочкою, попросив рабина прочитати її листа.

Той узяв листа і прочитав уголос єврейською мовою: «Ісааку, синові Адонікама, якого невірці звуть Ісааком з Йорка, привіт, хай будуть з тобою мир і благословення. Батьку мій, я приречена на страту за те, чого не відала душа моя, — за чаклунство і волхвування. Батьку мій, якщо можна, знайди сильну людину, яка б заради мене билася мечем і списом, за звичаєм назареян, на арені поблизу Темплстоу на третій день від цього дня. Може, Бог отців наших дасть йому силу захистити безневинну, заступитися за беззахисну. Якщо ж це буде неможливо, нехай дівчата нашого племені оплачуть мене як померлу, бо я загину, як олень, уражений рукою мисливця, і як квітка, зрізана косою хлібороба. А тому подумай, що можна зробити і чи є можливість мене врятувати. Є один такий воїн з назареян, що міг би взятися за зброю на захист мене. Це Уілфред, син Седрика, в іновірців іменований Айвенго. Але він тепер ще не в змозі вдягтися в ратний обладунок. Проте сповісти його про це, бо він має любов і пошану серед могутніх синів свого племені і був у полоні разом із нами, а тому може знайти мені захисника серед своїх товаришів. І скажи йому, Уілфредові, сину Седрика, що залишиться Ревека в живих чи помре, вона й у житті, й у смерті неповинна в тім гріху, в якому її обвинувачують. І якщо така буде воля Божа, що ти втратиш свою дочку, не залишайся, батьку, у цій країні кровопролить і жорстокості, але їдь до Кордови, де брат твій проживає в безпеці під заступництвом трону, який посідає Боабдил, сарацин, тому що жорстокість мавританського народу до синів Іакова далеко не така жахлива, як жорстокість англійських назареян».

Ісаак досить спокійно вислухав читання листа, але як тільки Бен-Ізраїль закінчив, він знову став виявляти свою скорботу, роздираючи на собі одяг, посипаючи голову пилом і вигукуючи:

— О дочко моя! Плоть від плоті моєї! Кістка від кісток моїх!

— Кріпися, — сказав рабин, — сумом нічим не зарадиш, іди відшукай цього Уілфреда, сина Седрика. Може, він допоможе тобі, якщо не особистою доблестю, то хоч порадою, бо цей юнак дуже до вподоби Річардові, прозваному в назареян Левиним Серцем, а країною дедалі настійніше поширюються чутки, ніби він повернувся. Можливо, юнак випросить у нього грамоту за його підписом і печаткою з велінням зупинити злодіяння кровожерливих людей, що насмілилися надати своєму ордену святе ім'я Храму.

— Я відшукаю його, — сказав Ісаак, — він гарний юнак і має жаль до гнаних синів Іакова. Але він ще не в силі володіти зброєю, а який же інший християнин захоче битися за скривджену дочку Сіону?

— Ах, — сказав рабин, — ти говориш так, ніби зовсім не знаєш християн! Золотом ти купиш їхню доблесть точнісінько так, як купуєш собі безпеку. Підбадьорся, наберися духу та їдь розшукувати Уілфреда Айвенго. Я теж вирушу до міста Йорк, де тепер зібралося багато воїнів і сильних мужів, і, без сумніву, знайду серед них охочого битися за твою дочку.

Вони обійнялися на прощання і роз'їхалися в різні боки.

РОЗДІЛ XXXVI

Надвечір того дня, коли відбувся суд над Ревекою, хтось тихо постукав у двері її темниці. Але вона не звернула на це уваги, бо була зайнята читанням вечірніх молитов, які закінчила співом священного гімну євреїв.

Коли звуки гімну завмерли, знову почувся обережний стукіт.

— Увійди, — відгукнулася Ревека, — якщо ти друг мені, а якщо недруг — не в моїй волі заборонити тобі ввійти.

— Це я, — сказав Бріан де Буагільбер, входячи, — а друг я чи недруг, залежатиме від того, чим закінчиться наше побачення.

Збентежена появою людини, нестримну пристрасть якої вона вважала головною причиною своїх нещасть, Ревека позадкувала від нього із схвильованим і недовірливим, але далеко не боязким виглядом, який показував, що вона вирішила не дратувати його, але у разі потреби захищатися до останньої можливості.

— У тебе немає причин боятися мене, Ревеко, — сказав тамплієр, — або, точніше, тобі не треба боятися мене тепер.

— Я й не боюсь, сер лицар, — відповідала Ревека, хоча її прискорене дихання не відповідало героїзму цих слів. — Віра моя міцна, і я вас анітрохи не боюсь.

— Та й чого тобі побоюватись? — підтвердив Буагільбер серйозно. — Мої колишні безумні пориви тепер тобі не страшні. За дверима стоїть варта, над якою я не владний. Їм доведеться вести тебе на страту, Ревеко. І доти вони нікому не дозволять скривдити тебе, навіть мені, якби моє божевілля — адже це справжнє божевілля — ще раз спонукало б мене до цього.

— Слава моєму Богові, — сказала єврейка. — Смерть найменше страшить мене в цій обителі злоби.

— Так, мабуть, — погодився тамплієр, — думка про смерть не повинна страшити тверду душу, коли шлях до неї відкривається раптово. Мене не лякає удар списа чи меча, тобі ж стрибок з висоти вежі чи удар кинджала не здаються страшними порівняно з тим, що кожен із нас вважає ганьбою. Зверни увагу, я говорю про нас обох. Цілком можливо, що мої поняття про честь так само безглузді, як і твої, Ревеко, зате ми обоє зуміємо вмерти за них.

— Нещасна ти людина! — вигукнула Ревека. — Невже ти приречений важити життям через вірування, яких не визнає твій здоровий глузд? Але про мене ти так не думай. Твоя рішучість коливається на бурхливих і мінливих хвилях людської думки, а моя тримається на скелях вічності.

— Облиш, — мовив тамплієр, — тепер марні такі міркування. Ти приречена вмерти не швидкою й легкою смертю, але смертю повільною, у жахливих катуваннях і стражданнях.

— А кому ж, — заперечила Ревека, — якщо така буде моя доля, кому я нею зобов'язана? Звичайно, тому, хто з егоїстичних, низьких спонукань силоміць притяг мене сюди, а тепер прийшов залякувати, перебільшуючи жахи тієї гіркої долі, що сам мені підготував.

— Облиш свої докори, Ревеко, — сказав тамплієр, — у мене досить і мого горя, не збільшуй його своїми нападками.

— Так чого ж ти хочеш, сер лицар? — запитала єврейка. — Кажи прямо, якщо ти прийшов не для того, щоб помилуватися заподіяним тобою нещастям. А потім, зроби ласку, залиш мене. Перехід від часу до вічності короткий, але страшний, а мені залишається так мало годин, щоб приготуватися до нього.

— Я бачу, Ревеко, — сказав Буагільбер, — що ти продовжуєш вважати мене винуватцем тих страждань, від яких я хотів би тебе позбавити.

— Сер лицар, я не бажаю докоряти тобі. Але хіба не твоїй пристрасті я зобов'язана своєю жахливою долею?

— Ти помиляєшся. Це неправда, — поспішно заперечив тамплієр. — Ти приписуєш мені те, чого я не міг передбачати і що трапилося всупереч моїй волі. Чи міг я передбачити несподіваний приїзд сюди цього навіженого старого, який звеличений понад свої заслуги, а тепер він панує над здоровим глуздом, наді мною та сотнями членів нашого ордену?

— Однак, — мовила Ревека, — і ти був у числі суддів. І хоча ти знав, що я безневинна, не протестував проти мого осуду і навіть, наскільки я розумію, сам виступиш на двобої Суду Божого, аби довести мою злочинність і підтвердити мій вирок.

— Ревеко, — одказав Буагільбер, схвильовано крокуючи назад і вперед по кімнаті, — знай, що Буагільбер нікому у світі не поступається, хоча, залежно від обставин, іноді змінює свої плани. Ти пам'ятаєш обривок пергаменту, на якому була написана порада зажадати захисника? Як ти гадаєш, хто це написав, якщо не Буагільбер? У кого іншого ти могла пробудити таке співчуття?

— Коротка відстрочка страти, та й усе, — відповідала Ревека. — Не багато користі мені від цього; і невже нічого іншого ти не міг зробити для тої, на голову якої обрушив стільки горя і нарешті привів на край могили?

— Ні, це далеко не все, що я мав намір зробити для тебе, — сказав Буагільбер. — Якби не прокляте втручання того старого бузувіра та ще дурня Гудольрика, роль бійця за честь ордену доручили б не прецепторові, а одному з лицарів. Тоді б я сам з'явився на арену — звичайно, під виглядом мандрівного лицаря — і зі зброєю в руках оголосив би себе твоїм захисником. І якби Бомануар виставив проти мене не одного, а двох чи трьох із присутніх братів, не сумніваюсь, що я кожного по черзі вибив би із сідла одним і тим самим списом. Ось як я мав намір учинити, Ревеко.

— Усе це пуста похвальба, сер лицар, — сказала Ревека, — ти хвалишся тим, що міг би зробити; однак ти вважав за краще діяти зовсім інакше. Ти прийняв мою рукавичку. Це значить, що мій захисник, — якщо тільки для такої самотньої істоти, як я, знайдеться захисник, — повинен буде битися з тобою. А ти все ще удаєш із себе мого друга й захисника.

— Я й хочу бути твоїм другом і захисником, — відповів тамплієр, — але подумай, чим я при цьому ризикую, чи, краще сказати, якого безчестя неминуче зазнаю. Тож не засуджуй мене, якщо я висуну деякі умови, перш ніж заради твого порятунку пожертвую всім, що для мене було дорогим.

— Говори, — мовила Ревека, — я не розумію тебе.

— Гаразд, — сказав Буагільбер, — я буду говорити все, як не говорить навіть грішник, що прийшов на сповідь до свого духівника. Якщо я не з'явлюся на арену, Ревеко, я втрачу свій сан і добре ім'я — утрачу все, чим дихав дотепер, — повагу товаришів і надію успадкувати ту владу, якою тепер володіє старий бузувір Лука де Бомануар і якою я скористався б інакше. Такою буде моя доля, якщо я не з'явлюся битися з твоїм заступником. Чорт би забрав цього Гудольрика, що влаштував мені таку диявольську пастку! І хай буде проклятий Альберт Мальвуазен, котрий зупинив мене, коли я хотів кинути твою рукавичку в обличчя бузувірові, який збожеволів, якщо міг повірити безглуздому наклепові на істоту, таку піднесену й прекрасну, як ти.

— До чого тепер усі ці пишномовні й улесливі слова! — заперечила Ревека. — Навіщо ти все це говориш — твій вибір зроблено.

— Ні, Ревеко, — сказав лицар більш м'яким голосом, підходячи ближче до неї, — мій вибір ще не зроблено. Ні. І знай — ти сама маєш зробити вибір. Якщо я з'явлюся на арену, я змушений буду підтримати свою честь і бойову славу. І тоді, буде в тебе захисник чи ні, — однаково ти загинеш на багатті, прив'язана до стовпа, бо не народився ще той лицар, який дорівнював би мені в бою. Хіба тільки Річард Левине Серце та його улюбленець Уілфред Айвенго. Але, як тобі відомо, Айвенго ще не може носити панцир, а Річард далеко, у чужоземній в'язниці. Отже, якщо я виїду на змагання, ти помреш, хоча б твоя краса і спонукала якогось палкого юнака прийняти виклик на твій захист.

— Навіщо ти стільки разіє повторюєш одне й те саме?

— Для того, — відповідав тамплієр, — аби ти чіткіше могла уявити собі долю, яка тебе очікує.

— Так переверни її іншим боком, — сказала єврейка, — що тоді буде?

— Якщо я виїду, — продовжував Буагільбер, — на фатальну арену, ти помреш повільною й лютою смертю, у таких катуваннях, які призначені для грішників після смерті. Якщо ж я не з'явлюсь, мене позбавлять лицарського звання, я буду зганьбленим, обвинуваченим у чаклунстві, у спілкуванні з невірними. Я утрачу свою славу, свою честь, свої надії на такі велич і могутність, яких досягли тільки деякі з імператорів. І всім цим, Ревеко, я готовий пожертвувати, — додав він, кидаючись до її ніг, — усе кину, аби ти сказала: «Буагільбере, будь моїм коханим».

— Це безглуздя, сер лицар, — відповідала Ревека. — Поквапся, їдь-но до регента, до королеви-матері, до принца Джона. З поваги до англійської корони вони не можуть дозволити вашому гросмейстерові таке свавілля. Цим ти можеш зробити мені справжнє заступництво, без усяких жертв із твого боку і не вимагаючи від мене ніяких нагород.

— Я не хочу мати з ними діло, — продовжував він, хапаючись за полу її одягу, — я звертаюся тільки до тебе. Що ж змушує тебе робити такий вибір? Подумай, якби я був хоч сам сатана, — адже смерть ще гірше від сатани, а мій суперник — смерть.

— Я не зважую цих лих, — сказала Ревека, побоюючись. надто прогнівати неприборканого лицаря, але сповнена твердої рішучості не тільки не приймати його пропозицій, а й не прикидатися прихильною до нього. — Будь же мужчиною, заклич на допомогу свою віру. Якщо правда, що ваша віра учить милосердю, якого у вас більше на словах, ніж на ділі, врятуй мене від жахливої смерті, не вимагаючи нагороди, котра перетворила б твою великодушність на низький торг.

— Ні! — вигукнув гордовитий тамплієр, підводячись. — Цим ти мене не обдуриш! Якщо я відмовлюся від здобутої слави і від майбутніх почестей, я зроблю це тільки заради тебе, і ми врятуємося не інакше, як разом. Слухай, Ревеко, — продовжував він знову, понизивши голос. — Англія, Європа — адже це не весь світ. Є й інші країни, де ми можемо жити, і там я знайду простір для свого честолюбства. Поїдемо в Палестину. Там живе мій друг Конрад, маркіз де Монсеррат[76], людина, подібна до мене, вільна від дурних забобонів. Я прокладу нові шляхи до величі, — продовжував він, міряючи великими кроками кімнату, — Європа ще почує дзвінку ходу того, кого вигнала з-поміж синів своїх. І ти будеш царицею, Ревеко. На горі Кармель[77] створимо ми той престол, що я завоюю своєю доблестю тобі, і замість гросмейстерського жезла в руці у мене буде царський скіпетр.

— Мрії, — мовила Ревека, — одні мрії та марення! Але якби й здійснилися вони насправді, мене вони не обходять. Для мене любов до Ізраїлю і твердість у вірі так багато значать, що я не в змозі поважати людину, якщо вона охоче зрікається батьківщини, розриває зв'язок з орденом, якому присягалася служити, і все це тільки для того, аби задовольнити пристрасть до жінки чужого їй племені. Не призначай плати за моє врятування, сер лицар, не продавай великодушного подвигу — зроби заступництво нещастю заради самого тільки милосердя, а не з особистої користі. Звернися до англійського престолу. Річард прихилить слух до моїх молінь і звільнить мене від жорстокості моїх мучителів.

— Нізащо, Ревеко, — відповідав тамплієр з люттю. — Вже якщо я зречуся свого ордену, то зроблю це заради тебе однієї! Але якщо ти знехтуєш моїм коханням, мої честолюбні мрії залишаться зі мною. Я не дозволю обдурити себе! Схилити голову перед Річардом! Просити милості в цього гордого серця! Ніколи цього не буде, Ревеко! Орден Храму в моїй особі не впаде до ніг Річарда! Я можу відмовитися від ордену, але принизити чи зрадити його — ніколи.

— Усі мої надії — на ласку Божу, — сказала Ревека, — люди, як видно, не допоможуть.

— Тож знай, — відповідав тамплієр, — ти дуже горда, але і я теж гордий. Якщо я з'явлюся на арені в повному бойовому озброєнні, ніякі земні помисли не завадять мені скористатися всією моєю силою. Подумай же, якою буде твоя доля! Ні, Ревеко, жінці не знести думки про таку долю. Ти ще поступишся моїм бажанням!

— Буагільбере, — відповідала єврейка, — ти не знаєш жіночого серця або бачив тільки таких жінок, що втратили кращі жіночі якості. Я жінка, зніжена вихованням, з природи боязка і чутлива до тілесних страждань, але коли ми з тобою з'явимося на фатальній арені, ти — битися, а я — на страту, я твердо вірю, що моя відвага буде набагато вища від твоєї… Прощавай, я не хочу більше витрачати слів з тобою. Той час, що залишився дочці Ізраїлю провести на землі, потрібно витратити інакше: вона повинна звернутися до утішителя, що відвернув лице своє від її народу, але ніколи не буває глухим до волань людини, яка щиро звергається до нього.

— Отже, ми розстаємось, — проговорив тамплієр після хвилинного мовчання. — І навіщо Бог допустив нам зустрітися в цьому світі! Чому ти не народилася від шляхетних батьків і в християнській вірі! Клянуся небесами, коли я дивлюся на тебе, мені шкода, що я не належу до твого відкинутого племені. Нехай би рука моя рилася в скринях із шекелями, не відаючи ні списа, ні щита, гнув би я спину перед дрібною знаттю і завдавав би страху одним тільки боржникам!.. Ось до чого я дійшов, Ревеко, ось чого бажав би, аби тільки бути ближче до тебе в житті, аби позбутися тієї страшної ролі, яку повинен відіграти у твоїй смерті.

— Ти говориш про євреїв, якими зробили їх переслідування людей, тобі подібних, — сказала Ревека. — Гнів Божий вигнав євреїв з батьківщини, але працьовитість відкрила їм єдиний шлях до влади й могутності, і лише на цьому шляху їм не поставили перешкод. Почитай давню історію ізраїльського народу і скажи: хіба ті люди, через яких Єгова творив такі чудеса, були торгаші й лихварі? Знай же, гордий лицарю, у нас є родини, родовідне дерево яких сягає тих часів, коли в громі й блискавці з'являлося Божество в оточенні херувимів… Ці родини одержували свій високий сан не від земних владик, а від Голосу, що велів їхнім предкам наблизитися до Бога й панувати над іншими. Такі були князі з дому Іакова!

Щоки Ревеки спалахнули рум'янцем, поки вона говорила про давню славу свого племені, але знову сполотніли, коли вона додала із зітханням:

— Такі були князі іудейські, нині зниклі. Слава їх потоптана, як скошена трава, і змішана з дорожньою грязюкою. Але є ще нащадки великого роду, є й такі, що не посоромлять свого високого походження, і серед них буде дочка Ісаака, сина Адонікама. Прощавай! Я не заздрю почестям, здобутим ціною крові людської, не заздрю твоєму варварському роду північних язичників, не заздрю й вірі твоїй, котра в тебе на словах, але її немає ані у твоєму серці, ані у вчинках.

