Ерік-Емманюель ШМІТТ

МРІЙНИЦЯ З ОСТЕНДЕ

Новели

МРІЙНИЦЯ З ОСТЕНДЕ

Гадаю, що ніколи доти мені не траплялася жодна людина, вигляд якої був би настільки оманливим, як у Емми ван А.

За першої зустрічі вона виглядала слабкою, скромною, зовсім непоказною, маломовною і настільки звично-непримітною, що її одразу забуваєш. Але відколи я доторкнувся до неї справжньої, вона — інтриґуюча, владна, осяйна, парадоксальна, невичерпна — невідступно мене переслідує, навіки затягнувши в сіті своєї звабливості.

Деякі жінки нагадують пастку, в яку тебе ловлять. Інколи ти сам не хочеш з тих тенет виборсуватися. Емма ван А. досі мене там тримає.

Усе почалося несмілого прохолодного березневого ранку в Остенде.

Я завжди мріяв про Остенде.

У мандрівках мене скорше ваблять назви, ніж місця. Підносячись у небо вище дзвіниць, мелодія назви звучить звіддаля, розпросторюючись на сотні кілометрів і випромінюючи навсібіч звуки, а ті породжують в уяві різні картини.

Остенде…

Приголосні й голосні малюють план, зводять мури, увиразнюють атмосферу. Якщо містечко названо ім’ям якогось святого, моя фантазія вибудовує його довкола церкви; тільки-но його звучання нагадує діброву — Дубровиця чи поле — Подільськ, вулиці заполонює зелень; коли воно вказує на якийсь матеріал — Кам’янка — моя уява зішкрябує зі стін тиньк, аби вивільнити з-під нього камінь; коли нагадує про диво — Богданівка — я розміщую поселення на стрімкій вершині, що височіє над рівниною.

На підході до міста я передусім маю зустріч із його назвою.

Я завжди мріяв про Остенде.

Я міг би туди не поїхати, вдовольнитися мрією, якби розрив із коханою не штовхнув мене в дорогу. Поїхати! Геть із цього Парижа, переповненого спогадами про кохання, якого більше немає. Негайно змінити повітря і клімат…

Вихід намалювався мені на Півночі, ми ніколи не бували там разом. Щойно я розгорнув мапу, як мене наче магнітом притягнули ці сім літер, накреслені на блакиті Північного моря: Остенде. Поза тим, що мене заполонили ці сім літер, я пригадав, що одна моя добра знайома має адресу гарного помешкання. Кілька дзвінків — і справу полагоджено, про проживання домовлено, валізки закинуто в авто, і от я прямую до Остенде, наче там на мене чекає моя доля.

Оскільки слово починалося зі здивованого «О», а далі йшло пом’якшувальне «с», воно наперед підказувало моє замилування нескінченним пляжем із дрібненьким піском… Оскільки далі йшло «тенде», переростаючи в «тендітний», я малював собі вулички в пастельних тонах, що лежали під мирним небом. Оскільки ж лінґвістичне коріння підказувало, що йдеться про містечко, «розміщене на заході», я розвертав будиночки фасадом до моря, на них постійно червоніли відблиски західного сонця.

Прибувши туди вночі, я не знав, що й думати. Якщо в деяких моментах реальний Остенде збігався з моєю мрією про Остенде, він підсунув мені й різкі спростування: хоча населений пункт містився на кінці світу у Фландрії, вивищуючись між безмежжям хвиль та безмежжям полів, і хоча й пропонував широкий пляж і ностальгійну дамбу, він демонстрував, наскільки бельгійці спотворили своє узбережжя, виправдовуючись необхідністю відкрити його для більшої кількості людей. Вищі за пасажирські пароплави прямокутники будинків, помешкання, що не мали смаку й душі, але відповідали рентабельності в секторі нерухомості, — я бачив міський хаос, що свідчив про жадібність підрядників, які прагнули загребти гроші середнього класу під час належної йому відпустки.