— Я зачарований, клянуся небесами! — вигукнув Буагільбер. — Мені починає здаватися, що кістяк, котрий з'їхав з глузду, мав рацію: я не в змозі розстатися з тобою, наче мене утримує якась надприродна сила. Прекрасне створіння! — продовжував він, підходячи до неї ближче, але з великою повагою. — Така молода, така гарна, така безстрашна перед лицем смерті! І приречена вмерти в ганьбі й муках. Хто може не плакати над тобою? Ми з тобою обоє — сліпі знаряддя долі, що нестримно тягне нас наперед визначеним шляхом, мов два кораблі, що мчать бурхливими хвилями, а скажений вітер зіштовхує їх між собою на обопільну погибель. Прости мені, і розстанемось як друзі. Марно намагався я похитнути твою рішучість, але й сам лишаюся твердим і непохитним, як сама незламна доля.

— Люди нерідко звалюють на долю наслідки своїх власних бурхливих пристрастей, — мовила Ревека. — Але я прощаю тобі, Буагільбере, тобі, винуватцеві моєї передчасної смерті. У тебе сильна душа; іноді в ній спалахують благородні й великі поривання. Але вона — мов занедбаний сад, що належить недбайливому хазяїнові: бур'яни розрослися в ній і заглушили здорові паростки.

— Так, Ревеко, — сказав тамплієр, — я саме такий, як ти кажеш: неприборканий, свавільний і гордий тим, що серед юрби пустоголових дурнів і спритних святенників я зберіг силу духу, яка підносить мене над ними. Я з юних літ привчався до воїнських подвигів і прагнув до високих цілей уперто й завзято. Таким я і залишусь: гордим, непохитним, незмінним. Світ побачить це, я покажу йому себе. Але ти прощаєш мені, Ревеко?

— Так щиро, як тільки може жертва простити своєму катові.

— Прощавай, — сказав тамплієр і вийшов із кімнати. Прецеп-тор Альберт Мальвуазен нетерпляче очікував у сусідньому залі повернення Буагільбера.

— Як ти забарився! — сказав Альберт. — Я не тямив себе від занепокоєння. Що, якби гросмейстер чи Конрад, його шпигун, надумали зайти сюди? Дорого б я заплатив за свою поблажливість!.. Але що з тобою, брате? Ти ледве тримаєшся на ногах, і обличчя твоє похмуре як ніч. Чи ти здоровий, Буагільбере?

— Здоровий, — відповідав тамплієр, — здоровий, як бідолаха, котрий знає, що за годину його стратять. Клянуся небесами, Мальвуазене, ця дівчина перетворила мене на ганчірку! Я майже зважився йти до гросмейстера, кинути йому в обличчя зречення від ордену й відмовитися від жорстокості, що нав'язав мені цей тиран.

— Ти з глузду з'їхав! — сказав Мальвуазен. — Таким учинком ти погубиш себе, але не врятуєш єврейку, яка, з усього видно, така дорога тобі. Бомануар вибере замість тебе кого-небудь іншого на захист ордену, і засуджена однаково загине.

— Дурниця! Я сам виступлю на її захист, — мовив тамплієр гордовито, — і тобі, Мальвуазене, я гадаю, відомо, що в усьому ордені не знайдеться бійця, здатного витримати удар мого списа.

— Еге ж, — сказав лукавий порадник, — ти зовсім забув, що тобі не дадуть ні нагоди, ні можливості здійснити твій безумний план. Спробуй піди до Луки Бомануара, оголоси йому про своє зречення від клятви послуху й подивишся, чи довго після цього він залишить тебе на волі. Ти ледве встигнеш вимовити ці слова, як опинишся на сто футів під землею, у темниці тюремної вежі прецепторії, де чекатимеш суду, — а судити тебе будуть як підлого відступника і легкодухого лицаря. Якщо ж вирішать, що ти все-таки зачарований, тебе закують у кайдани, відвезуть до якого-небудь віддаленого монастиря, замкнуть у відокремленій келії, і ти будеш валятися там на соломі, у темряві, одурілий від заклинань і наскрізь промоклий від святої води, якою будуть тебе ретельно поливати, аби вигнати з тебе біса. Ні, ти повинен з'явитися на арені, Бріане, інакше загинеш!

— Я вирвуся звідси й утечу! — сказав Буагільбер. — Утечу в яку-небудь далеку країну, куди ще не проникнули людська дурість і бузувірство. Принаймні жодна крапля крові цієї прекрасної дівчини не проллється за моєї участі.

— Тобі не вдасться втекти, — заперечив Мальвуазен. — Твоє безумство збудило підозри, і тебе не випустять зі стін прецепторії. Але для тебе ж краще, що це так. Твоя втеча ні до чого не призведе. Твій герб буде перевернуто, ти знеславиш своїх предків і сам будеш вигнаний з ордену. Подумай гарненько: куди подітися від сорому твоїм ратним товаришам, коли Бріана де Буагільбера, кращого бійця в лавах тамплієрів, привселюдно оголосять зрадником? З якою радістю гордовитий Річард дізнається, що той самий лицар, який завдав йому чимало клопоту в Палестині і ледь не затьмарив його всесвітню славу, сам утратив честь і добре ім'я через єврейку і все-таки не зміг її врятувати, навіть ціною такої великої жертви..

— Мальвуазене, — мовив лицар, — дякую тобі. Ти торкнувся тієї струни, що найсильніше хвилює мою душу. Хай буде, що буде, але слово «зрадник» ніколи не стане поруч з ім'ям Буагільбера. Дай Боже, щоб сам Річард чи один з його хвалених улюбленців виїхав проти мене на арену. Але ні, там нікого не буде — ніхто не схоче важити життям заради безневинної, самотньої…

— Тим краще для тебе, якщо діло цим скінчиться, — сказав прецептор. — Якщо її захисник не з'явиться, не ти будеш винен у смерті злощасної дівиці, а гросмейстер, який засудив її до страти.

— Це правда, — мовив Буагільбер, — якщо не буде в неї захисника, я тільки з'явлюсь на арені верхи на коні в повному озброєнні, але не братиму участі в тому, що буде далі.

— Звичайно! — підхопив Мальвуазен. — Не більше, ніж статуя Георгія Переможника в церковній процесії.

— Що ж, нехай буде так, як я колись вирішив, — закінчив розмову гордовитий тамплієр. — Вона мене відштовхнула й принизила, знехтувала мною. Навіщо ж мені жертвувати своєю славою й повагою інших людей? Мальвуазене, я виїду на арену.

По цім слові він вийшов із залу, а прецептор пішов за ним, аби підтримати його в прийнятому рішенні, бо сам він був дуже зацікавлений в успіхах Буагільбера, очікуючи для себе великих вигод, якщо той згодом стане на чолі ордену, не кажучи вже про надію посісти місце, обіцяне йому Конрадом Монт-Фітчетом з умовою всіляко сприяти засудженню нещасної Ревеки. Заперечуючи кращі спонукання в душі свого друга, Мальвуазен мав над ним усі переваги хитрого й холоднокровного себелюба в боротьбі з людиною, одержимою палкими й суперечливими пристрастями. Проте знадобилася вся його спритність, аби змусити Буагільбера дотримуватися прийнятого рішення. Мальвуазену треба було повсякчас стежити за своїм другом, щоб той знову не надумав тікати, і запобігати можливості його зустрічі з гросмейстером, яка могла призвести до відкритого розриву між ними. Крім того, Альбертові доводилось знову й знову наводити різні докази на користь того, що Бріан зобов'язаний з'явитися на арені.

РОЗДІЛ XXXVII

Але повернімося до пригод Чорного Лицаря. Від'їхавши від заповітного дуба, він попрямував до сусіднього монастиря, скромного й небагатого, що мав назву абатства святого Ботольфа, куди після падіння замку Торкілстон перевезли пораненого Айвенго під наглядом вірного Гурта й великодушного Вамби. Поки що ми не будемо говорити про те, що відбулося між Уілфредом та його рятівником. Досить сказати, що після довгої й важливої бесіди абат розіслав гінців у різні сторони, а наступного дня Чорний Лицар уранці зібрався залишити монастир, узявши з собою за провідника блазня Вамбу. Перед від'їздом він звернувся до Айвенго і сказав йому:

— Ми з тобою побачимося в Конінгсбурзі, замку покійного Ательстана, куди поїхав твій батько Седрик на поминки свого шляхетного родича. Я подивлюся там на твою саксонську рідню, сер Уілфред, і познайомлюся з нею ближче. І ти туди приїжджай, я беруся примирити тебе з батьком.

Сказавши це, Чорний Лицар ласкаво попрощався з Айвенго, який висловив палке бажання провести свого рятівника. Але про це Чорний Лицар і чути не схотів.

— Сьогодні відпочинь гарненько, — сказав він. — Мабуть, і завтра ти ще не матимеш сили вирушити в дорогу. Мені не потрібно іншого провідника, крім чесного Вамби; він гратиме при мені роль попа чи блазня, відповідно до мого настрою.

— А я, — сказав Вамба, — готовий служити вам від щирого серця. Я охоче побуваю на поминках Ательстана, бо якщо їжа буде не дуже ситною, а подавати будуть не часто, він воскресне з мертвих і почне вимагати свого від кухарів, прислуги та чашника. А це таке видовище, що варто подивитись. Я вже сподіваюсь, сер лицар, що ваша доблесть буде мені захистом перед моїм хазяїном Седриком, якщо моя дотепність зазнає невдачі.

— Сер Лицар Висячого Замка, якщо вже вам завгодно так себе називати, — сказав Айвенго, — побоююсь, що ви зволили обрати за провідника надто балакучого й настирливого блазня. Але він знає кожну стежину в лісі не гірше за будь-якого мисливця; притому, як ви самі бачили, бідолаха вірний і надійний, як булат.

— Дарма, — мовив лицар, — аби він зумів показати мені дорогу. Невелике лихо, якщо він захоче побавити мене дорогою. Ну, прощавай, Уілфреде, видужуй, друже мій. Але дивись, я тобі забороняю виїжджати принаймні до наступного дня.

По цім слові він простягнув руку Уілфреду, який її поцілував, попрощався з абатом, сів на коня і поїхав у супроводі одного Вамби.

Айвенго провів їх поглядом, доки вони не сховалися в хащі, і повернувся до монастиря. Але незабаром після ранньої обідні він послав сказати абату, що бажає його бачити. Старий прибіг переляканий і із занепокоєнням запитав, як лицар почувається.

— Краще, — відповідав той, — набагато краще, ніж я міг сподіватися спочатку: або моя рана була не така серйозна, як я гадав, або цілющий бальзам справив на неї чудесну дію, але я себе так почуваю, що, мабуть, можу вдягти панцир; це велике щастя, бо через тривожні думки я не можу більше залишатися тут у бездіяльності.

— Крий Боже, — сказав абат, — щоб син Седрика Сакса залишав нашу обитель, перш ніж загоїлися його рани. Соромно нам буде, якщо ми допустимо це!

— Я й сам не залишив би вашу гостинну обитель, святий отче, — відповів Айзенго, — якби не почувався здатним рушити в дорогу і якби не було в тім потреби.

— Що ж змушує тебе до такого раптового від'їзду? — допитувався абат.

— Хіба ніколи вам не траплялося, святий отче, нудитися лиховісним передчуттям, очікувати якогось лиха, марно дошукуючись, яка б могла бути тому причина? Хіба ви не гадаєте, що такі передчуття гідні нашої уваги, бо, можливо, це ангели-охоронці подають нам звістку про близьку небезпеку?

— Не заперечую, — сказав абат, перехрестившись, — такі речі трапляються, і вони бувають від Бога. Але подібні навіювання приходять недарма і передвіщають користь та успіх. А ти, поранений і немічний, чим ти можеш допомогти тому, за ким бажаєш іти слідом? Адже у разі нападу ти не в змозі будеш захищати його.

— Ти помиляєшся, пріоре, — відповідав Айвенго, — сил у мене досить, і я можу витримати бій з усяким, хто захоче зі мною битися. Але хіба я не можу стати йому в нагоді іншими засобами, крім зброї? Надто добре відомо, що сакси не люблять норманів. Як знати, що може трапитись, якщо він раптом з'явиться серед них у таку хвилину, коли їхні серця роз'ятрені смертю Ательстана, а голови запаморочені надмірним уживанням вина. Здається мені, що його поява в такий час може мати найнебезпечніші наслідки. Ось я і зважився випередити лихо або розділити його долю. А для того, щоб я міг здійснити свій намір, прошу тебе: добудь мені верхового коня, у якого крок був би м'якшим, ніж у мого бойового коня.

— Що ж, — відповідав абат, — я тобі віддам мою іспанську кобилу: вона ходить інохіддю, шкода тільки, не такою рівною, як конячка пріора Сент-Альбанської обителі. Можу, однак, ручатися, що в моєї Мітли — так кличу я свого інохідця — надзвичайно м'яка і рівна рись. І вона дуже слухняна конячка, мабуть, тільки в якогось фокусника знайдеться худобинка, слухняніша за мою.

— Тоді, будь ласка, преподобний отче, накажіть одразу ж осідлати Мітлу і звеліть Гурту принести сюди моє озброєння.

— Проте, люб'язний сер, — сказав абат, — прошу вас узяти на розум, що Мітла так само недосвідчена щодо зброї, як і її господар. Я не поручуся за те, що може статися, коли вона побачить ваш обладунок, а особливо, коли відчує ного вагу на собі.

— Повірте, святий отче, — запевнив ііою Айвенго, — я не турбуватиму вашу коняку зайвою вагою, а якщо вона пручатиметься, то їй же буде гірше.

I Айвенго, попрощавшися з настоятелем, швидко й легко збіг із ґанку, чого не можна було очікувати від недавно пораненої людини. Він підхопився на коня, бажаючи уникнути приставань абата, який біг за ним так моторно, як тільки дозволяли йому огрядність та похилий вік, весь час вихваляючи свою Мітлу і благаючи лицаря поводитися з нею обережніше. Але Уілфред був надто заклопотаний, аби вислуховувати важливі поради абата. Тому він наказав своєму зброєносцеві (так тепер називався Гурт) не відставати і попрямував до лісу слідами Чорного Лицаря.

Тим часом Чорний Лицар та його провідник не кваплячись посувалися вперед крізь лісову хащу. Бравий лицар то наспівував собі під ніс пісні закоханих трубадурів, то ставив своєму супутникові забавні питання. Уявіть собі лицаря, високого на зріст, міцної статури, широкого в плечах, могутнього, верхи на великому вороному коні, мовби створеному для нього, так легко він ніс свого важкого їздця. Було видно його засмаглі вилиці, вкриті здоровим рум'янцем, і великі блакитні очі, що блищали з-під піднятого забрала. Постава й манери лицаря виражали безтурботну веселість та молодецтво, викриваючи розум, не здатний передбачати небезпеку, але завжди готовий відбити її. Думка про небезпеку була йому звична, як людині, що присвятила себе війні та пригодам.

Блазень був у звичайному своєму строкатому вбранні, але події останнього часу змусили його замінити дерев'яний меч гострим палашем[78] і видовженим щитом. Під час штурму Торкілстона з'ясувалось, що він зовсім непогано володіє цією зброєю. По суті, розумова вада Вамби виражалася лише в якійсь нервовій непосидючості: у жодному положенні він не міг залишатися спокійним чи послідовно розмірковувати. Однак він був моторний та спритний і, якщо діло не вимагало великої витримки й сталості, міг успішно виконати будь-яке доручення, миттю підхопити будь-яку думку.

У ту мить, коли ми наздогнали їх у дорозі, ця весела пара виспівувала старовинну пісню. Лицар Висячого Замка виконував її досить майстерно, а блазень тільки підтягував йому і співав приспів.

— Гарна пісня, — сказав Вамба, коли обидва закінчили приспів. — Клянуся моєю шапкою дурня, і мораль чудова. Ми її часто співали з Гуртом. Колись ми з ним були товаришами, а тепер він, з ласки Божої та панської волі, сам собі пан і вільна людина. А одного разу нам з ним добряче перепало через цю саму пісню: ми так захопились, що дві години провалялися в постелі, розспівуючи її. З тих пір як згадаю цей приспів, так у мене кістки і заниють.

Після цього блазень сам заспівав іншої пісні, а лицар підхопив мотив і став йому вторити.

— Хотів би я, — сказав лицар, — щоб наш гостинний хазяїн з-під заповітного дуба чи його капелан — веселий чернець — почули цю пісню на честь йоменів.

— Ну, я цього не хотів би, — відказав Вамба, — хіба що сподіваючись на той ріжок, що висить у вас на перев'язі.

— Еге ж, — мовив лицар, — це знак дружнього ставлення з боку Локслі, але навряд чи він мені колись знадобиться. Утім, я певен, що у разі потреби варто тільки засурмити в нього, як негайно з'явиться на виручку ціла ватага цих славних йоменів.

— Я б сказав: крий Боже, — заперечив блазень, — коли б не знав, що через цей ріжок вони повсякчас пропустять нас без усякої кривди.

— Що ти хочеш сказати? — запитав лицар. — Чи ти гадаєш, що коли б не ця застава приязні, вони б на нас напали?

— Я нічого не кажу, — мовив Вамба, — вуха бувають і в зелених гілок, як і в кам'яних мурів…

— Отже, ти вважаєш наших приятелів за справжніх грабіжників? — спитав Лицар Висячого Замка.

— Та ні, ласкавий пане, хіба я це говорив? — заперечив Вамба. — Коли людина вирушає в далеку путь, її коневі буде легше, якщо з нього знімуть мішок, а йому самому легше буде врятувати свою душу, коли в нього відберуть те, що є коренем усякого зла. Тому я не картатиму людей, які роблять подібні послуги. Тільки мішок свій краще залишу вдома, та й гаманець сховаю в скриню, аби позбавити добрих людей зайвої праці.

— Однак ми повинні молитися за них, друже мій, попри те, що ти кажеш.

— Молитися за них я готовий від щирого серця, — сказав Вамба, — тільки краще в місті, а не тут. Бо тоді ми зазнали б такої самої скрути, як той абат, якого вони змусили співати обідню, посадивши його в дупло дуба замість кафедри.

— Кажи, що хочеш, Вамбо, — заперечив лицар, — а все-таки ці йомени послужили вірною службою твоєму господареві Седрикові в Торкілстоні.

— Що правда, то правда, — відповів Вамба, — але й тут вони допомогли на кшталт своїх розрахунків з Господом Богом.

— Які ж це розрахунки, Вамбо? Нумо, розкажи, — попросив його супутник.

— Д ось які, — відповів блазень. — З Богом вони ведуть подвійний рахунок, як, бувало, наш старий економ називав свої цифри.

— Поясни це прикладом, Вамбо, я не майстер рахувати та й на цифрах зовсім не розуміюсь, — сказав лицар.

— Ну, коли вже ви такий нездогадливий, — відповідав Вамба, — то я поясню Вашій милості, що ці чесні молодці дотримуються рівного рахунку, і на кожне добре діло у них припадає інше, менш похвальне. Подадуть, наприклад, злиденному ченцеві одну срібну монету, а в жирного абата стягнуть сотню золотих… Або допоможуть бідній удові, а в лісі запопадуть красну дівицю…

— Яке ж з цих діл добре, а яке зле? — перервав його лицар.

— Оце так загадка! Чудова загадка! — вигукнув Вамба. — Що й казати, з розумним затоваришуєш — розуму наберешся. Наші лісові приятелі іноді полагодять дах над церквою, а ризницю[79] пограбують; бідного колодника виручать із в'язниці, а гордого суддю пристукнуть; або, скажімо, звільнять саксонського Франкліна і для цього живцем спалять норманського барона. Що й говорити, добрі вони злодії і найлюб'язніші грабіжники, та краще зустрітися з ними в такий час, коли в них більше гріхів.

— Як це, Вамбо? — запитав лицар.

— Та тому, що в цей час у них совість прокидається і вони не проти розрахуватися з Господом Богом. Але коли вже вони звели рахунки і з Богом у них вийшло так на так, тоді рятуй, Боже, тих, з кого вони відкриють новий рахунок. Погано буде тому мандрівникові, який першим нагодиться їм під руку після їхнього доброчинства в Торкілстоні. А втім, — додав Вамба, понизивши голос і під'їхавши ближче до лицаря, — водяться тут такі стрічні, котрі для подорожніх набагато небезпечніші, ніж наші розбійники.

— Хто ж це такі? Адже ні вовків, ні ведмедів у нас немає, — сказав лицар.

— Зате в нас водиться озброєна челядь Мальвуазена, — пояснив Вамба, — і вже повірте, що півдюжини таких молодців варті цілої зграї добрих вовків! Тепер вони виїхали по здобич, та ще з ними нишпорять і солдати, що втекли з Торкілстона. Отже, якби ми з ними зустрілись, дорого б довелося нам заплатити за наші подвиги. А що, сер лицар, якби, приміром, трапилася нам пара таких молодців, що б ви зробили?

— Якби вони здумали перетнути нам дорогу, пришпилив би негідників до землі моїм списом.

— А якби їх було шестеро, а нас з вами двоє, як тепер, — продовжував Вамба, — невже ви не згадали б про ріг Локслі?

— Що? Кликати на допомогу проти подібної зграї? — вигукнув лицар. — Та один справжній лицар може розкидати їх, як осінній вітер сухе листя!

— Так, так, — сказав Вамба, — я у вас попрошу дозволу розглянути ближче цей самий ріг, що видає такі гучні звуки.

Лицар відстебнув застібку свого перев'язу і задовольнив цікавість супутника, передавши йому ріг. Вамба цієї ж миті надів його собі на шию.

— Тра-лі-ра-ля! — проспівав блазень. — Тепер і я зумію просурмити сигнал не гірше від когось іншого.

— Ти ось як, шахраю! — розсердився лицар. — Поверни мені ріг!

— Будьте певні, сер лицар, він буде у мене в цілості. Коли доблесть подорожує поруч із дурістю, ріг варто надягати на дурість, бо вона вміє краще сурмити.

— Бережися, пройдисвіте, — сказав Чорний Лицар, — ти надто багато собі дозволяєш! Дивись, щоб мені терпець не урвався!

— А ви краще не погрожуйте мені, сер лицар, — відповідав блазень, від'їхавши на певну відстань від роздратованого лицаря, — інакше дурість накиває п'ятами і дасть змогу доблесті самій шукати собі дорогу в лісі.

— На цьому ти мене спіймав, звичайно, — сказав лицар, — притому, правду кажучи, нема часу мені з тобою сваритись. Мабуть, залиш цей ріг при собі, тільки їдьмо хутчіше.

— Гаразд, — сказав блазень. — Виходить, доблесть із дурістю як приятелі поїхали поруч. Річ у тім, що я справді не охочий до таких ляпасів, якого ви тоді відважили пустельникові. Ну, якщо вже дурість заволоділа ріжком, нехай доблесть трохи напружить свої м'язи та змахне гривою. Якщо не помиляюсь, он у тім чагарникові нас чекає тепла компанія. Засідку нам улаштували.

— Звідки ти це взяв? — запитав лицар.

— А з того й узяв, що разів зо два чи три бачив, як серед зелені майнули шишаки[80]. Коли б це були чесні люди, вони б виїхали на відкриту стежину. Але ця хаща — найпридатніше місце для таких діл.

— Клянуся честю, — відповів лицар, опускаючи забрало, — цього разу ти маєш рацію!

І добре, що він устиг це зробити, бо в ту саму мить із придорожних кущів вилетіли три стріли, пущені йому в голову й у груди; одна з них устромилася б йому в мозок, якби не відскочила від сталевого забрала. Дві інші потрапили в нагрудник і в щит.

— Спасибі зброяреві, міцно змайстрував мій обладунок! — вигукнув лицар. — Вамбо, вперед! Зчепімося з ними!

З цими словами він спрямував коня на кущі. Назустріч йому вискочили з хащі шість чи сім озброєних вершників і щодуху помчали на нього зі списами напереваги. Три списи розлетілися на шматки, мовби вдарившись об сталеву вежу. Очі Чорного Лицаря блиснули гнівом крізь вузькі очниці забрала. Він величаво піднявся на стременах і крикнув:

— Що це значить?

Замість відповіді воїни вихопили мечі і напали на нього з усіх боків.

— Умри, тиране! — кричали вони.

— Ага! Ось тобі, на славу святого Едуарда! Ось тобі, на славу Георгія Переможника! — З кожним вигуком Чорний Лицар збивав на землю воїна. — Он як, у нас є зрадники?

Які не хоробрі були його супротивники, однак вони позадкували від могутньої руки, кожен змах якої загрожував їм смертю. Здавалось, що він один здолає всіх ворогів. Але тут приспів лицар у синьому обладунку, який досі тримався віддалік; він пришпорив свого коня і, направивши списа не на вершника, а на коня, смертельно поранив цю благородну тварину.

— Це зрадницький удар! — вигукнув Чорний Лицар, коли його кінь повалився набік, потягнувши його за собою.

Тієї ж миті Вамба засурмив у ріг: все відбулося так швидко, що він не встиг зробити цього раніше. Несподіваний звук рога змусив убивць знову позадкувати, а Вамба, незважаючи на те, що був погано озброєний, не вагаючись, кинувся вперед і допоміг Чорному Лицареві підвестись.

— Чи не соромно вам, підлі боягузи! — вигукнув лицар у синьому панцирі, який, очевидно, був проводирем. — Ви розбіглися від простого ріжка, на якому здумав пограти блазень?

Підбадьорені цими словами, вони знову напали на Чорного Лицаря, який притулився до стовбура товстого дуба і відбивався мечем. Підступний лицар озброївся тим часом іншим списом і, вибравши хвилину, коли його могутній супротивник змушений був оборонятися з усіх боків, помчав на нього з наміром пришпилити його списом до дерева. Але Вамба зашкодив і цього разу. Не маючи великої сили, але відрізняючись спритністю, блазень скористався тим, що бійці, зайняті боротьбою з лицарем, не звертали на нього уваги, і встиг запобігти нападові Синього Лицаря, покалічивши ноги його коня ударом палаша Юнь і вершник покотилися на землю. Однак становище Чорного Лицаря залишалося вкрай небезпечним, бо його з усіх боків тіснили воїни, озброєні з голови до ніг. Він безупинно оборонявся мечем від нападників і вже став знемагати від утоми, коли раптом улучна стріла поклала на місці одного з найвищих на зріст його супротивників. Тієї ж хвилини на галявину висипала юрба йоменів на чолі з Локслі та веселим пустельником. Вони негайно взяли участь у боротьбі, і незабаром негідники всі до одного полягли мертвими чи були смертельно поранені.

Чорний Лицар подякував своїм рятівникам з такою величною гідністю, якої вони раніше не помічали в ньому, приймаючи його радше за відважного воїна, ніж за знатну особу.

— Перш ніж висловити вдячність моїм відданим і щирим друзям, — мовив він, — для мене надзвичайно важливо довідатись, хто ці несподівані вороги. Вамбо, підніми забрало Синього Лицаря. Він, здається, начальник ватаги.

Блазень підбіг до проводиря убивць, який лежав, придавлений своїм конем, і так сильно розбився, що не мав сили ні бігти, ні пручатись.

— Ану лиш, хоробрий воїне, — сказав Вамба, — давай я тобі послугую зброєносцем, як раніше послужив конюхом. Я тебе з коня зняв, я ж з тебе і шолом зніму.

З цими словами він досить безцеремонно зняв шолом з голови Синього Лицаря, і перед очима глядачів постали сиві кучері й обличчя, яке Чорний Лицар аж ніяк не очікував побачити за таких обставин.

— Вальдемаре Фіц-Урсе! — вигукнув він здивовано. — Що могло спонукати людину твого звання і з твоєю доброю славою взятися за таку мерзенну справу?

— Річарде, — відповідав полонений лицар, звівши на нього погляд, — погано ж ти знаєшся на людях, якщо не відаєш, до чого можуть довести честолюбство і мстивість.

— Мстивість? — повторив Чорний Лицар. — Але я ніколи не кривдив тебе. За що ж ти мені мстишся?

— За мою дочку, Річарде, з якою ти не схотів одружитись. Хіба це не достатня образа для нормана такого ж знатного роду, як і твій?

— Твоя дочка? — запитав Чорний Лицар. — От дивний привід для ворожнечі, що дійшла до кривавої розправи! Відійдіть убік, панове, мені треба поговорити з ним сам на сам. Ну, Вальдемаре Фіц-Урсе, тепер говори самісіньку правду: зізнавайся, хто тебе підбив на цю зраду?

— Син твого батька, — відповідав Вальдемар. — Як бачиш, він карає тебе лише за те, що ти був непокірливим сином твого батька.

Очі Річарда блиснули обуренням, але кращі почуття перемогли в ньому гнів. Він провів рукою по чолі і з хвилину стояв, дивлячись в обличчя поваленому баронові.

— Ти не просиш пощади, Вольдемаре? — спитав король.

— Хто потрапив у лапи лева, той знає, що це було б даремно, — відповідав Фіц-Урс.

— Так бери її непрошену, — сказав Річард, — лев не їсть падла. Дарую тобі життя, але з тією умовою, що протягом трьох днів ти залишиш Англію, поїдеш ховати ганьбу у своєму норманському замку і ніколи не наважишся згадувати ім'я Джона Анжуйського у зв'язку з цим віроломним злочином. Якщо ти затримаєшся на англійській землі пізніше визначеного мною терміну, то помреш, а якщо хоч найменшим натяком кинеш тінь на честь мого дому, клянуся святим Георгієм, ти не втечеш від мене і навіть у церкві не врятуєшся! Я тебе повішу на вежі твого власного замку на поживу воронам… Локслі, я бачу, ваші йомени встигли вже переловити всіх коней, що розбіглись. Дайте одного коня цьому лицареві і відпустіть його з миром!

— Коли б я не думав, що чую голос, якому повинен коритися беззаперечно, — відповідав йомен, — я охоче послав би навздогін цьому негідникові стрілу, щоб позбавити його від тривалої подорожі.

— У тебе англійська душа, Локслі, — сказав Чорний Лицар, — і ти чуттям угадав, що зобов'язаний мені коритись. Я Річард Англійський!

При цих словах, вимовлених із величчю, що личила високому становищу і шляхетній вдачі Річарда Левине Серце, всі йомени схилили коліна, шанобливо висловили свої вірнопідданські почуття і попросили пробачення за свої провини.

— Підведіться, друзі мої, — милостиво мовив Річард, дивлячись на них зі звичною привітністю. Вираз його обличчя, яке ще пашіло від сильного напруження, уже нічим не нагадував про недавній запеклий бій. — Підведіться, друзі мої! Ви спокутували свої безчинства як у лісах, так і в чистому полі вірною службою, допомігши моїм нещасним підданим під стінами Торкілстона, а також і тим, що сьогодні вирятували з лиха вашого короля. Підведіться, мої васали, і будьте мені надалі добрими підданими. А ти, хоробрий Локслі…

— Не зовіть мене більше Локслі, государю, і дізнайтеся про те ім'я, яке стало загальновідомим і, можливо, досягло навіть і вашого королівського слуху… Я Робін Гуд із Шервудського лісу.

— Тобто король розбійників і ватажок добрих молодців? — скрикнув король. — Хто ж не знає твого імені! Воно прогриміло до самої Палестини! Але будь певен, мій славний розбійнику, жодна справа, учинена під час моєї відсутності у породжені нею непевні часи, не буде поставлена тобі в провину.

— Отже, правду каже прислів'я, — втрутився тут Вамба, трохи менш розв'язно, ніж звичайно:

— Коли кіт іде геть, миші гуляють.

— Як, Вамбо, і ти тут! — сказав Річард. — Я так давно не чув твого голосу, що думав — ти врятувався втечею.

— Це я-то врятувався втечею? Оце так! — сказав Вамба. — Коли ж це бачено, щоб дурість добровільно розсталася з доблестю? Ось лежить жертва мого меча — добрий сірий мерин. Як на мене, краще б він стояв тут цілий і здоровий, а на його місці валявся його хазяїн. Спочатку я трохи схибив, це так, бо строката куртка — не такий гарний захист від гострих списів, як сталевий панцир. Але хоч я і не весь час бився мечем, погодьтесь, що я перший просурмив збір.

— І дуже доречно, чесний Вамбо, — сказав король. — Я не забуду твоєї вірної послуги.

— Confiteor! Confiteor![81] — почувся смиренний голос поблизу короля. — Ох, інша латина уся з голови геть вилетіла! Але я сам спокутую свій смертний гріх і прошу тільки, аби простилися мені мої гріхи, перш ніж мене поведуть на страту!

Річард озирнувся і побачив веселого пустельника, котрий, стоячи навколішках, перебирав чотки, а кийок його, що добряче попрацював під час недавньої бійки, лежав на траві поруч із ним. Він робив такі гримаси, які, на його думку, мали виражати найглибший жаль. Однак усі ці ознаки найщирішого каяття не вселяли особливої довіри, бо на обличчі пустельника проглядало сильне бажання розреготатися, а очі його весело блищали.

— А ти чому зажурився, найвідважніший ченче? — спитав Річард. — Боїшся, що твій єпископ довідається, як ти ретельно служиш молебні Богородиці і святому Дунстану?.. Не бійся, брате: Річард, король Англії, ніколи не викаже тих секретів, про які дізнається за чаркою.

— Ні, наймилостивіший государю, — відповідав пустельник (усім знавцям народних балад про Робін Гуда відомий під ім'ям брата Тука), — мені страшний не ціпок єпископа, а царський скіпетр. Подумати тільки, що мій блюзнірський кулак зважився торкнутися вуха помазанця Божого!

— Ха-ха! — розсміявся Річард. — Ось звідки вітер віє! А я й забув про твій стусан, хоча після того у мене цілий день у вусі дзвеніло. Щоправда, ляпас був гарний, але я пошлюся на свідчення цих добрих людей: хіба я не відплатив тобі тією ж монетою? Утім, якщо ти вважаєш, що я у тебе в боргу, я готовий цієї ж хвилини…

— Ох, ні, — відповідав чернець, — я своє дістав сповна, та ще з лишком! Дай Боже вашій величності усі свої борги платити так само акуратно.

— Якби можна було завжди розплачуватися стусанами, мої кредитори не скаржилися б на порожню скарбницю, — сказав король. — А чи не краще буде, друже мій, — продовжував він, — і для тебе, і для святої церкви, якщо я добуду тобі дозвіл скласти з себе духовний сан і візьму до своєї варти?

— Ох, государю, — мовив чернець, — смиренно прошу вашу величність простити мене і звільнити від такої милості! Коли б ви знали, до чого я зледащів! Святий Дунстан стоїть собі спокійнісінько у своїй ніші, хоча я й забуваю іноді помолитися йому в гонитві за якимось оленем. І вночі іноді виходжу з келії, займаючись дрібницями, а святий Дунстан — анітелень! Найлагідніший господар, хоч і вирізаний з дерева. Якщо ж я буду йоменом і охоронцем при особі мого государя — це, звичайно, велика честь, але варто буде мені трохи відхилитися вбік, постріляти дичини в лісі чи втішити вдовицю де-небудь у затишному куточку, одразу почнуться розшуки: «Куди подівся цей чернець, вражий пес?» Або: «Хто знає, куди запропастився проклятий Тук?» А лісові сторожі стануть говорити: «Один цей розстрига знищує більше дичини, ніж решта мисливців!» Одне слово, государю мій милостивий, залишіть ви мене на колишнім місці. А якщо буде така ваша милість, що побажаєте зробити мені, бідному служителеві святого Дунстана в Копменхерсті, якесь благодіяння, то всякий дарунок я прийму з великою вдячністю.

— Розумію! — мовив король. — І дарую тобі, благочестивому служителеві церкви, право полювання в моїх Уорнкліффських лісах. Дивись, утім, я тобі дозволяю вбивати не більше трьох здорових оленів у кожну пору року. А оскільки дичина не так смачна всухом'ятку, нашому економові буде наказано доставляти щороку бочку іспанського вина, барило мальвазії[82] та три бочки найкращого елю. Якщо ти і цим не втамуєш свою спрагу, приходь до двору і познайомся з моїм дворецьким.

— А що ж для самого Дунстана? — спитав чернець.

— Матимеш ще камилавку[83], стихар[84] і покрив для вівтаря, — продовжував король, осіняючи себе хрестом. — Але не будемо правити теревені щодо цього, аби не прогнівати Бога тим, що більше думаємо про свої забави, ніж про молитву і прославляння його імені.

Пустельник низько вклонився королю і відступив назад.

У цю хвилину з'явилися на сцені ще дві нові особи.

РОЗДІЛ XXXVIII

Щойно прибулими виявились Уілфред Айвенго, верхи на кобилі ботольфського абата, і Гурт на бойовому коні, що належав самому лицареві. Великим було здивування Уілфреда, коли він побачив свого монарха забризканим кров'ю, а на галявині навколо шість чи сім чоловік убитих. Не менше здивувало його і те, що Річард був в оточенні великої кількості людей, на вигляд схожих на вільних йоменів, тобто на розбійників. Айвенго не знав, як йому слід поводитися з Річардом — як із королем чи як із мандрівним Чорним Лицарем. Король вивів його із скрутного становища.

— Тобі нема чого побоюватись, Уілфреде, — сказав він, — тут можеш визнавати мене Річардом Плантагенетом, бо, як бачиш, я в оточенні вірних англійських сердець, хоча вони трохи й збилися з прямого шляху через свою гарячу англійську кров.

— Сер Уілфред Айвенго, — сказав відважний вождь розбійників, виступаючи вперед, — я нічого не можу додати до слів його величності. Але все-таки з гордістю скажу, що з-поміж людей, які постраждали останнім часом, немає в короля більш вірних і відданих слуг, ніж ми!