На щастя, будівля, в якій я зняв увесь поверх, збереглася з XIX століття, це — вілла, побудована в добу короля зодчих Леопольда II. Звичайна й непримітна свого часу, вона стала винятковою сьогодні. Розміщена серед недавно збудованих висоток, що втілюють нульовий рівень геометричної вигадки: прості, переділені на поверхи паралелепіпеди, поверхи, своєю чергою, переділені на квартири, квартири, заткнуті жахливими, абсолютно симетричними вікнами з димчастого скла, — раціональність, що викликає відразу до раціональності, — вона мала час причепуритися, змінюючи розмір і ритм своїх віконних прорізів, виступаючи тут балкончиком, тут терасою, а там заскленим садом, сміливо вибираючи вікна високі, низькі, середні, навіть кутові, тоді раптом, як жінка, яка, розважаючись, ставить собі на чолі мушку, під самісінький шиферний дах утулила слухове віконечко.

У розчинених дверях височіла руда жінка років п’ятдесяти з широким обличчям у червоних прожилках.

— Чого тобі треба?

— Чи тут живе мадам Емма ван А.?

— Правильно, — пробурчала вона з сильним акцентом фламандської селянки, який підкреслював її вигляд вішальника.

— Я на два тижні зняв ваш другий поверх. Моя подруга з Брюсселя мала вас попередити.

— Так, звичайно! У тебе тут зустріч! Я попереджу тітку. Заходь, будь ласка, ну ж бо, заходь.

Зашкарублими руками вона вихопила у мене валізи, поставила їх у холі й по-дружньому різко підштовхнула мене у бік вітальні.

На тлі вікна вимальовувався силует тендітної жінки в інвалідному візку, повернутому до моря, з якого небо спивало темно-чорнильну барву.

— Тітко Еммо, твій пожилець.

Емма ван А. розвернулась і почала мене розглядати.

Інші на її місці пожвавилися б і, намагаючися сподобатись, привітали б із приїздом, вона ж заходилася прискіпливо мене вивчати. Дуже бліда, зі шкірою, скорше зістареною роками, ніж зморшкуватою, волоссям, у якому чорний колір сусідив із білим, хоча в сіру масу вони не зливались, а йшли двоколірними контрастними пасмами. Видовжене обличчя Емми ван А. спиралося на тоненьку шию. Через вік? Чи в неї така манера? Її голова була схилена набік, вухо майже торкалося лівого плеча, а підборіддя задерлося до правого плеча, так що своєю скошеною увагою, вона, здавалось, і слухає, і оглядає.

Порушити тишу довелося мені:

— Доброго дня, мадам, дуже радий, що можу зупинитись у вашому домі.

— Ви письменник?

Я збагнув суть пройденого огляду: вона роздумувала, чи схожий я на людину, здатну писати романи.

— Так.

Вона зітхнула немовби з полегшею. Схоже, мій статус автора зіграв вирішальну роль у рішенні пустити мене в дім.

Племінниця, яка стояла за мною, зрозуміла, що чужинець успішно склав тест на входини, і промовила своїм трубним голосом:

— Що ж, піду закінчу готувати кімнати, буде готово за п’ять хвилин.

Доки вона віддалялась, Емма ван А. проводжала її поглядом, яким зазвичай дивляться на вірного, але обмеженого пса.

— Перепрошую за свою племінницю, месьє, вона не вміє звертатися на «ви». Розумієте, в голландській мові використовують лише «ти».

— Прикро позбавляти себе задоволення перейти з «ти» на «ви».

— Куди приємніше було би користуватися мовою, в якій існує тільки «ви», чи не так?

Навіщо вона так сказала? Можливо, боялася, що я поводитимуся надто фамільярно? Я продовжував стояти, трохи збентежений. Вона запропонувала сісти.

— Як цікаво, я проводжу своє життя серед книг, але ніколи не зустрічала живого письменника.

Кинутий довкола погляд підтвердив її слова: на полицях вітальні стояли тисячі книг, які частково захопили навіть територію їдальні. Щоби дати мені можливість краще їх розглянути, вона, мовчки, мов тінь, прослизнула на своєму візку між меблями й увімкнула лампи зі слабким відблиском.

Хоча ніщо так не тішить мене, як товариство друкованих текстів, ця бібліотека викликала в мене відчуття незручності, хоч я й не міг зрозуміти чому. Акуратно оправлені у шкіру чи полотно томи виглядали імпозантно, їхні назви та імена авторів були викарбувані золотими літерами, неоднакові за розміром, вони стояли врозріз, не безладно, але й без надмірної симетрії, у певному ритмі, що свідчив про незмінний смак, однак… Можливо, ми настільки призвичаєні до оригінальних видань, що оправлені зібрання збивають нас із пантелику? Чи мені прикро не бачити улюблених обкладинок? Мені було складно сформулювати своє збентеження.

— Даруйте, я не читала ваших творів, — сказала вона, певно неправильно зрозумівши моє сум’яття.

— Не вибачайтеся. Ніхто не може всього знати. Крім того, я аж ніяк не чекаю цього від людей, яких відвідую.

Заспокоєна, вона припинила крутити кораловий браслет навколо свого худого зап’ястя і посміхнулася до стін.

— Утім, весь свій час я присвячую тому, що читаю й перечитую. Особливо останнє. Я багато перечитую. Шедеври розкриваються лише після третього чи четвертого разу, хіба ні?

— А як ви визначаєте шедевр?

— Я не проминаю тих самих уривків.

Вона взяла оправлений у шкіру ґранатового кольору том і схвильовано його розгорнула.

— Наприклад, Одіссея. Я розгортаю твір на будь-якій сторінці й насолоджуюся. Вам подобається Гомер, месьє?

— Ну… звичайно.

По тому, як її райдужна оболонка потемніла, я зрозумів, що вона оцінила мою відповідь як легковажну, а то й розв’язну. Тож спробував розгорнути більш підхожу думку.

— Пригадую, як часто я ототожнював себе з Уліссом, бо він виявляться радше хитрим, ніж розумним, бо не квапиться повертатися додому, обожнює Пенелопу, не зневажаючи жодної з гарненьких жіночок, які трапляються йому в мандрах. Власне, в цього Улісса так мало доброчесності, що я відчуваю себе близьким до нього. І вважаю його сучасним.

— Думка, що аморальність сучасна, цікава, хоч і наївна… З кожним поколінням молодим здається, що ґандж придумали саме вони: яка зарозумілість! У якому стилі ви пишете свої твори?

— У своєму. Вони не вписуються в жоден стиль.

— Дуже добре, — підсумувала вона професорським тоном, підтвердивши, що я таки склав іспит.

— Чи дозволите подарувати вам свою книжку?

— А… ви привезли книжки з собою?

— Ні. Натомість, я певен, що в книгарнях Остенде…

— Ах так, книгарні…

Вона вимовила це слово так, немовби воно нагадало їй якусь давно забуту річ.

— Бачите, месьє, це — бібліотека мого батька, викладача літератури. Серед цих видань я живу з дитинства, не відчуваючи потреби поповнити його зібрання. Тут іще стільки творів, яких я досі не переглянула. Скажімо, он там, за вами, Жорж Санд, Діккенс… мені залишилося відкрити по кілька їхніх томів. У Віктора Гюґо також.

— Характерним для генія Віктора Гюґо є якраз те, що завжди знайдеться якась сторінка Віктора Гюґо, якої ти ще не читав.

— Точно. І мені спокійно жити ось так, під захистом, в оточенні велетнів! Саме через це тут немає… новинок.

Повагавшись, вона вимовила «новинки» обережно й неохоче, ледве ворухнувши губами, немов якесь вульгарне, а то й непристойне слово. Слухаючи її, я збагнув, що справді йдеться про комерційний вислів, придатний для назви якоїсь модної речі, але не підхожий для означення літературного твору; також усвідомив, що в її очах я — лише автор «новинок», такий собі постачальник.

— Хіба після виходу романи Доде чи Мопассана були не «новинками»? — запитав я.

— Час поставив їх на належне місце, — заперечила вона так, немовби я бовкнув якусь грубість.

Мені так хотілося нагадати їй, що наразі власне вона показала свою наївність, утім, відчуваючи себе не вправі суперечити своїй господині, я обмежився діагностикою причини свого дискомфорту: ця бібліотека не дихала, вона застигла, наче музей, сорок-п’ятдесят років тому, і не розвиватиметься, доки її власниця відмовлятиметься влити сюди бодай трохи свіжої крові.

— Вибачайте мою нескромність, месьє, ви приїхали один?

— Я приїхав, щоб оговтатися після розлуки.

— О, пробачте… мені дуже прикро… я завдаю вам болю, нагадуючи про це… пробачте.

Сердечність, переляк і несподівана знервованість підкреслювали її щирість, вона докоряла собі за те, що з головою занурила мене у вир неприємних спогадів. І, затинаючись, розгублено додала:

— Остенде — чудова місцина для любовних страждань…

— Невже? Гадаєте, я зможу тут одужати?