— Я в цьому не сумніваюсь, — сказав Уілфред, — оскільки серед них ти, добрий йомене. Але що означає це лиховісне видовище? Тут мертві тіла, і панцир мого государя забризканий кров'ю.

— На нас напали зрадники, Айвенго, — сказав король, — і тільки завдяки цим відважним молодцям зрада була покарана. А втім, мені тільки тепер спало на думку, що ти теж зрадник, — додав Річард, посміхаючись, — і найнепокірніший зрадник. Хіба не ми рішуче заборонили тобі їхати з абатства святого Ботольфа, поки не загоїться твоя рана?

— Вона загоїлась, — сказав Айвенго, — залишилась одна подряпина. Але навіщо, шляхетний государю, засмучуєте ви серця вірних слуг і наражаєте на небезпеку своє життя, вирушаючи в самотні подорожі і вплутуючись у пригоди, немов ваше життя не важить більше, ніж життя простого мандрівного лицаря?

— А Річард Плантагенет і не шукає іншої слави, — відповідав король, — для нього найдорожча слава, добута мечем і списом.

Так, Річард Плантагенет більше пишається перемогою, здобутою самотужки, своєю твердою рукою і мечем, ніж завойованою на чолі стотисячного війська.

— Але подумайте про ваше королівство, государю, — заперечив Айвенго, — вашому королівству загрожують розпад і міжусобна війна, а вашим підданим — незчисленні лиха, якщо вони втратять свого монарха в одній із тих сутичок, у які вам вгодно втручатися кожен Божий день, на кшталт тієї, від якої ви щойно врятувались.

— Ось як, моє королівство, мої піддані? — нетерпляче запитав Річард. — Можу сказати, сер Уілфред, що коли я роблю дурниці, то мої піддані платять мені тим самим. Є в мене, наприклад, найвірніший слуга Уілфред Айвенго, який не слухається моїх наказів, але дозволяє собі докоряти своєму королю за те, що той не чинить точнісінько так, як він радить. Хто з нас має більше підстав докоряти іншому? Ну, пробач мені, мій вірний Уілфреде, — сказав король, змінюючи тон. — Я недарма приховував своє перебування тут. Це потрібно для того, щоб дати час моїм друзям і вірним васалам зібрати свої дружини. Бо до того часу, коли всім стане відомо, що Річард повернувся, йому треба мати сильне військо, аби відразу залякати ворогів і придушити задуманий заколот, не вийнявши меча із піхов. Мине ще доба, перш ніж Естотвіл і Бохун матимуть достатньо сил, щоб піти на Йорк. Спершу потрібно одержати звістку з півдня — від Солсбері та від Бошана з графства Йоркшир, а потім ще з півночі — від Малтона і Персі. Тим часом лорд-канцлер повинен заручитися підтримкою Лондона. Раптова моя поява може наразити мене на таку небезпеку, від якої не захистить і власний Добрий меч, навіть у союзі із влучними стрілами відважного Робіна, кийком брата Тука і мисливським рогом мудрого Вамби.

Уілфред поклонився з покірним виглядом. Він знав, що було б даремно боротися з духом завзятого лицарства, який так часто піддавав його государя небезпеці. Тому юний лицар зітхнув і промовчав, а Річард, дуже задоволений, що змусив його замовчати, хоча й відчував у душі справедливість його докорів, завів розмову з Робін Гудом.

— А що, розбійницький королю, — сказав Річард, — чи не знайдеться у вас чого-небудь перекусити твоєму братові королю? Ці зрадники змусили мене працювати, і я зголоднів.

— Правду кажучи, — відповідав Робін Гуд, — наші харчові припаси складаються головним чином із… — він загнувся і, очевидно, був у скрутному становищі.

— З дичини, мабуть? — весело підказав Річард. — Що ж може бути краще за таку їжу? Притому, якщо королю не сидиться вдома і він сам своєї дичини не стріляє, навіщо йому зчиняти ґвалт, коли вона потрапляє до нього вже забитою.

— Якщо ваша величність, — сказав Робін, — ще раз удостоїть своєю присутністю одне зі збірних місць дружини Робіна Гуда, дичини буде вдосталь. Знайдуться до їжі і кухоль доброго елю, і кубок доброго вина.

Розбійник пішов уперед, показуючи дорогу, а веселий король пішов за ним, мабуть, відчуваючи наперед більше задоволення від майбутньої трапези з Робіном Гудом та його лісовими товаришами, ніж від пишного бенкету за королівським столом серед блискучого почту. Річард Левине Серце нічого так не любив, як нові знайомства та несподівані пригоди; якщо при цьому траплялася серйозна небезпека, для нього було вищою насолодою долати її. Король, наділений левиним серцем, являв собою зразок лицаря, що здійснює блискучі, але марні подвиги, описувані в романах того часу; слава, завойована власною доблестю, важила для нього набагато більше тієї, яку він міг би здобути мудрою й успішною політикою. Тому його царювання нагадувало політ стрімкого блискучого метеора, що, промайнувши небом, сяє сліпучим світлом, а потім зникає, занурюючись у пітьму. Його лицарські подвиги стали темою для безлічі пісень бардів і менестрелів, але він не вчинив жодних плідних діянь, про які так полюбляють оповідати історики, ставлячи їх за приклад нащадкам.

Зате тепер, у компанії випадкових супутників, Річард почувався якнайкраще. Він був веселим, благородним і привітним до людей будь-якого звання і стану.

У тіні величезного дуба нашвидкуруч було приготовлено немудру трапезу для англійського короля, оточеного людьми, які порушували закони його держави, але в цю хвилину служили йому охоронцями і придворним почтом. Коли пішла в хід сулія з вином, грубі діти лісів швидко забули про будь-який острах перед королем. Почалися пісні, жарти, хвалькуваті розповіді про вдалі розбійницькі подвиги. Товариші по чарці захоплювались, і жоден з них і не згадував, що все це говориться перед законним володарем.

Веселий монарх не більше за інших надавав значення своєму високому титулові, сміявся, жартував і вихиляв повні кубки. Однак уроджений здоровий глузд Робін Гуда викликав у нього бажання якнайшвидше закінчити цю гулянку, поки ніщо не порушило загальної згоди, тим більше, що він бачив, як став супитись і хвилюватись Уілфред Айвенго.

— Нам дуже приємно, — сказав Робін напівголосно Уілфреду, — перебувати в товаристві нашого доблесного монарха, але я не хотів би, аби він марнував серед нас час, за даних обставин такий дорогий для держави.

— Ти правильно розсудив, славний Робін Гуде, — відповів Уілфред так само тихо. — До того ж тобі слід знати, що жартувати з королями, навіть і під веселу руку, однаково, що загравати з левеням, яке щохвилини може випустити пазурі й показати ікла.

— Цього я й побоююсь, — сказав Робін Гуд. — У мене народ грубий, а король благодушний, але запальний. Важко навіть передбачити, чим можна йому не догодити і як мої молодці сприймуть його гнів. Час би вже якось припинити цю гульню.

— Тож придумай, як це зробити, — сказав Айвенго, — бо всі мої натяки спонукують його тільки затягувати її.

— Виходить, мені випадає ризикувати щойно здобутим прощенням і милістю короля, — задумливо вимовив Робін Гуд. — Але, клянуся святим Христофором, будь що буде. Я не був би вартий його милостей, якби не ризикував утратити їх для його ж блага… Гей, Скетлоку, іди стань ось там, за кущами, і просурми мені норманський сигнал. Та поквапся, бо начувайся!

Скетлок скорився наказу свого ватажка, і не минуло й п'яти хвилин, як бенкетники були підняті зі своїх місць звуком його ріжка.

— Це сигнал Мальвуазена, — сказав Мірошник, стрепенувшись і хапаючись за свій лук.

Пустельник кинув сулію і взявся за дрюк. Вамба поперхнувся на якійсь примовці і став розшукувати свій меч і щит. Усі інші теж стали до зброї.

Людям, життя яких сповнене небезпек, нерідко траплялося миттю переходити від обіду до битви, а для Річарда такий перехід тільки підсилював задоволення. Він гукнув, щоб йому подали його шолом і обладунок, які він скинув перед обідом, і поки Гурт допомагав йому надягти їх, король ретельно умовляв Уілфреда, під загрозою свого гніву, не брати участі в побоїщі, яке вважав неминучим.

— Ти за мене сто разів бився, Уілфреде. Зроби мені послугу сьогодні, сиди сумирно і дивись, як Річард буде битися заради свого друга й васала.

Тим часом Робін Гуд розіслав людей у різні боки, нібито на розвідку, і коли переконався, що співрозмовники розійшлись і трапеза закінчилась, підійшов до Річарда, який устиг озброїтися з голови до ніг, і, схиливши перед ним коліно, попросив короля вибачити йому.

— За що ще? — роздратовано запитав Річард. — Здається, ми вже оголосили тобі прощення за всі минулі провини. Чи ти гадаєш, що наше слово — мов перо, підхоплене вітром? Адже ти, сподіваюсь, з тих пір ще не встиг ні в чому завинити?

— У тому-то й річ, що встиг, — відповідав йомен, — якщо вважати за гріх те, що я обдурив свого государя для його ж користі. Той ріг, що ми чули, належав не Мальвуазенові: це я сам звелів сурмити, аби покласти край бенкету, бо думав, що він забере у вас дорогоцінний час, потрібний для інших, важливіших справ.

Сказавши це, Робін звівся на ноги, склав руки на грудях і з виглядом радше шанобливим, ніж покірним, чекав відповіді короля. Видно було, що він усвідомлює провину, але все-таки переконаний у чистоті своїх намірів. Щоки Річарда враз почервоніли з гніву, але це був лише хвилинний спалах, і почуття справедливості негайно взяло гору.

— Шервудський король пошкодував своєї дичини і вина для короля Англії, — мовив Річард. — Ну гаразд, сміливий Робіне! Коли приїдеш до мене в гості у веселий Лондон, сподіваюсь, я буду менш скупим хазяїном. А втім, ти правильно зробив. Ну, тож на коней і в дорогу! Уілфредові і так уже цілу годину нетерпиться. Поїдемо з легким серцем до Конінгсбурга.

Робін Гуд сказав Річардові, що послав у той бік загін, який негайно попередить їх, якщо на дорозі виявиться якась засідка. У цьому разі вони будуть вчасно повідомлені про небезпеку і зможуть відступити на з'єднання із сильним загоном стрільців, на чолі яких він сам вирішив рушити в тому ж напрямку.

Така увага до його безпеки зворушила Річарда і розвіяла останні сліди незадоволення, викликаного хитрістю, за допомогою якої проводир розбійників змусив його рушити в дорогу. Він ще раз простягнув руку Робін Гуду, підтвердив запевнення в повному прощенні за минуле й у своєму благоволінні в майбутньому, а також висловив тверду рішучість обмежити сваволю в застосуванні лісових законів, під тиском яких так багато англійських йоменів перетворилися на бунтівників.

Але добрі наміри Річарда не встигли здійснитися через його передчасну кончину. Що стосується Робін Гуда, його подальшої долі і смерті від руки зрадника — розповідь про все це можна знайти в тих видрукуваних готичними буквами стародавніх пісеньках, які колись продавалися по півпенні за штуку, — «тепер дорожче золота вони».

Завбачення розбійника збулось: король у супроводі Айвенго, Гурта і Вамби без усякої перешкоди проїхав наміченою дорогою і ще завидна прибув до замку Конінгсбург — колишньої резиденції саксонських королів.

Коли Річард зі своїм почтом досягли цієї незграбної, але величної будівлі, вони побачили великий чорний прапор на вершині головної вежі. На ньому не було жодних емблем, що вказували б на походження і звання небіжчика. У ті часи герби ледь починали входити в ужиток серед норманів, а сакси і зовсім про них не знали. Але над брамою висів інший прапор — із зображенням білого коня, що вказувало на національність і знатне походження померлого.

Навколо замку панувало надзвичайне пожвавлення. Похоронні урочистості супроводжувалися тоді щедрим частуванням не тільки близьких покійного та його васалів, а й усіх випадкових перехожих. На поминках багатого і знатного Ательстана це хлібосольство розгорнулося особливо широко.

Тому юрби народу невпинно спускалися й піднімалися горою, на якій стояв замок. Коли ж король та його супутники в'їхали через розчинену браму до двору замку, перед їхніми очима постала картина, що зовсім не в'язалася з похмурим похоронним обрядом. На одному розі огорожі кухарі смажили бика і жирних овець, на іншому стояли відкриті бочки з пивом, віддані в повне розпорядження перехожих. І всюди купчилися невеликі групи людей усякого звання, що пригощалися, запиваючи їжу домашнім пивом.

Звичайна річ, що жебраки снували по всьому дворі упереміж із солдатами, які повернулися, за їхніми словами, з Палестини. Рознощики розкладали тут свій крам; бродячі майстрові розпитували про роботу; усі разом — різні мандрівники, прочани, самозвані ченці, саксонські менестрелі та уельські барди бурмотіли молитви і видобували безладні звуки зі своїх арф, шестиструнних скрипок та гітар. Один прославляв Ательстана в сумному панегірику[85], інший співав про його родовід, перелічуючи імена його шляхетних предків. Не бракувало й фокусників та блазнів; їхні вистави в такому місці з такого приводу нікому не здавалися недоречними чи недозволенний. У цьому питанні погляди саксів відзначалися крайньою простотою. Якщо людина з горя схотіла їсти — ось їй їжа, якщо схотіла пити — ось питво, а якщо вона нудила світом — ось і розваги. І гості всім цим користувалися без будь-яких церемоній. Але час від часу, ніби згадуючи, для чого вони сюди з'явились, усі чоловіки починали стогнати, а жінки — голосити на повен голос.

Таким було видовище, що постало перед очима Річарда та його супутників при вході в огорожу замку Конінгсбург. Дворецький, або сенешаль, не удостоював увагою гостей нижчого звання, що невпинно приходили й відходили, втручаючись лише в тих випадках, коли треба було дати лад. Проте його уразила поява короля та Айвенго, обличчя якого здалося йому добре знайомим. До того ж присутність лицарів на саксонських урочистостях вважалася великою честю для небіжчика та його родини. Тому дворецький з білим жезлом у руці виступив наперед і розчистив для Річарда й Айвенго дорогу серед юрби до входу у вежу.

Гурт і Вамба залишилися надворі, де вони негайно зустріли приятелів; вони не насмілилися самі іти далі, а чекали, поки їх не покличуть.

РОЗДІЛ XXXIX

Доброго короля Річарда та його вірного Айвенго повели до круглого залу, що займав увесь третій поверх. Поки вони повільно рухалися крутими сходами, Уілфред закутався у плащ, щоб сховати своє обличчя. Він вважав недоречним показуватися батькові, поки король не подасть йому знак. У залі навколо великого дубового столу сиділо чоловік двадцять, знатних саксів, котрі зібралися з усіх сусідніх округів. Все це були люди старі Чи літні, бо молоде покоління, на велике невдоволення старших, наслідувало приклад Уілфреда Айвенго, порушивши багато перешкод, що півстоліття відокремлювали скорених саксів від норманів-переможців. Сумовитий і скорботний вигляд цих поважних людей, їхня безмовність і смутні пози становили разючий контраст до веселощів і збудження, що панували під стінами замку.

Седрик сидів поруч з іншими, але, за спільною мовчазною угодою, був головною особою у цьому залі. Коли ввійшов Річард (відомий йому лише як хоробрий Лицар Висячого Замка), Седрик поважно підвівся і, піднявши кубок, вимовив вітання: «Ласкаво просимо!» Король, який вже освоївся зі звичаями своїх саксонських підданих, відповів: «За ваше здоров'я!» — і випив кубок, поданий йому прислужником. Таку саму ласку зроблено було й Уілфредові, але він лише вклонився, відповідаючи на неї, бо побоювався, щоб його не впізнали з голосу. По закінченні цієї попередньої церемонії Седрик знову встав і, подавши руку Річардові, повів його до тісної й бідної каплиці, немовби видовбаної в товщі однієї з кам'яних опор. Замість вікон тут була тільки одна вузька бійниця, тому всередині панувала майже цілковита темрява. Два димних смолоскипи кидали слабке червонувате світло на склепінчасту стелю, голі стіни та грубий кам'яний вівтар із розп'яттям.

Перед цим вівтарем установлено було труну, з обох боків якої по троє ченців, стоячи на колінах, із благочестивим виглядом перебирали чотки і читали молитви.

Річард і Уілфред увійшли слідом за Седриком до каплиці і, коли він урочисто показав їм на труну передчасно померлого Ательстана, набожно перехрестилися і пробурмотіли коротку молитву за упокій його душі. Виконавши цей благочестивий обряд, Седрик повів їх далі. Піднявшися на кілька сходинок, він із превеликою обережністю відчинив двері невеликої молитовні поруч із каплицею. Це була квадратна кімнатка, не більше восьми футів завдовжки та завширшки, що вмістилася, так само як і каплиця, у товщі стіни; вузька бійниця, що слугувала замість вікна і була звернена на захід, сильно розширювалася всередині кімнати.

Промені сонця на заході зазирнули в цей темний притулок і опромінили величну жінку, обличчя якої зберігало сліди колишньої краси. Довга жалобна сукня і покривало з чорного крепу відтіняли білизну її шкіри і чарівність розкішного світлого волосся, ще не посрібленого часом. Обличчя її виражало найглибший сум, який тільки може бути сумісним із християнською покірністю. На кам'яному столі перед нею стояло розп'яття зі слонової кістки і біля нього — розкритий молитовник у золотій оправі.

— Шляхетна Едіт, — сказав Седрик, із хвилину постоявши мовчки, аби дати час Річардові й Уілфредові розгледіти господиню дому, — я привів до тебе поважних незнайомих людей. Вони прийшли розділити твій сум. Ось це — доблесний лицар, він хоробро бився заради звільнення з полону того, кого ми нині оплакуємо.

— Дякую йому за доблесний подвиг, — відповідала леді Едіт, — хоча Богові не вгодно було, аби цей подвиг увінчався успіхом. Дякую також за люб'язність, що спонукала його та його супутника прийти сюди, щоб побачити вдову Аделінга, матір Ательстана, в години її тяжкого горя. Вашому піклуванню, мій добрий родичу, доручаю я наших гідних гостей і певна, що вони не відчуватимуть браку гостинності, поки вона існує в цих сумних стінах.

Гості низько вклонилися засмученій матері і вийшли з кімнати слідом: а своїм гостинним провідником.

Інші кручені сходи привели їх нагору, у зал, точно такий же за розмірами, як попередній. Цей зал займав четвертий поверх будівлі.

Коли двері кімнати трохи розчинилися, почувся сумовитий хоровий спів. Увійшовши, вони застали там поважних матрон[86] і дівиць із знатних саксонських родин. Четверо дівчат, з Ровеною на чолі, співали гімн душі померлого.