Вона пильно глянула на мене, наморщивши брови.

— Одужати? Ви розраховуєте на одужання?

— Так, хочу, щоб загоїлися рани.

— Сподіваєтеся, що вам із цим поталанить?

— Звісно, що так.

— Дивно, — прошепотіла вона, розглядаючи мене так, наче ніколи доти не бачила.

Останні планки сходів зарипіли під вагою племінниці. Задихана, вона постала перед нами і, склавши короткуваті руки на безформних грудях, урочисто мені заявила:

— Ну от, можеш поселятись! Всі кімнати твої, там угорі. Вибирай собі кімнату сам. Йди за мною, будь ласка.

— Ґерда проведе вас, шановний месьє. Відтоді, як у мене проблеми зі здоров’ям, я займаю тільки перший поверх. Це дає мені змогу віддати другий поверх вам, там вам буде дуже зручно. Можете брати книги, якщо потрібно, за умови, що поставите їх на місце.

— Дякую.

— Ґерда принесе вам сніданок у кімнату, якщо ви не встаєте надто рано.

— О пів на десяту мене цілком влаштувало б.

— Чудово, тоді до побачення і приємного перебування.

І звідки те навіювання взялось? Я відчув, що вона належить до жінок, які чекають, щоб їм поцілували руку. Так доречно: щойно я підійшов, як вона простягнула мені руку, над якою я схилився згідно зі звичаєм.

Племінниця розглядала нас, як двох блазнів, тоді знизала плечима, вхопила валізи і рушила вгору розхитаними сходами з лакованого дерева.

Коли я виходив із салону, голос Емми ван А. мене зупинив:

— Месьє, я тут міркую над вашими словами, щойно ви сказали, що сподіваєтеся на загоєння. Нехай вас не бентежить моя реакція: це було схвалення. Я вам цього бажаю. І навіть буду цьому дуже рада.

— Дякую, мадам ван А., я також буду цим утішений.

— Бо якщо ви від цього відійдете, то, в будь-якому разі, все те було нічого не варте.

Я сторопів.

Вона уважно поглянула на мене й безапеляційно заявила:

— Від головного кохання отямитися неможливо.

На цьому її руки запустили коліщата візка, і за три секунди вона знову застигла перед вікном, у тій самій позі, в якій я її перед тим застав.

Нагорі я побачив інтер’єр, декорований із безперечним смаком, трохи перевантажений і жіночний, старомодність якого додавала йому шарму.

Після оглядин я вибрав кімнату «із блакитними синицями», названу так через тканину, якою було обтягнуто стіни, вицвілі тони бавовняного полотна в японському стилі надавали їй невловимої вишуканості. Влаштовуючись, я намагався вхитритися, щоби серед безлічі дрібничок вивільнити місце для своїх речей, але цей декор, як барокова скульптура з черепашок, мав сенс лише в їхній незліченності.

Ґерда порадила мені кілька ресторанів, вручила в’язку ключів і пішла, бо мала на велосипеді подолати десяток кілометрів, що відділяли її від домівки.

Я зупинив свій вибір на найближчому до вілли «Цирцея» готельному ресторані, але прогулянку відклав на завтра. І геть сп’янілий від морського повітря, заснув, тільки-но випростався під важкими стьобаними перинами, що вкривали моє ліжко.

Спустившись уранці вниз після принесеного Ґердою ситного сніданку — гриби, яйця, картопляні крокети — я не здивувався, побачивши Емму ван А. на посту, біля вікна.

Оскільки вона не почула, як я спускався, а денне світло нестримно заливало кімнату, я зміг краще розгледіти риси та поведінку моєї господині.

Навіть нічого не роблячи, вона не виглядала незайнятою. Різні почуття відображались у зіницях, думки морщили й розгладжували її чоло, вуста втримували тисячі слів, що хотіли б із них злетіти. Ущерть виповнена багатим внутрішнім життям, Емма ван А. ділила себе між романом, розкритим на колінах, і хвилями мрій, що заполонювали її, тільки-но вона підводила голову і скеровувала погляд на бухту. Здавалося, наче курсують два кораблі — корабель її думок і корабель книги, і в кожного свій шлях. Вряди-годи, коли вона опускала повіки, їхні струмені на якусь мить зливалися в єдиній хвилі за кормою, далі ж її корабель плив своїм курсом. Вона читала для того, щоби не дрейфувати одній, читала не для того, щоби заповнити духовну порожнечу, а для того, щоби супроводити надто потужну творчу думку. Література служить кровопусканням, аби не допустити лихоманки…