Під цей тихий і сумний спів чотирьох дівиць інші займалися вишиванням, на власний смак і вміння, великого шовкового покриву на труну Ательстана або вибирали із розставлених перед ними кошиків квіти і плели вінки. Дівиці поводилися скромно, як заведено на похороні, але не можна було сказати, що вони сумували. Деякі нишком перешіптувалися чи посміхались, що кожного разу викликало дорікання з боку літніх дам. Можна було помітити, що деякі з дівиць більше думали про те, чи пасує їм жалобне убрання, ніж про сумну церемонію. Тільки Ровена, надто горда, щоб бути марнославною, вклонилася своєму рятівникові з люб'язною грацією. Вона була серйозною, але не сумною, і не можна було здогадатися, чим спричинений «її заклопотаний вигляд — відсутністю звісток про долю Айвенго чи кончиною її родича.

Седрик не відрізнявся особливою проникливістю, і смуток його вихованки здавався йому настільки глибоким і природним, що він визнав за потрібне пояснити його гостям, шепнувши їм на вухо: «Вона була нареченою шляхетного Ательстана». Навряд чи це повідомлення могло спонукати Уілфреда особливо сумувати з приводу кончини конінгсбуозького тана і співчувати тим, хто його оплакував. Обійшовши з гостями всі покої замку, де відбувалися похоронні урочистості, Седрик провів їх до невеликої кімнати, призначеної, за його словами, для почесних гостей, які були не так близько знайомі з покійним, а тому, можливо, не бажали проводити весь час з тими, для кого ця скорбота була надто близькою. Сказавши, що їм негайно буде доставлене все, що вони побажають, він уже зібрався піти, але Чорний Лицар утримав його за руку.

— Дозвольте нагадати, шляхетний тане, — сказав він, — що коли ми з вами востаннє розставались, ви обіцяли мені подарунок за зроблені послуги.

— Усе, що завгодно, шляхетний лицарю, — сказав Седрик, — але в таку хвилину…

— Я і про це подумав, — перервав його король, — але в мене обмаль часу. До того ж мені здається, що, коли ми опустимо в могилу шляхетного Ательстана, було б бажано поховати разом з його останками деякі забобони та несправедливі судження…

— Сер Лицар Висячого Замка, — сказав Седрик, почервонівши і у свою чергу перериваючи гостя, — я сподіваюсь, що подарунок, якого ви просите, стосується тільки вашої власної особи. У все, що стосується честі мого дому, сторонній людині не личить втручатися.

— Я і не бажаю втручатися, — сказав король м'яко, — в усякому разі, до тих пір, поки ви не визнаєте, що я маю на це певне право. Дотепер ви мене знали з ім'ям Чорного Лицаря Висячого Замка. Знайте ж, що я Річард Плантагенет.

— Річард Анжуйський! — вигукнув Седрик, відступивши назад у великому здивуванні.

— Ні, шляхетний Седрику, я Річард, король англійський. Заповітне моє бажання полягає в тім, щоб усі сини Англії жили між собою у мирі й злагоді… Що ж, поважний тане, ти і не думаєш схилити коліно перед твоїм государем?

— Перед норманською кров'ю воно ніколи не схилялось, — сказав Седрик.

— Тоді утримайся від присяги, — сказав король, — поки не переконаєшся, що я однаково протегую і норманам, і саксам. А тепер повернімося до мого прохання, — вів далі король, — і я висловлю його так само прямо й відверто, як ти відмовився визнати в мені законного короля. Отже, на підставі даного тобою слова і під загрозою обвинувачення у віроломстві і клятвопорушенні прошу, щоб ти простив доброго лицаря Уілфреда Айвенго і знову дарував йому свою батьківську любов. Погодься, що в цьому примиренні і я особисто зацікавлений, бо воно стосується щастя мого друга і має покласти край чварам серед моїх вірних підданих.

— Це Уілфред? — спитав Седрик, показуючи на сина.

— Батьку, батьку! — вигукнув Айвенго, кидаючись до його ніг. — Даруй мені твоє прощення!

— Дарую, сину мій, — сказав Седрик, піднімаючи його з підлоги. — Нащадок Херварда знає, як додержувати свого слова, навіть якщо воно дане норману. Але ти повинен носити одяг наших предків — щоб не було в моєму домі куцих плащів, строкатих шапок і пер! Якщо хочеш бути сином Седрика, то й поводься як нащадок саксонського роду. Ти, я бачу, хочеш щось сказати, — продовжував він суворо, — і я заздалегідь знаю, про що буде мова. Знай, що леді Ровена два роки ходитиме в жалобі за своїм нареченим. Усі наші саксонські предки відмовилися б від нас, якби ми здумали говорити про інший союз, ще не встигнувши опустити в могилу того, з ким вона повинна була з'єднатися. Сам.

Ательстан скинув би з себе гробові завіси і привид його став би перед нами, щоб заборонити таку тяжку образу його пам'яті.

Здавалось; ніби цими словами Седрик справді викликав примару. Тільки-но він устиг їх вимовити, як двері розчинились, і на порозі з'явився Ательстан — у довгому савані, блідий, худий, схожий на вихідця з того світу.

Його поява справила на всіх приголомшливе враження. Седрик позадкував до стіни, притулився до неї і, широко роззявивши рота, уп'явся у свого друга нерухомим поглядом. Айвенго хрестився, вимовляючи молитви по-саксонськи, латиною і на нормано-французькому наріччі. А Річард упереміж то читав молитву «Benedicite», то лаявся французькою: «Mort de ma vie!»[87].

— Ім'ям Божим заклинаю тебе, — сказав Седрик, звертаючись до того, кого він сприймав за привид свого померлого друга, — якщо ти смертний — говори! Якщо ж ти безтілесний дух — повідай, навіщо з'явився до нас і що я можу зробити для заспокоєння твоєї душі? Живий чи мертвий, шляхетний Ательстане, відкрийся Седрикові!

— Зачекай, — відповідав привид спокійно, — дай спершу перевести дух і трохи відпочити. Ти запитуєш, чи живий я? От уже дійсно ледве живий — як людина, що три дні сиділа на хлібі й воді. Так, батьку Седрику, на хлібі й воді! Клянуся небесами і всіма святими, іншої їжі в мене не було цілих три доби, і тільки з волі Божої я тут і можу розповісти про це.

— Як же так, шляхетний Ательстане, — сказав Чорний Лицар, — я сам бачив, як ви впали від руки шаленого тамплієра в Торкільстоні. Я думав, та й Вамба нам говорив, що вам розрубали череп до самих зубів.

— Ви помилилися, сер лицар, а Вамба просто збрехав, — відповів Ательстан. — Зуби в мене всі цілі, і я доведу це сьогодні за вечерею. Утім, за це не слід дякувати тамплієрові: просто меч повернувся в його руці і вдарив мене плазом; до того ж я відбив удар палицею. Якби у мене на голові був сталевий шишак, я б не помітив цього удару. А тут я упав, щоправда, приголомшений, але цілий. У цій бійці на мене навалилися вбиті й поранені нормани та йомени, а я так і не прийшов до тями, доки не опритомнів у труні, на щастя, не забитій. Труна стояла перед вівтарем у монастирській церкві святого Едмунда. Я кілька разів чхав, стогнав, нарешті отямився і хотів було встати, коли на шум прибігли сильно злякані паламар із абатом. Вони, звичайно, дуже здивувались, але зовсім не зраділи, коли побачили живою людину, спадщиною якої збиралися поживитись. Я попросив у них вина. Вина вони дали, але, мабуть, підсипали в нього сонного зілля, бо я заснув міцніше, ніж спершу, і проспав дуже довго. Коли ж прокинувся, то виявилось, що руки в мене зв'язані, а ноги міцно стягнуті. У приміщенні було зовсім темно, мабуть, я знаходився у підземній темниці проклятого монастиря, а судячи із смороду, вона служила покійницькою. Аж тут заскрипіли двері й увійшли два негідники-ченці. Вони стали мене запевняти, що я потрапив у чистилище[88], тільки я одразу пізнав з голосу й задишки отця настоятеля. Проклятий пес! Адже бенкетував у мене з першого дня Різдва аж до Водохреща[89].

— Зачекайте, шляхетний Ательстане, — сказав король, — переведіть дух і розповідайте спокійніше. Будь я проклятий! Ваша розповідь варта того, щоб її послухати як роман.

— Ну, — сказав Ательстан, — клянуся бромхольським хрестом, немає нічого, схожого на роман! Окраєць ячмінного хліба та глечик води — ось і все, що вони давали мені, скупі пройдисвіти; мій батько і я збагатили їх, раніше їхніх доходів тільки й було, що копчене сало та мірка зерна, — гніздо мерзенних, невдячних гадюк! Ячмінний хліб і вода з канави такому благодійникові! Ну, зачекайте, я їх викурю із гнізда, нехай навіть відлучать мене від церкви!

— Ім'ям Пресвятої Діви, шляхетний Ательстане, — сказав Седрик, схопивши його за руку, — скажи, як же ти позбувся неминучої небезпеки? Пом'якшилися їхні серця?

— Їхні серця пом'якшилися! — вигукнув Ательстан. — Та ні, швидше скелі розтануть від сонця. Я б і дотепер залишався там, якби не знялася метушня через мої поминки: вони, мов рій бджіл, прилетіли сюди обжиратись. Я сам чув, як вони співали похоронних псалмів, але мені й на думку не спадало, що це вони піклуються про мою душу, а тим часом морять голодом моє тіло. Зрештою вони пішли, а я довго чекав, що мені дадуть чогось поїсти. І не дивно: кульгавий паламар надто ретельно сам пригощався, щоб подбати про мене. Нарешті він з'явився і ледь сповз по сходинках, так його хитало. Мабуть, добра їжа схилила його до милосердя, бо він приніс мені кусень пирога і флягу вина. Я поїв, випив і підкріпився. На моє щастя, паламар був настільки п'яний, що не міг як слід виконувати обов'язки тюремника. Ідучи, він повернув ключ, але двері не замкнув і вони трохи прочинилися. Від світла, ситної їжі та вина в голові у мене прояснилось. Залізна скоба, до якої були прикріплені мої ланцюги, зовсім проіржавіла.

— Ви б відпочили, шляхетний Ательстане, — сказав Річард, — вам треба чим-небудь підкріпитись, перш ніж закінчити розповідь про ці страшні події.

— Підкріпитись? — мовив Ательстан. — Я сьогодні вже разів п'ять попоїв, а втім, непогано було б покуштувати ось цієї соковитої шинки. Прошу вас, люб'язний сер, випити зі мною кухоль вина.

Гості, які усе ще не отямилися від подиву, випили за здоров'я воскреслого хазяїна дому, і він продовжив розповідь. Тепер слухачів у нього було набагато більше. Леді Едіт, зробивши необхідні розпорядження, пішла за своїм повсталим із труни сином. Слідом за нею набралося стільки цікавих, скільки могла вмістити тісна кімната; решта ж стовпилася у дверях та на сходах. Тим часом Ательстан вів далі:

— Абияк вивернувши залізну скобу, я ледве виліз із підвалу, бо ланцюги були важкі, а я зовсім заслаб від такого посту. Довго я блукав навмання, але веселенька пісенька привела мене до того приміщення, де поважний паламар служив молебень чорту з якимось здоровенним ченцем у сірому балахоні з каптуром — більше схожим на злодія, ніж на духовну особу. Я з'явився раптово, у могильному савані, під дзенькіт ланцюгів — сущий виходець з того світу. Обидва остовпіли, але коли я кулаком збив з ніг паламаря, його товариш по чарці замахнувся на мене важким дрюком.

— Б'юся об заклад, що це був наш пустельник! — мовив Річард Уілфредові Айвенго.

— А хоч би й сам чорт, мені однаково, — сказав Ательстан. — На щастя, він промахнувся, а коли я підступив, щоб зчепитися з ним, він кинувся навтьоки. У в'язці ключів, що висіли в паламаря на поясі, я знайшов один, яким відімкнув кайдани. Думав було тією в'язкою виперти дух з цього мерзотника, та згадав, що він усолодив мою неволю шматком пирога та флягою вина, і пожалів його. Дав йому кілька добрих стусанів і залишив валятися на підлозі; потім, захопивши кусень смаженого м'яса і шкіряну флягу з вином, яким пригощалися преподобні отці, я поспішив до стайні. Там, в окремому стійлі, я знайшов свого кращого скакуна, очевидно, прихованого вельмишановним абатом для себе, і помчався сюди з усією швидкістю, на яку тільки був здатен кінь. Люди, охоплені жахом, розбігалися, приймаючи мене за привид. Мене й до власного замку не впустили б, якби не подумали, що я помічник фокусника, котрий розважає народ у дворі замку. Дворецький вирішив, що я навмисне так вирядився для участі у виставі, і пропустив мене до замку. Я з'явився до матінки і нашвидкуруч перекусив, а потім пішов шукати вас, мій шляхетний друже. Для мене тепер найважливіше, — продовжував Ательстан, — як слід покарати негідника абата. Повішу його на самій верхівці конінгсбурзької вежі як він є — у стихарі та єпитрахилі[90], а якщо його жирне черево не пролізе сходами, велю втягнути його по зовнішній стіні.

— Але, сину мій, — втрутилася леді Едіт, — подумай про його священний сан!

— Я думаю про свій триденний піст, — відповідав Ательстан, — і жадаю крові кожного з них. Фрон де Беф згорів живцем, а винен був менше за них, бо годував своїх бранців цілком пристойно, якщо не зважати на те, що наостанку в юшку поклали забагато часнику. Я не заспокоюсь тепер, доки їх усіх не страчу!

— Але Римський папа, мій шляхетний друже… — почав було Седрик.

— А хоч би й сам сатана, мій шляхетний друже, — перебив його Ательстан. — Страчу, та й годі! Будь вони найкращі ченці на землі, світ обійдеться і без них.

— Соромно тобі це говорити, шляхетний Ательстане! — сказав Седрик. — Чи варто займатися такими жалюгідними людцями, коли тобі відкритий шлях до слави! Скажи ось цьому норманському принцеві, Річардові Анжуйському, що хоч у нього і левине серце, але він не зійде без боротьби на престол Альфреда, поки живий нащадок святого Сповідника, котрий має право за нього сперечатись.

— Як! — вигукнув Ательстан. — Хіба це — шляхетний король Річард?

— Так, це Річард Плантагенет, — відповідав Седрик, — і навряд чи варто нагадувати тобі, що він добровільно приїхав сюди в гості, — отже, не можна ні скривдити його, ні затримати в полоні. Ти сам добре знаєш свої обов'язки щодо гостей.

— Ще б мені не знати! — відгукнувся Ательстан. — А також і обов'язки вірнопідданого: від щирого серця засвідчую йому свою вірність і готовність служити.

— Сину мій! — вигукнула леді Едіт. — Подумай про свої королівські права!

— Матінко, і ви, друже мій, облиште ваші докори, — відповів Ательстан. — Хліб, вода і в'язниця — чудові приборкувачі честолюбства. Добру половину цих марнославних дурниць наспівав мені у вуха не хто інший, як той самий віроломний абат Вольфрам. З тих пір почалися ці плани та переговори, я тільки й знав, що спішні поїздки, погане травлення, бійки та синці, полон і голодування. До того ж я розумію, що все це скінчиться побиттям кількох тисяч безневинних людей. Кажу вам: я хочу бути королем тільки у власних володіннях, ніде більше! І першою справою мого правління буде повісити абата.

— А як же Ровена? — спитав Седрик. — Сподіваюсь, ти не маєш наміру її покинути?

— О батьку Седрик, будь же розважливим! — сказав Ательстан. — Леді Ровена до мене зовсім не прихильна. Для неї один мізинець рукавиці мого родича. Уілфреда дорожчий всієї моєї особи. Ось вона сама тут і може підтвердити справедливість моїх слів. Не треба червоніти, Ровено: немає нічого соромного в тому, що ти кохаєш пригожого й ґречного лицаря більше, ніж сільського телепня Франкліна. І сміятися теж нема чого, Ровено, бо схудле обличчя й могильний саван зовсім не привід для сміху. А коли неодмінно хочеш сміятись, я знайду тобі більш підхожу причину. Дай мені руку, або, краще сказати, простягни її мені, бо я прошу її як друг. Ну от, Уілфреде Айвенго, повідомляю, що я відмовляюсь… Еге, клянуся святим Дунстаном, Уілфред зник. Невже в мене від виснаження усе ще в очах рябіє? Мені здавалось, що він щойно стояв тут.

Усі стали озиратися в пошуках Айвенго, але він зник. Нарешті з'ясувалось, що до нього приходив якийсь єврей і після короткої розмови з ним Уілфред покликав Гурта, наказав подати йому панцир та озброєння і виїхав із замку.

— Люб'язна родичко, — звернувся Ательстан до Ровени, — не маю сумніву, що тільки дуже важлива справа могла змусити Уілфреда відлучитись. Інакше я сам із превеликим задоволенням відновив би…

Але в ту саму мить, коли, здивований відсутністю Уілфреда, він випустив руку Ровени, вона вислизнула з кімнати.

— Ну, — сказав Ательстан, — з усіх, хто живе на землі, найменше можна покластися на жінку, щоправда, не враховуючи ченців та абатів. Їй-богу, я думав, що вона принаймні подякує мені та ще поцілує на додачу. Ці могильні завіси, мабуть, зачаровані; всі тікають від мене як від чуми… Звертаюся тепер до вас, шляхетний королю Річарде, і повторюю свою клятву вірності, як личить підданому.

Але король теж зник, і ніхто не знав куди. Потім уже довідались, що він поспіхом зійшов у двір, покликав того єврея, з яким розмовляв Айвенго, і після хвилинної бесіди з ним зажадав, щоб йому якомога швидше привели коня, сам підхопився в сідло, змусив єврея сісти на іншого коня і помчав з такою швидкістю, що, за словами Вамби, старий єврей напевно мав скрутити собі в'язи.

— Клянуся святими угодниками, — мовив Ательстан, — за час моєї відсутності якийсь злий дух оволодів замком. Я повернувся в могильному савані, можна сказати — повстав із труни, і до кого не звернусь, той зникає, зачувши мій голос! Що ж, друзі мої, ті з вас, хто залишився тут, ходімо до трапезного залу, повечеряємо, поки ще хтось не щез. Сподіваюсь, що на столі всього вдосталь, Як і має бути на поминках саксонського дворянина знатного роду. Якщо надто забаритися — хто знає, чи не забере чорт і нашу вечерю?

РОЗДІЛ XL

Повернімось тепер до стін прецепторії Темплстоу в той час, коли кривавий жереб мав вирішити, жити чи вмерти Ревеці. Навколо стін було надзвичайно людно і панувало велике збудження. Сюди, як на сільський ярмарок чи храмове свято, збіглися всі навколишні жителі.

Бажання подивитися на кров і смерть — явище не тільки того темного й неуцького часу, хоча тоді народ звик до кривавих видовищ, коли один звитяжець гинув від руки іншого на лицарських змаганнях. І в наш, більш просвічений час, при значному пом'якшенні звичаїв, видовище публічної страти, кулачний бій, вулична сутичка чи просто мітинг радикалів[91] збирають величезні юрби роззяв, які, по суті, зовсім не цікавляться особистостями героїв дня, а тільки бажають подивитись, як усе обернеться, і вирішити, хто з дійових осіб найкрутіший.

Отже, погляди численної юрби були звернені до воріт прецепторії Темплстоу в надії побачити рідкісну процесію. Ще більше народу оточувало арену прецепторії. Вона являла собою гладеньку галявину, що прилягала до стін обителі і була призначена для військових та лицарських вправ членів ордену. Арена була розташована на м'якому схилі похилого пагорба й обнесена міцним частоколом, а оскільки тамплієри охоче запрошували бажаючих помилуватися їх воїнською вправністю, навколо збудували численні галереї і наставили лав для глядачів.

Для гросмейстера у східному кінці арени було влаштовано трон, оточений почесними сидіннями для прецепторів та лицарів ордену. Над троном майорів священний прапор тамплієрів, так званий Босеан, — ця назва була емблемою тамплієрів і водночас їхнім бойовим кличем.

На протилежному кінці арени стояв уритий в землю стовп; довкола нього лежали дрова, між якими залишався прохід до фатального кола для жертви, призначеної до спалення. До стовпа були пригвинчені ланцюги, якими збиралися її прив'язати. Біля цього жахливого спорудження стояли четверо чорношкірих невільників, їхні чорні обличчя, у ті часи малознайомі англійському населенню, наводили жах на юрбу, яка дивилася на них, мов на чортів, що зійшлися робити свою диявольську справу.

Невільники стояли нерухомо, лише зрідка поправляючи чи перекладаючи хмиз, за вказівкою слуги, що відігравав роль їхнього начальника. Вони не дивилися на народ, наче не помічаючи його присутності, і взагалі ні на що не звертали уваги — тільки виконували свої жахливі обов'язки. Коли, розмовляючи один з одним, вони розтягували товсті губи й показували білі зуби, перелякані глядачі починали вірити, що це і є ті самі чорти, з якими водилася чаклунка, а ось тепер їй прийшов кінець, і вони будуть її підсмажувати.

У юрбі перешіптувалися, розповідаючи одне одному про те, що за останній час устиг накоїти сатана, і при цьому, звичайно, приписували йому і те, що було, і всякі небилиці.

Раптом пролунав удар великого дзвону церкви святого Михайла в Темплстоу, старовинної будівлі, що височіла посеред селища на деякій відстані від прецепторії. Один за одним нечасті й лиховісні удари дзвону розкочувалися віддаленою луною і сповнювали повітря звуками залізного надгробного плачу. Сумовитий дзвін, що сповіщав про початок церемонії, змусив здригнутися серця присутніх; усі погляди звернулися до стін прецепторії в очікуванні виходу гросмейстера та злочинниці.

Нарешті підйомний міст опустився, ворота розчинились, і виїхали спочатку лицар із прапором ордену, котрому передували шість сурмачів, за ними прецептори, по двоє в ряд, потім гросмейстер верхи на чудовому коні в найпростішому убранні, за ним Бріан де Буагільбер у блискучому бойовому обладунку, але без списа, щита і меча, які несли за ним зброєносці. Обличчя його, почасти прикрите довгим пером, що спускалося з його шапочки, відображало жорстоку внутрішню боротьбу гордості з нерішучістю. Він був блідий як смерть, немов не спав кілька ночей поспіль.

Однак лицар керував нетерплячим конем звичною рукою вправного наїзника і кращого бійця ордену тамплієрів. Постава його була величною і гордовитою, але, придивляючись уважніше до виразу його похмурого обличчя, люди читали в ньому щось таке, що змушувало їх відвертатись.

По обидва боки від нього їхали Конрад Монт-Фітчет та Альберт Мальвуазен, котрі виконували роль поручителів бойового лицаря. Вони були в довгому білому вбранні, яке носили члени ордену в мирний час. За ними їхали інші лицарі Храму та довга низка зброєносців і пажів, одягнених у чорне; це були послушники, що домагалися честі посвячення в лицарі ордену. За ними йшов загін пішої сторожі, також у чорному одязі, а всередині виднілася бліда фігура підсудної, котра тихими, але твердими кроками наближалася до місця, де мала вирішуватися її доля.

З неї зняли всі прикраси, побоюючись, що серед них можуть бути амулети, яких, за тодішніми уявленнями, сатана надає своїй жертві, аби завадити їй покаятися навіть на катуванні. Замість яскравих східних тканин на дівчині був білий одяг із найгрубішого полотна. Але на її обличчі відбився зворушливий вираз сміливості й покірності долі, і навіть у цьому одязі, без усяких прикрас, крім розпущеного довгого чорного волосся, вона викликала в усіх такий жаль, що ніхто не міг без сліз дивитися на неї. Найзакосніліші святенники шкодували, що таке прекрасне створіння перетворене на посудину злоби і стало відданою рабою сатани.

Слідом за жертвою йшли нижчі чини, служителі прецепторії. Вони рухались в строгому порядку, склавши руки на грудях і втупивши очі в землю.

Процесія повільно піднялася на розлогий пагорок, на вершині якого розташувалась арена, зайшла всередину огорожі, обійшла навколо неї справа наліво і, діставшися знову тих самих воріт, зупинилась. Тут вона трохи затрималась, оскільки гросмейстер і всі інші вершники, крім Буагільбера та його поручителів, зійшли з коней, яких негайно повели за огорожу конюхи та зброєносці.

Нещасну Ревеку підвели до чорного стільця, поставленого поруч із багаттям. При першому погляді на страшне місце страти, такої жахливої для уяви, як і лютої для тіла, вона здригнулась, заплющила очі і, мабуть, молилася про себе, судячи з того, що губи її ворушились; але вона нічого не вимовляла вголос. За хвилину вона відкрила очі, пильно подивилася на багаття, мовби бажаючи подумки змиритися з майбутньою долею, потім повільно відвела погляд.

Тим часом гросмейстер посів своє місце, і, коли всі лицарі розташувалися навколо нього та за його спиною у суворій відповідності зі званням кожного з них, пролунали голосні й протяжні звуки труб, які сповістили, що суд зібрався і починає виконувати свої обов'язки.

Мальвуазен як поручитель Буагільбера виступив уперед і поклав до ніг гросмейстера рукавичку єврейки, що слугувала заставою майбутнього бою.

— Доблесний государю і преподобний отче, — сказав Мальвуазен, — ось стоїть добрий лицар Бріан де Буагільбер, прецептор ордену тамплієрів, який, прийнявши заставу двобою, тим самим зобов'язався виконати обов'язок честі в змаганні нинішнього дня на підтвердження того, що ця єврейська дівиця, на ймення Ревека, по справедливості заслуговує засудження до страти за чаклунство капітулом[92] найсвятішого ордену Сіонського Храму. І ось тут стоїть цей лицар, готовий чесно і благородно битися, якщо ваше преподобіє дасть на те свою вельмишановну і мудру згоду.

— А чи присягався він у тім, що буде битися за чесне й праве діло? — запитав гросмейстер. — Подайте сюди розп'яття та аналой[93].

— Государю і високопреподобний отче, — охоче відповідав Мальвуазен, — брат наш, що тут стоїть, уже поклявся у справедливості свого обвинувачення в присутності хороброго лицаря Конрада Монт-Фітчета. Тут же присягатись йому не личить, беручи до уваги, що противниця його не християнка і, отже, не може присягтись.

Таке пояснення здалося задовільним, на превелику радість Мальвуазена: хитрун заздалегідь передбачав, як важко і, мабуть, навіть неможливо буде умовити Бріан'а де Буагільбера привселюдно вимовити таку клятву, а тому придумав відмовку.

Вислухавши пояснення Альберта Мальвуазена, гросмейстер наказав герольдові виступити вперед і виконати свій обов'язок. Знову залунали труби, і герольд, вийшовши на арену, вигукнув гучним голосом:

— Слухайте! Слухайте! Слухайте! Ось хоробрий лицар сер Бріан де Буагільбер, готовий битися з усяким народженим вільним лицарем, який схоче виступити на захист єврейки Ревеки через дароване їй право виставити за себе бійця на двобої. Такому її заступникові преподобний і доблесний владика гросмейстер, який тут присутній, дозволяє битися на рівних правах, надаючи йому однакових умов щодо місця, напрямку сонця й вітру та всього іншого, до цього доброго двобою стосується.

Знову зазвучали труби, а потім запала тиша, яка тривала досить довго.

— Ніхто не бажає виступити захисником? — запитав гросмейстер. — Герольде, іди до підсудної і спитай її, чи очікує вона кого-небудь, хто захоче битися за неї у цій справі.

Герольд пішов до місця, де сиділа Ревека. У ту ж мить Буагільбер раптом повернув свого коня і, попри всі намагання Мальвуазена та Монт-Фітчета затримати його, поскакав на інший кінець арени й опинився перед Ревекою водночас із герольдом.

— Чи правильно це і чи допускається статутами двобою? — сказав Мальвуазен, звертаючись до гросмейстера.

— Так, Альберте Мальвуазен, допускається, — відповідав Бо-мануар, — бо в цьому разі ми волаємо до Суду Божого і не повинні забороняти сторонам зноситися між собою, аби не перешкодити торжеству правди.

Тим часом герольд говорив Ревеці таке:

— Дівице, шляхетний і преподобний владика гросмейстер наказав запитати: чи є в тебе заступник, який бажає битися в цей день від твого імені, чи ти визнаєш себе справедливо засудженою до страти?

— Скажіть гросмейстеру, — відповідала Ревека, — що я наполягаю на своїй невинності, не визнаю, що заслуговую засудження, і не хочу сама бути винною в пролитті власної крові. Скажіть йому, що я вимагаю відстрочки, наскільки це допускається законами, і зачекаю, чи не надішле мені заступника милосердний Бог, до якого я волаю в годину моєї крайньої скорботи. Але якщо після призначеного терміну не буде мені захисника, то хай здійсниться воля Божа!

Герольд повернувся до гросмейстера і передав йому відповідь Ревеки.

— Боронь Боже, — сказав Лука Бомануар, — щоб хто-небудь міг поскаржитися на нашу несправедливість, коли б він був навіть єврей чи язичник. Доки вечірні тіні не простягнуться з заходу на схід, ми зачекаємо, чи не з'явиться заступник нещасної жінки. Коли ж сонце буде хилитися на захід, нехай вона готується до смерті.

Герольд повідомив Ревеці слова гросмейстера. Вона покірно кивнула головою, склала руки на грудях і підвела очі до неба, немов шукала там допомоги, на яку навряд чи могла сподіватися на землі. У цю страшну хвилину вона почула голос Буагільбера. Він говорив пошепки, але вона здригнулась, і його слова викликали в неї набагато більшу тривогу, ніж повідомлення герольда.

— Ревеко, — спитав тамплієр, — ти чуєш мене?

— Мені до тебе немає діла, жорстокосердий, — відповідала нещасна дівчина.

— Так, але ти розумієш, що я говорю? — продовжував тамплієр. — Я сам лякаюся звуку свого голосу і не цілком розумію, де ми знаходимось і з якою метою опинилися тут. Ця огорожа, арена, стілець, на якому ти сидиш, ці в'язки хмизу… Я знаю, для чого все це, але не можу собі уявити, що це дійсність, а не страшне видіння. Воно сповнює розум страхітливими образами, але розум не допускає їх можливості.

— Мій розум і всі мої почуття, — відповідала Ревека, — переконують мене, що це багаття призначене для спалення мого тіла і відкриває мені тяжкий, але короткий перехід у кращий світ.

— Це все примари, Ревеко, і видіння, що заперечуються вченням ваших же саддукейських мудреців[94]. Слухай, Ревеко, — заговорив Буагільбер із дедалі зростаючим запалом, — у тебе є можливість врятувати життя і свободу, про що й не здогадаються всі ці негідники й святенники. Сідай мерщій до мене за спину, на мого Замора, благородного коня, який жодного разу не зрадив свого їздця. Сідай, говорю я, до мене за спину, і за годину ми залишимо далеко позаду будь-яку погоню. Тобі відкриється новий світ радості, а мені — новий шлях до слави. Нехай виголошують мені які завгодно вироки — я нехтую ними! Нехай викреслюють ім'я Буагільбера зі списку своїх монастирських рабів — я змию кров'ю всяку пляму, якою вони зважаться забруднити мій родовий герб!

— Спокуснику, — мовила Ревека, — іди геть! Навіть і в цю хвилину ти не в змозі ні на волос похитнути моє рішення. Навколо мене тільки вороги, але тебе я вважаю найстрашнішим з них. Іди, заради Бога!

Альберт Мальвуазен, стривожений і занепокоєний їх надто тривалою розмовою, під'їхав у цю мить, щоб перервати бесіду.

— Призналася у своєму злочині, — запитав він у Буагільбера, — чи все ще вперто заперечує його?

— Саме так, упирається й заперечує, — відповідав Буагільбер.

— У такому разі, шляхетний брате наш, — сказав Мальвуазен, — тобі випадає тільки зайняти своє колишнє місце і чекати до закінчення терміну. Дивися, тіні вже почали подовжуватись. Ходімо, хоробрий Буагільбере, надіє нашого священного ордену і майбутній наш владико.

Промовляючи ці слова примирливим тоном, він простягнув руку до вуздечки його коня, мовби із наміром повести назад, на протилежний бік арени.

— Лицемірний негіднику! Як ти смієш накладати руку на мої поводи? — гнівно вигукнув Буагільбер, відіпхнувши Мальвуазена, і сам поскакав назад, до свого місця.

— Ні, у нього ще багато пристрасті, — сказав Мальвуазен напівголосно Конрадові Монг-Фітчету, — треба тільки направити її як слід; вона, як грецький вогонь[95], спалює все, до чого не доторкнеться.

Дві години просиділи судді перед ареною, марно очікуючи появи заступника.

Загальна думка схилялася до того, що ніхто не заступиться за єврейку, та ще й обвинувачувану в чаклунстві, і лицарі, підбурювані Мальвуазеном, стали перешіптуватися, що час уже оголосити заставу Ревеки програною. Але в цю хвилину на полі з'явився лицар, який щодуху скакав у напрямку до арени. Сотні голосів закричали: «Заступник, заступник!» — і, незважаючи на марновірний страх перед чаклункою, натовп голосними криками вітав в'їзд лицаря в огорожу арени. Але, побачивши його зблизька, глядачі були розчаровані. Кінь його, який проскакав багато миль щодуху, здавалось, падав від утоми, та й сам вершник, що так відважно примчав на арену, ледве тримався в сідлі через слабкість, або через утому, або через те й друге.

На вимогу герольда оголосити своє ім'я, звання і мету свого прибуття лицар відповів сміливо й охоче:

— Я, добрий лицар дворянського роду, приїхав виправдати мечем і списом дівицю Ревеку, дочку Ісаака з Йорка, довести, що вирок, проти неї оголошений, несправедливий і позбавлений підстави, назвати сера Бріана де Буагільбера зрадником, убивцею і брехуном, на підтвердження чого готовий битися з ним на цій арені і перемогти за допомогою Божою, через заступництво Богоматері та святого Георгія.

— Насамперед, — сказав Мальвуазен, — приїжджий повинен довести, що він справжній лицар і почесного роду. Наш орден не дозволяє своїм захисникам виступати проти безіменних людей.

— Моє ім'я, — відповів лицар, відкриваючи забрало свого шолома, — більш відоме, ніж твоє, Мальвуазене, та й рід мій давніший за твій. Я Уілфред Айвенго.

— Я тепер не стану з тобою битись, — сказав Бріан де Буагільбер глухим, зміненим голосом. — Загой спершу свої рани, дістань кращого коня, і тоді, може, я вважатиму гідним себе вибити з твоєї голови цей дух дитячого молодецтва.

— Ось як, гордовитий тамплієре, — одказав Айвенго, — ти вже забув, що двічі був уражений моїм списом? Згадай арену в Акрі, згадай турнір в Ашбі! Пригадай, як ти похвалявся в столовому залі Ротервуда і виклав свій золотий ланцюг проти мого хреста з мощами на заставу того, що будеш битися з Уілфредом Айвенго заради відновлення твоєї втраченої честі. Клянуся моїм хрестом і святинею, що зберігається у ньому, якщо ти зараз не битимешся зі мною, я тебе знеславлю, як боягуза, при всіх дворах Європи й у кожній прецепторії твого ордену!

Буагільбер у нерішучості глянув на Ревеку, потім із люттю вигукнув, звертаючись до Айвенго:

— Саксонський пес, бери свого списа і готуйся до смерті, яку сам на себе накликав!

— Чи дозволяє мені гросмейстер брати участь у цьому двобої? — запитав Айвенго.

— Не можу заперечувати твої права, — відповів гросмейстер, — тільки запитай дівицю, чи бажає вона визнати тебе своїм заступником. Бажав би і я, щоб ти був більше здатним до бою. Хоча ти завжди був ворогом нашого ордену, я все-таки хотів би повестися з тобою чесно.

— Ні, нехай буде так, як є, — сказав Айвенго, — адже це Суд Божий, його милості я й доручаю себе… Ревеко, — продовжував він, під'їхавши до місця, де вона сиділа, — чи визнаєш ти мене своїм заступником?

— Визнаю, — відповідала вона з таким хвилюванням, якого не збуджував у неї навіть страх смерті. — Визнаю, що ти захисник, посланий мені Провидінням[96]. Одначе ж ні, ні! Твої рани ще не загоїлись. Не бийся з цією гордовитою людиною. Навіщо ж тобі гинути?

Але Айвенго вже поскакав на своє місце, опустив забрало і взявся за списа. Те саме зробив і Буагільбер. Його зброєносець, застібаючи забрало шолома в тамплієра, помітив, що обличчя Буагільбера, яке весь ранок було попелясто-блідим, незважаючи на безліч пристрастей, що охоплювали лицаря, раптом вкрилося багровим рум'янцем.

Коли обидва бійці стали на свої місця, герольд гучним голосом тричі проголосив:

— Виконуйте свій обов'язок, доблесні лицарі!

Після третього разу він відійшов до огорожі і ще раз проголосив, щоб ніхто, під страхом смерті, не зважився ні словом, ні рухом перешкоджати чи втручатися в цей чесний двобій. Гросмейстер, який весь час тримав у руці рукавичку Ревеки, нарешті кинув її на арену і вимовив фатальне слово:

— Починайте!

Залунали труби, і лицарі щодуху помчали один на одного. Як усі й очікували, змучений кінь Айвенго і сам ослаблий вершник упали, не витримавши удару влучного списа тамплієра і напору його могутнього коня. Усі передбачали такий результат змагання. Але хоча спис Уілфреда ледве торкнувся щита супротивника, на загальний подив усіх присутніх, Буагільбер похитнувся в сідлі, утратив стремена й упав на арену.

Айвенго звільнив ногу з-під коня і швидко підвівся, прагнучи спробувати щастя з мечем у руках. Але супротивник його не вставав. Айвенго наступив ногою йому на груди, приставив кінець меча до його горла і велів йому здаватись, загрожуючи інакше негайною смертю. Буагільбер не відповідав.

— Не убивай його, сер лицар! — вигукнув гросмейстер. — Дай йому сповідатись і дістати відпущення гріхів, не губи і душу, і тіло. Ми визнаємо його переможеним.

Гросмейстер сам зійшов на арену і наказав зняти шолом з переможеного лицаря. Очі Буагільбера були заплющені, а обличчя пашіло тим самим багровим рум'янцем. Поки вони з подивом дивились на нього, очі його розкрились, але погляд зупинився і потьмянів. Рум'янець зійшов з обличчя і змінився мертвотною блідістю. Не ушкоджений списом свого супротивника, він загинув жертвою власних неприборканих пристрастей.

— Ось воістину Суд Божий, — промовив гросмейстер, підвівши очі до неба. — Fiat voluntas tua![97]

РОЗДІЛ ХLІ

Коли загальне здивування трохи вщухло, Уілфред Айвенго спитав у гросмейстера, як у верховного судді двобою, чи так мужньо і правильно виконав він свої обов'язки, як цього вимагає змагання.

— Мужньо і правильно, — відповідав гросмейстер. — Оголошую дівицю вільною і безневинною! Зброєю, обладунком і тілом померлого лицаря має право розпорядитися на свій розсуд переможець.

— Я не хочу ні користуватися його обладунком, ні віддавати його тіло на поталу, — сказав лицар Айвенго. — Він боровся за віру християнську. А нині він упав не від руки людської, а з волі Божої. Але нехай його поховають тихо і скромно, як личить загиблому за неправе діло. Що стосується дівчини…

Його перервав кінський тупіт. Вершників було так багато і скакали вони так швидко, що під ними тремтіла земля. На арену примчав Чорний Лицар, а за ним — численний загін кінних воїнів і декілька лицарів у повному озброєнні.

— Я спізнився, — сказав він, озираючись навколо, — Буагільбер повинен був загинути від моєї руки… Айвенго, чи добре ти вчинив, узявши на себе таке діло, коли сам ледве тримаєшся в сідлі?

— Сам Бог, государю, покарав цю гордовиту людину, — відповідав Айвенго. — Буагільберові не випала честь померти тією смертю, яку ви призначили йому.

— Мир йому, — мовив Річард, пильно вдивляючись в обличчя померлого, — якщо це можливо: він був хоробрий лицар і помер у сталевій броні, як личить лицареві. Але нічого гаяти час, Бохуне, виконуй свій обов'язок!

Із королівського почту виступив лицар і, поклавши руку на плече Альберта Мальвуазена, сказав:

— Я заарештовую тебе, як державного зрадника!

Дотепер гросмейстер мовчки дивувався раптовій появі такого численного загону. Тепер він заговорив:

— Хто сміє заарештовувати лицаря Сіонського Храму в межах його прецепторії і в присутності гросмейстера? І за чиїм наказом завдається йому така зухвала образа?

— Я заарештовую його, — відповідав лицар, — я, Генрі Бохун, граф Ессекс, лорд-головнокомандувач військ Англії.

— І за наказом Річарда Плантагенета, тут присутнього, — додав король, відкриваючи забрало свого шолома. — Конраде Монт-Фітчет, щастя твоє, що ти народився не моїм підданим. Щодо тебе, Мальвуазене, ти і брат твій Філіпп будете страчені до кінця цього тижня.

— Я заперечую проти твого вироку! — сказав гросмейстер.

— Гордий тамплієре, ти не в силі цього зробити, — заперечив король. — Подивись на вежі свого замку, і ти побачиш, що там майорить королівський прапор Англії замість вашого орденського прапора. Раджу тобі бути поміркованим, Бомануаре, і не чинити марного опору. Твоя рука тепер у пащі лева.

— Я подам на тебе скаргу до Рима, — сказав гросмейстер. — Звинувачую тебе в порушенні недоторканності і вільностей нашого ордену.

— Роби, що хочеш, — відповідав король, — але заради твоєї власної безпеки зараз краще не говори про порушення прав. Розпусти членів капітулу і вирушай зі своїми послідовниками до іншої прецепторії, якщо тільки знайдеться така, що не стала місцем зрадницької змови проти короля Англії. Утім, якщо хочеш, залишайся. Скористайся нашою гостинністю і подивись, як ми будемо вершити правосуддя.

— Як! Мені бути гостем там, де я повинен бути володарем? — вигукнув гросмейстер. — Ніколи цього не буде! Капелани, виголосіть псалом «Quare fremuerunt gentes»![98] Лицарі, зброєносці і служителі святого Храму, ідіть за прапором нашого ордену Босеан!

Гросмейстер говорив з такою гідністю, що не поступався в цьому самому королю Англії, і вдихнув мужність у серця своїх здивованих та спантеличених прихильників. Вони зібралися довкола нього, як збираються вівці навколо сторожового собаки, коли чують вовче виття. Але в поставі їх не було боязкості, властивої овечій отарі, навпаки — обличчя тамплієрів були похмурими й зухвалими, а погляди виражали ворожість, яку вони не насмілювалися висловити. Вони вишикувалися в ряд, і списи їх утворили темну смугу, крізь яку білі мантії лицарів вимальовувалися на тлі чорного вбрання варти, подібно до сріблястих країв чорної хмари. Юрба простолюду, що зчинила було проти них голосний лемент, принишкла і мовчки дивилася на грізний стрій випробуваних воїнів, багато хто навіть злякано позадкував.

Граф Ессекс, бачачи, що тамплієри стоять у бойовій готовності, пришпорив коня і помчав до своїх воїнів, вирівнюючи їхні лави і приводячи їх до бойового ладу. Один Річард, який щиро насолоджувався небезпекою, повільно роз'їжджав повз фронт тамплієрів, голосно викликаючи їх:

— Що ж, лицарі, невже жоден з вас не зважиться переломити списа з Річардом? Гей, панове тамплієри! Ваші дами, мабуть, вже надто смагляві, якщо жодна з них не варта уламка списа, зламаного на її честь!

— Слуги святого Храму, — заперечив гросмейстер, виїжджаючи наперед, — не б'ються через такі пусті й суєтні приводи. А з тобою, Річарде Англійський, жоден тамплієр не переломить списа в моїй присутності. Нехай Папа і монархи Європи розсудять нас з тобою і вирішать, чи личить християнському принцові захищати ту справу, заради якої ти сьогодні виступив. Якщо нас не зачеплять — і ми виїдемо, нікого не зачепивши. Твоїй честі довіряємо зброю і господарське добро нашого ордену, що залишаємо тут; на твоє сумління покладаємо відповідальність за той гріх і кривду, яку ти заподіяв нині християнству.

З цими словами, не очікуючи відповіді, гросмейстер подав знак до від'їзду. Труби заграли дикий східний марш, що служив зазвичай сигналом до виступу тамплієрів у похід. Вони змінили стрій і, вишикувавшися у колону, рушили вперед так повільно, як тільки дозволяв хід їхніх коней, немов хотіли показати, що відходять лише за наказом свого гросмейстера, але аж ніяк не через страх перед виставленими проти них численнішими силами.

— Клянуся сяйвом Богоматері, — сказав король Річард, — шкода, що ці тамплієри такий неблагонадійний народ, а вже поставою й хоробрістю вони можуть похвалитись.

Натовп, подібно до боягузливого собаки, що починає гавкати, коли предмет його роздратування повертається до нього спиною, щось кричав услід тамплієрам, які виступили за межі прецепторії.

Під час метушні, що супроводжувала від'їзд тамплієрів, Ревека нічого не бачила і не чула. Вона лежала в обіймах свого старого батька, приголомшена і майже непритомна від пережитих вражень. Але одне слово, вимовлене Ісааком, повернуло їй здатність відчувати.

— Ходімо, — говорив він, — ходімо, дорога дочко моя, безцінний мій скарб, кинемося до ніг доброго юнака!

— Ні, ні, — скрикнула Ревека. — О ні, не тепер! У цю мить я не зважуся заговорити з ним! На жаль! Я сказала б більше, ніж… Ні, ні… Батьку, мерщій залишімо це лиховісне місце!

— Але як же, дочко моя, — заперечив Ісаак, — як можна не подякувати мужній людині, що, ризикуючи власним життям, виступила зі списом і щитом, аби звільнити тебе з полону? Це така послуга, за яку треба бути вдячним.

— О так! Вдячним, вдячним понад усяку міру, — сказала Ревека, — але тільки не тепер. Заради твоєї коханої Рахілі молю тебе, виконай моє прохання — не тепер.

— Не можна ж так, — наполягав Ісаак, — адже вони подумають, що ми невдячніші за будь-якого собаку.

— Але хіба ти не бачиш, дорогий мій батьку, що тут сам король Річард, а отже…

— Правда, правда, моя розумнице, моя премудра Ревеко! Ходімо звідси, ходімо хутчіше. Йому тепер знадобляться гроші, бо він щойно повернувся з Палестини, та, кажуть ще, видерся із в'язниці… А якби йому знадобився привід для того, щоб мене обібрати, досить буде і того, що я мав справу з його братом Джоном… Краще мені поки що не навертатися на очі королю.

І, у свою чергу кваплячи Ревеку, він поспішно повів її з арени до приготовлених нош і незабаром благополучно прибув із нею до дому рабина Натана Бен-Ізраїля.

Таким чином, єврейка, доля якої в цей день становила для всіх найбільший інтерес, зникла, ніким не помічена, і загальна увага перекинулася тепер на Чорного Лицаря. Юрба голосно й завзято кричала: «Многая літа Річардові Левине Серце! Геть тамплієрів!»

— Попри ці гучні вияви вірнопідданських почуттів, — сказав Айвенго, звертаючись до графа Ессекса, — добре, що король виявив передбачливість і викликав тебе, шляхетний графе, і загін твоїх воїнів.

Граф Ессекс посміхнувся і хитнув головою.

— Доблесний Айвенго, — сказав він, — ти так добре знаєш нашого государя і все ж таки запідозрив його в мудрій обережності! Я просто прямував до Йорка, де, як мене повідомили, принц Джон зосередив свої сили, і зовсім випадково зустрівся з королем. Мов справжній мандрівний лицар, наш Річард мчав сюди, бажаючи особисто вирішити долю двобою і тим самим завершити цю історію єврейки та тамплієра. Я з моїм загоном пішов за ним майже всупереч його волі.

— А які звістки з Йорка, хоробрий графе? — запитав Айвенго. — Заколотники чекають нас там?

— Не більше, ніж грудневі сніги чекають липневого сонця, — відповідав граф. — Вони розбіглись! І як ти гадаєш, хто поквапився привезти нам ці звістки? Сам принц Джон, власною персоною.

— Зрадник! Невдячний, нахабний зрадник! — вигукнув Айвенго. — І Річард наказав посадити його до в'язниці?

— О, він так його прийняв, ніби зустрівся з ним після полювання! — відповів граф. — Показав на мене і на наших воїнів і говорить йому: «От бачиш, брате, зі мною тут сердиті молодці, тож ти їдь-но краще до матінки, передай їй мою синівську любов та повагу і залишайся при ній, поки не заспокояться людські уми».

— І це все? — здивовано запитав Айвенго. — Як не сказати, що таким милостивим поводженням король сам напрошується на зраду!

— Саме так, — погодився з ним Ессекс. — Але можна сказати й те, що людина сама напрошується на смерть, ставши до бою, коли в неї ще не загоїлася небезпечна рана.

— Вибачаю тобі глузування, графе, — мовив Айвенго, — але пам'ятай, що я важив лише власним життям, а Річард — благом цілого королівства.

— Той, хто легковажно ставиться до свого блага, рідко відзначається піклуванням про інших, — заперечив Ессекс. — Однак їдьмо мерщій до замку, бо Річард надумав зразково покарати деяких другорядних учасників змови, дарма що простив найголовнішому її призвідникові.

Із судового слідства, яке відбулося потім і було занесене до рукописного літопису, відомо, що Моріс де Брасі утік за море і став на службу до Філіппа, короля Франції, що Філіпп Мальвуазен та його брат Альберт, прецептор у Темплстоу, були страчені, що Вальдемар Фіц-Урс, який був душею змови, відбувся вигнанням з Англії, а принц Джон, на користь якого вона була затіяна, не дістав навіть догани від свого великодушного брата. Утім, ніхто не пожалкував про долю обох Мальвуазенів: вони зазнали цілком заслуженої кари, бо багаторазово виявляли двоєдушність, жорстокість і деспотизм.

Незабаром після двобою в Темплстоу Седрик Сакс був запрошений до двору Річарда; своїм місцеперебуванням король зробив тоді місто Йорк, щоб особисто сприяти заспокоєнню провінцій, де найбільше позначилися підступні дії його брата Джона.

Діставши запрошення, Седрик спочатку бурчав і сердився, однак скорився. По суті, повернення Річарда поклало край усякій надії на відновлення саксонської династії на англійському престолі, оскільки кого б саксонська партія не виставила своїм кандидатом, у разі міжусобної війни вона не мала б жодних шансів на успіх при тій надзвичайній популярності, якою користувався Річард. Адже короля-лицаря всі любили за його особисті гарні якості і бойову славу, попри те, що він правив державою, виявляючи норовливе легкодумство, і був то надмірно поблажливим, то вкрай суворим і майже деспотичним.

Крім того, навіть Седрик змушений був визнати, що його план шлюбу Ровени з Ательстаном з метою об'єднання саксів остаточно провалився, тому що зацікавлені сторони рішуче виступили проти нього. Він аж ніяк не очікував подібної розв'язки — навіть тоді, коли наречений і наречена чітко й відверто висловилися проти союзу. Седрику важко було повірити, щоб дві особи королівської крові могли з особистих міркувань відмовитися від шлюбу, настільки необхідного для блага нації. Проте це був незаперечний факт: Ровена завжди виявляла неприхильність до Ательстана, а тепер і він не менш рішуче заявив, що нізащо не буде більше свататися до неї. Перед такими перешкодами відступила навіть надзвичайна упертість, із природи властива Седрику: адже йому доводилося силоміць тягти до вінця двох людей, які завзято пручались. Утім, він спробував ще раз рішуче натиснути на Ательстана. Але, приїхавши до нього, Седрик застав цього воскреслого нащадка саксонських королів зайнятим війною з місцевим духівництвом.

Після всіх смертельних погроз абату обителі святого Едмунда дух мстивості, очевидно, залишив Ательстана, чи тому, що він був надто ледачим і добросердим, чи через заступництво його матері, леді Едіт, яка, подібно до більшості дам того часу, була шанувальницею духовних осіб. Він обмежився триденним ув'язненням абата і всієї монастирської братії у підвальних приміщеннях замку Конінгсбург, де вони утримувалися на вкрай убогій їжі. За таку жорстокість абат погрожував йому відлученням від церкви і склав довгий список шлункових і кишкових хвороб, нажитих ним та його ченцями внаслідок тиранства з боку Ательстана і беззаконного утримання їх у в'язниці.

Седрик застав свого друга настільки заклопотаним цими суперечками та пошуком засобів захисту від переслідувань духівництва, що він не хотів і думати про щось інше. Коли ж було вимовлене ім'я Ровени, шляхетний Ательстан попросив дозволу вихилити за її здоров'я повний кубок і висловив побажання, аби вона якнайшвидше взяла шлюб з його родичем Уілфредом. Очевидно, з ним нічого не можна було зробити. За висловом Вамби, що відтоді увійшов до загального вжитку, «якщо півень не забіякуватий, з нього не зробиш бійця».

Отже, лишалися тільки дві перешкоди до з'єднання закоханих: упертість Седрика та його упередженість проти норманської династії. Перше з цих почуттів поступово пом'якшилося під впливом лагідного ставлення до нього його вихованки і тієї гордості, яку він не міг не відчувати, бачачи славу свого сина. До того ж Седрикові приємно було поріднитися з домом Альфреда, коли вже нащадок Едуарда Сповідника рішуче відмовився від цієї честі.

Відраза Седрика до королів норманської крові також починала слабшати. З одного боку, він ясно бачив, що позбавити Англію від нової династії не було ніякої змоги, а таке переконання значно сприяло визнанню правлячого короля. З іншого боку, король Річард приділяв йому особисто велику увагу, щиро насолоджувався різким гумором Седрика і, за свідченням рукописної хроніки, зумів так зачарувати шляхетного Сакса, що не минуло і тижня після його прибуття до двору, як він дав згоду на шлюб своєї вихованки леді Ровени із сином своїм Уілфредом Айвенго.

Весілля нашого героя відбулося в найвеличнішому із храмів — кафедральному соборі міста Йорка. Сам король був присутній на вінчанні, і, судячи з уваги, яку він приділив у цьому та у багатьох інших випадках раніше гнобленим і приниженим саксам, вони мали нагоду побачити, що мирними засобами можна досягти значно більших успіхів, ніж покладаючись на сумнівний успіх у міжусобній війні.

Шлюбна церемонія була виконана з усією пишністю, якої римські прелати вміють надавати своїм урочистостям.

Гурт, ошатно одягнений, обіймав посаду зброєносця при молодому господареві, якому так віддано служив; тут був і самовідданий Вамба, у новому ковпаку з чудовим набором срібних дзвіночків. Гурт і Вамба разом з Уілфредом пережили нещастя і небезпеки, а тому мали повне право розділяти з ним його благополуччя і щастя.

Але, крім домашнього почту, це блискуче весілля було відзначене присутністю безлічі знатних норманів і саксонських дворян при загальному захопленні нижчих станів, які вітали в союзі цієї пари запоруку майбутнього миру і злагоди двох племен; відтоді ці ворогуючі племена злились і втратили свою відмінність. Седрик дожив до початку цього злиття, оскільки в міру того, як обидві національності зустрічалися в товаристві й укладали між собою шлюбні союзи, нормани зменшували свою пиху, а сакси втрачали свою неотесаність. Утім, та змішана мова, яку ми нині називаємо англійською, остаточно ввійшла до вжитку при лондонському дворі тільки за царювання Едуарда III; тоді ж, мабуть, зникли останні сліди ворожнечі між норманами та саксами.

Минуло два дні після щасливого одруження, і леді Ровена сиділа у своїй кімнаті, коли Ельгіта доповіла їй, що якась дівиця просить дозволу поговорити з нею без свідків. Ровена здивувалась, подумала, завагалась, але цікавість взяла гору, і вона наказала покликати дівицю до себе.

Увійшла дівчина високого зросту й шляхетної зовнішності. Довге біле покривало радше відтіняло, ніж приховувало граціозність її постаті і величну поставу. Манери її були шанобливі, але без будь-яких ознак боязкості чи бажання здобути прихильність. Ровена була завжди готова прийти на допомогу і виявити увагу до почуттів інших. Вона встала і хотіла взяти гостю за руку і підвести її до крісла, але та оглянулася на Ельгіту і ще раз попросила про дозвіл поговорити з леді Ровеною наодинці. Як тільки Ельгіта пішла, прекрасна відвідувачка, на превеликий подив леді Айвенго, схилила коліно, пригорнула обидві руки до свого чола і, схилившись до підлоги, поцілувала край вишитого одягу Ровени, попри її опір.

— Що це значить? — спитала здивована молода. — Чому ви виявляєте до мене таку незвичайну пошану?

— Тому що вам, леді Айвенго, я можу законно й гідно віддати борг подяки, якою зобов'язана Уілфредові Айвенго, — сказала Ревека, підвівшися і знову прийнявши звичайну свою позу, сповнену гідності і спокою. — Пробачте, що я насмілилася виявити вам знаки пошани, прийняті в мого народу. Я та нещасна єврейка, заради порятунку якої ваш чоловік ризикував життям на арені в Темплстоу, коли все було проти нього.

— Люб'язна дівице, — сказала Ровена, — у той день Уілфред Айвенго лише слабкою мірою віддячив вам за невсипущий догляд і лікування його ран, коли з ним трапилося таке нещастя. Скажіть, чи не можемо він чи я ще чимось бути вам корисні?

— Ні, — спокійно відповідала Ревека, — я тільки прошу вас передати йому на прощання мою вдячність і мої найкращі побажання.

— Хіба ви залишаєте Англію? — запитала Ровена, усе ще не зовсім отямившись від здивування, спричиненого такими незвичайними відвідинами.

— Так, міледі, наприкінці цього місяця. У мого батька є брат, котрий здобув особливу прихильність Мухаммеда Боабділа, короля гранадського[99]. Туди ми й вирушимо і будемо жити там спокійно і без кривди, заплативши данину, яку мусульмани стягують з людей нашого племені.

— Хіба в Англії ви не можете розраховувати на таку саму безпеку? — сказала Ровена. — Мій чоловік має ласку у короля, та й сам король — людина справедлива і великодушна.

— Щодо цього я не сумніваюся, леді, — мовила Ревека, — але англійці — жорстоке плем'я. Вони завжди воюють із сусідами чи між собою, безжалісні й ладні проколоти один одного мечем. Небезпечно жити серед них дітям нашого племені. У цій країні воєн і кровопролить, яку оточують ворожі сусіди і роздирає внутрішній розбрат, мандрівний Ізраїль не може сподіватися на відпочинок і спокій.

— Але ж вам, — заперечила Ровена, — вам особисто, без сумніву, нема чого побоюватись. Тій, що пильнувала біля ліжка пораненого Уілфреда Айвенго, — продовжувала вона із дедалі зростаючим запалом, — не слід чогось боятися в Англії, де і сакси, і нормани навперебій віддаватимуть тобі шану.

— Твої слова, леді, гарні, — сказала Ревека, — а твої наміри ще кращі. Але цього не може бути: бездонна прірва між нами. Наше виховання, наші вірування ні вам, ні нам не дозволяють переступити через цю прірву. Прощавай, але перш ніж я піду, зроби мені одну милість. Фата молодої ховає твоє обличчя; дай мені побачити риси, настільки прославлені поголосом.

— Вони навряд чи такі, щоб варто було на них дивитись, — одказала Ровена, — але, сподіваючись, що й ти зробиш те саме, я відкину фату.

Вона підняла фату і від усвідомлення своєї краси чи від сором'язливості почервоніла так сильно, що її щоки, чоло, шия і груди залила краска. Ревека теж спалахнула, але лише на мить. За хвилину вона вгамувала свої почуття, і краска збігла з її обличчя, подібно до того, як змінює колір червоне яблуко, коли сонце сідає за обрій.

— Леді, — сказала вона, — ваше обличчя, яке ви зволили мені показати, довго житиме в моїй пам'яті. У ньому переважають лагідність і доброта, а якщо серед цих прекрасних якостей можна знайти відтінок мирської гордості чи марнославства, то чи можна звинувачувати плоть земну в тім, що вона має земні властивості? Довго буду я згадувати ваше обличчя і дякувати Богові за те, що залишаю мого шляхетного рятівника в союзі з тією…

Очі її наповнилися сльозами, і вона замовкла, потім поспішно, утерла їх і на тривожні розпити Ровени відповідала:

— Ні, я здорова, леді, зовсім здорова. Але серце моє сповнюється гіркоти від згадки про Торкілстон та арену в Темплстоу. Прощавайте! Я не виконала ще однієї, найнезначнішої частини свого обов'язку. Прийміть цю скриньку і не дивуйтеся тому, що знайдете в ній.

Ровена відкрила невелику скриньку в срібній оправі і побачила намисто й серги з діамантів незчисленної цінності.

— Це неможливо, — сказала вона, віддаючи Ревеці скриньку. — Я не смію прийняти такий дорогоцінний подарунок.

— Залиште його в себе, леді, — мовила Ревека. — Ви маєте владу, знатність, вплив — у нас же є тільки багатство, джерело нашої сили, а також і нашої слабкості. Ціною цих брязкалець, навіть якби вони були в десять разів дорожчими, не купити й половини того, чого ви досягнете, мовивши одне слово. Отже, для вас це подарунок не надто цінний, а для мене, якщо я розстаюся з ним, і поготів. Дозвольте мені думати, що ви не такої жахливої думки про мій народ, як ваші простолюдини. Невже ви гадаєте, що я ціную ці блискучі камінчики більше, ніж власну свободу? Чи що мій батько вважає їх дорожчими за честь своєї єдиної дочки? Візьміть їх, леді. Мені вони зовсім не потрібні. Я ніколи більше не носитиму коштовностей.

— Значить, ви нещасливі? — спитала Ровена, вражена тоном, яким Ревека вимовила останні слова. — О, залишайтеся з нами! Праведні наставники зуміють переконати вас відмовитися від вашої хибної віри, а я буду вам замість сестри.

— Ні, леді, — відповідала Ревека з тим же спокійним смутком, що й раніше, — це неможливо. Не можу я змінювати віру предків моїх, як змінюю одяг залежно від клімату тієї країни, де збираюся оселитись. А нещасливою я не буду. Той, кому я присвячу решту свого життя, буде мені утішителем, якщо я виконаю його волю.

— Значить, і у вас є монастирі, і ви хочете піти до одного з них? — запитала Ровена.

— Ні, леді, — відповідала єврейка, — але в нашому народі від часів Авраама і до наших днів завжди були жінки, котрі присвячували свої думки Богові, а справи — подвигам любові до людей. Вони доглядають хворих, годують голодних, допомагають бідним. Ревека робитиме те саме. Скажи це твоєму володареві, якщо він запитає про долю тієї, яку врятував від смерті.

Голос Ревеки мимоволі затремтів, і в ньому почулася така ніжність, яка виявила більше, ніж вона хотіла висловити. Дівчина поспішила проститися з Ровеною.

— Прощавайте, — сказала Ревека, — нехай той, хто створив і євреїв, і християн, обсипає вас усіма благами життя… Корабель, на якому ми відпливаємо звідси, підніме якір, як тільки ми дістанемося до гавані.

Вона тихо вийшла з кімнати, залишивши Ровену в такому здивуванні, наче їй з'явилась якась примара. Прекрасна саксонка не забула розповісти про цю надзвичайну відвідувачку своєму чоловікові, на якого її розповідь справила глибоке враження.

Айвенго довго й щасливо жив з Ровеною, бо з ранньої юності їх зв'язували узи взаємної любові. І кохали вони одне одного ще більше тому, що зазнали стільки перешкод до свого з'єднання. Але було б ризикованим надто допитуватися, чи не спадав йому на думку спогад про красу й великодушність Ревеки значно частіше, ніж це могло сподобатися прекрасній спадкоємиці короля Альфреда.

Айвенго успішно служив при Річардові і, як і раніше, мав ласку у короля. Мабуть, він досяг би найвищих почестей, якби цьому не перешкодила передчасна смерть Левиного Серця, який загинув у замку Шалю, коло Ліможа[100]. Із кончиною цього великодушного, але необачного і романтичного монарха загинули всі честолюбні мрії і прагнення Уілфреда Айвенго. А героїчна постать короля-лицаря та його звитяжні подвиги надихали поетів і письменників багатьох поколінь.

Примітки

1

Річард І Левине Серце — англійський король (1189–1199), учасник Третього хрестового походу. Під час його правління в Англії продовжувалися феодальні смути і міжусобна боротьба.

2

Вільгельм І Завойовник (бл. 1028–1087) 1066 р. напав на Англію і захопив англійський трон. Після придушення бунту англосаксонських баронів заселив їхні землі норманськими лицарями.

3

Битва під Гастінгсом (1066) — битва, в якій Вільгельм Завойовник переміг англійського короля Гарольда II і остаточно захопив англійські землі.

4

Друїди — жерці у давніх кельтів, що населяли територію Британії до англосаксонського завоювання (V ст.).

5

Прелат — у католицькій та англіканській церквах: представник вищого духівництва.

6

Пріор — настоятель, духовна особа, що стояла на чолі католицького монастиря (абатства).

7

Франклін — землевласник саксонського походження в Англії.

8

Тан — титул найповажніших та найзнатніших англосаксів.

9

Ель — густе, міцне світле англійське пиво з ячменю.

10

Сен-Жан д'Акр — фортеця в Сирії, за яку хрестоносці билися з сарацинами під час Третього хрестового походу.

11

Мається на увазі Філіпп IV Август (1165–1223), політика якого була спрямована на зміцнення королівської влади і розширення володінь.

12

Купідон — у давньогрецькій міфології бог кохання, мав вигляд крилатого хлопчика з луком і стрілами.

13

Симара — верхній жіночий одяг у євреїв.

14

Цехін — стародавня венеціанська золота монета.

15

Хай їдуть! (Франц.)

16

Босеан — священний прапор ордену тамплієрів.

17

Ярд — англійська міра довжини, що дорівнює приблизно 0,9 метра.

18

Канцлер — одна з вищих посадових осіб у середньовічній Англії. Канцлер відав оформленням королівських актів та державною печаткою.

19

Паламар — служитель церкви, нижчий рангом від священика.

20

Настоятель — тут: доглядач за каплицею. Каплиця — невелика споруда без вівтаря для релігійних відправ і молитов.

21

Аграф — пряжка, застібка, що прикрашає одяг.

22

За давньогрецькою легендою, сиракузький тиран Діонісій підвісив гострий меч на кінському волосі над головою Дамокла. посадовивши його на своє місце, бо той йому заздрив. У переносному значенні — грізна нависла небезпека.

23

Амбразура — отвір у стіні укріплення, призначений для стрільби та спостереження.

24

Ендорсъка чарівниця, за біблійною легендою, передрекла загибель царя Саула в бою з філістимлянами.

25

Цариця Савська — легендарна цариця царства Саба в Південній Аравії.

26

Давньоєврейський цар Соломон, за Біблією, мав сімсот дружин і триста наложниць.

27

Командор — один з вищих ступенів у рицарському ордені.

28

Свята Ніоба (або Ніобея) — у грецькій міфології дружина фіванського царя, дітей якої убили Аполлон і Артеміда за те, що Ніобея образила їхню матір Латону. Ім'я Ніобеї стало символом материнського страждання. Де Брасі, не знайомий з античною міфологією, приймає Ніобею за християнську святу.

29

Мир вам! (Лат.)

30

Якийсь подорожанин потрапив до розбійників (лат.).

31

Серце моє ледве не вискочило (лат.).

32

І вам, преподобний отче! (Лат.)

33

Про місто Боже (лат.).

34

Свята Маріє! (Лат.)

35

Якщо хто з намови диявола… (Лат.)

36

Кабалістика — єврейське релігійно-містичне вчення, основане на тлумаченні Старого Завіту.

37

Ідумея — стародавня країна на південь від Палестини.

38

Арбалет — старовинна зброя у вигляді лука для метання стріл, каміння тощо.

39

Коловорот — тут: пристрій для стрільби з арбалета у вигляді вала з ручкою.

40

Єдинокупно — стародавній вираз, який означає злагоджену спільну дію.

41

Молох — бог Сонця у Фінікії, Карфагені та Іудеї. Молоху приносили людські жертви.

42

Гедеон і Маккавей — полководці давнього Ізраїлю й Іудеї.

43

Кармеліти — католицький чернечий орден, заснований 1156 р. в Палестині під час хрестових походів.

44

Хенгіст і Хорса — легендарні герої англосаксів.

45

Бережи нас, святий Денисе! (Старофранц.)

46

Прецепторія — місцевий орган управління справами ордену тамплієрів.

47

Фурія — у давньоримській міфології — одна з богинь помсти і кари.

48

Скальди — стародавні скандинавські співаки й складачі пісень.

49

Жевжик — ошатно зодягнений, чепурун.

50

Якийсь шахрай (лат.).

51

Нехай дарує Господь спасіння вашій милості (лат.).

52

Десятина — десята частина доходів, яку сплачувало залежне населення, головним чином на користь церкви, за часів феодалізму.

53

Мамона — бог багатства й наживи у стародавніх сирійців, символ багатства. Тут слова «мамона беззаконня» вжито з іронією.

54

Через необхідність і аби захиститися від холоду (лат.).

55

Пріор Еймер посилається на історичні події, відображені в Біблії: захоплення ассирійцями Ізраїльського, а згодом і Іудейського царств (VI–IV ст. до н. е.).

56

Келар — чернець, який відає монастирським хазяйством, скарбник — скарбницею монастиря.

57

Сущим розбійником (лат.).

58

У числі священних речей (лат.).

59

Вульгата — латинський переклад Святого Письма.

60

Королева-мати — Елеонора Пуату (1122–1204), дружина англійського короля Генріха II, мати Річарда Левине Серце та Іоанна Безземельного.

61

Роберт — норманський герцог Роберт VI був ув'язнений своїм братом.

62

Даниїл — біблійний пророк, за наклепами ворогів кинутий у рів із левами, які, однак, його не торкнулися.

63

Статут — маються на увазі суворі правила чернечих орденів, встановлені внаслідок діяльності церковного діяча Бернарда Клервоського.

64

Щоб лев завжди був уражений (лат.).

65

Вино звеселяє серце людини (лат.).

66

Цар втішиться твоєю вродою (лат.).

67

Нехай лев, що пожирає, завжди буде уражений (лат.).

68

Про лицарів Храму в Святому місті, котрі заради втіхи плоті спілкуються із злощасними жінками (лат.).

69

У своїй прихильності (франц.).

70

Йдіть, складемо подяку Господу (лат.).

71

Мана — за забобонними уявленнями, те, що навіяне злим духом.

72

Виженіть зло із середовища вашого (лат.).

73

Посудина диявольська — так називали фанатики людей, які нібито чинили зло з волі диявола.

74

Робити причинними — за упередженими уявленнями, заподіяти чаклунством хворобу, божевілля.

75

Причина — захворювання, викликане чаклунством.

76

Конрад, маркіз де Монсеррат — правитель Монсерратського маркграфства в Італії (XII ст.), учасник Третього хрестового походу.

77

Гора Кармель розташована в Палестині. На ній був споруджений храм чернечого ордену кармелітів, заснованого 1156 року.

78

Палаш — холодна зброя з двосічним клинком, схожа на шаблю.

79

Ризниця — приміщення при церкві для зберігання риз (верхнього вбрання священика під час богослужіння) та іншого церковного майна.

80

Шишак — старовинний металевий шолом, на кінці якого була невелика кулька (шишка).

81

Каюсь! Каюсь! (Лат.)

82

Мальвазія — солодке виноградне вино.

83

Камилавка — високий, циліндричний, розширений догори головний убір з оксамиту, який носять священики як відзнаку, нагороду.

84

Стихар — довгий, з широкими рукавами, зазвичай парчевий одяг, що носять священнослужителі під час богослужіння.

85

Панегірик — надгробна похвальна промова.

86

Матрона — у стародавніх римлян знатна заміжня жінка, мати родини. Тут — старша за віком поважна жінка.

87

Чорт забирай! (Франц.)

88

Чистилище, за уявленнями католиків, місце, де душі померлих очищаються від гріхів, перед тим як потрапити до раю.

89

Водохреще — церковне свято (19 січня) на спомин євангельського переказу про хрещення Ісуса Христа.

90

Єпитрахиль — частина одягу священика під час богослужіння — довга смуга, що надягається на шию.

91

Радикали — прихильники крайніх політичних поглядів.

92

Капітул — тут: керівний орган лицарського ордену.

93

Аналой — високий, з похилим верхом столик, на який кладуть ікони, богослужбові книги тощо.

94

Саддукейські мудреці — вчення саддукеїв, поширене в давній Іудеї в II—І ст. до н. е., виражало ідеологію іудейської знаті та вищого духівництва. Саддукеї, зокрема, заперечували безсмертя душі.

95

Грецький вогонь — легкозаймиста запальна суміш. Широко застосовувалась у воєнних діях на морі й на суші.

96

Провидіння — за релігійними віруваннями, вища сила, воля Божа.

97

Хай буде воля Твоя! (Лат.)

98

«Через що здригнулися народи» (лат.).

99

Гранада — за часів Річарда Левине Серце — мусульманське королівство на Півдні Іспанії.

100

Лімож — місто в центральній Франції; у XII ст. входило до складу володінь англійських королів із династії Плантагенетів.

Content

Скотт Вальтер Айвенго

Вальтер Скотт АЙВЕНГО

РОЗДІЛ І

РОЗДІЛ ІI

РОЗДІЛ III

РОЗДІЛ IV

РОЗДІЛ V

РОЗДІЛ VI

РОЗДІЛ VII

РОЗДІЛ VIII

РОЗДІЛ IX

РОЗДІЛ X

РОЗДІЛ XI

РОЗДІЛ XII

РОЗДІЛ XIII

РОЗДІЛ XIV

РОЗДІЛ XV

РОЗДІЛ XVI

РОЗДІЛ XVII

РОЗДІЛ XVIII

РОЗДІЛ XIX

РОЗДІЛ XX

РОЗДІЛ XXI

РОЗДІЛ XXII

РОЗДІЛ XXIII

РОЗДІЛ XXIV

РОЗДІЛ XXV

РОЗДІЛ XXVI

РОЗДІЛ XXVII

РОЗДІЛ XXVIII

РОЗДІЛ XXIX

РОЗДІЛ XXX

РОЗДІЛ XXXI

РОЗДІЛ XXXII

РОЗДІЛ XXXIII

РОЗДІЛ XXXIV

РОЗДІЛ XXXV

РОЗДІЛ XXXVI

РОЗДІЛ XXXVII

РОЗДІЛ XXXVIII

РОЗДІЛ XXXIX

РОЗДІЛ XL

РОЗДІЛ ХLІ

Примітки