Емма ван А., напевне, була дуже вродливою, навіть у старшому віці. Проте недавня хвороба — крововилив у мозок, за свідченням Ґерди, — відіслала її з розряду античності на блошиний ринок. Відтоді її м’язи ослабли, а струнке тіло схудло. Вона здавалася такою легкою, що її пористі кістки могли от-от зламатись. Підточені артрозом суглоби утруднювали її рухи, проте вона не звертала на це жодної уваги, доки в ній палав вогонь. Її очі залишилися чудовими, великими, бляклого блакитного кольору, і по цій блакиті пропливали хмарки з Півночі.

Моє вітання відірвало її від роздумів, вона глянула на мене блукаючим поглядом. Цієї миті я сказав би, що її щось мучить. Аж ось з’явилася посмішка, справжня, не лицемірна, як прояснення серед надокеанського клімату.

— О, добридень. Чи добре спалося?

— Вже й не пригадую, коли я так міцно спав. Тепер іду пізнавати Остенде.

— Я дуже вам заздрю… Приємного дня, месьє.

Кілька годин я кружляв по Остенде, заглиблюючись не більш, як на 20 хвилин у вулички, щоразу повертаючись до бульвару чи на дамбу, як чайка, яку кличе морський простір.

Північне море мінилося барвами устриць, від зеленувато-брунатного відтінку хвиль до білого перламутру піни. Ці змінені тони з дорогоцінними витонченими полисками несли мені відпочинок від яскравих спогадів із Чорного моря, ясної блакиті та жовтого піску, від яскравого хроматизму, такого ж первісного, як дитячий малюнок. Через ці пом’якшені тони, що нагадували про насолоду, яку відчуваєш, куштуючи в ресторанчиках морепродукти, це море видавалось іще й солонішим.

Ніколи доти не бувавши в Остенде, я віднаходив у ньому спогади, дозволяючи відчуттям дитинства заколисувати мою свідомість. Засукавши до колін штани, я ступав по піску, що поколював мені підошви, зате потім їх винагороджувала вода. Як і колись, я по кісточки зайшов у хвилі, боячись ступати глибше. Як і колись, я почувався зовсім маленьким під тим неосяжним небом серед нескінченних хвиль.

Людей довкола зовсім мало. Самі старенькі. Чи не з цієї причини старі так цінують узбережжя? Тому що, плаваючи, не маєш віку? Тому що знову повертається смиренність і прості радості дитинства? Тому що, коли будівлі й торгові заклади реєструють час, що минає, пісок і хвилі зостаються незайманими, вічними, невинними? Пляж зостається таємничим садом, над яким час не має влади.

Я купив креветок, з’їв їх навстоячки, вмочуючи в лоток із майонезом, і побрів собі далі.

Повернувшись близько шостої вечора на віллу «Цирцея», я був захмелілий від вітру і сонця, з геть замріяною головою.

Емма ван А. обернулася до мене, усміхнулась і, зауваживши мій стан радісного сп’яніння, змовницьки запитала:

— То як пізнання Остенде?

— Щось неймовірне.

— І куди ж ви дійшли?

— До порту. Чесно кажучи, я не зміг би зупинитися тут, не маючи змоги вийти в море.

— Он як! То ви залишились би в Остенде лише за умови кудись вирушити? Суто чоловіче міркування.

— Ви правильно розумієте. Чоловіки стають моряками, а жінки…

— … дружинами моряків. Потім удовами моряків.

— Чого ж можна чекати, коли все життя мешкаєш коло порту на краю землі?

Відчувши недоладність запитання, вона, не відповідаючи, з симпатією дивилася на мене, спонукаючи продовжувати. Тож я вів далі.

— Чекати відплиття?

Вона знизала плечима, відкидаючи це припущення.

— Повернення?

Її широкі сірі райдужні оболонки втупились у мене. Мені здалося, що там промайнула скарга, але голос твердо це заперечив.

— Можна згадувати, месьє, згадувати.

Її обличчя відвернулося до моря. Вона знову була такою зайнятою, немовби мене тут уже не було; вона вдивлялась у далину так, як я розглядаю чисту сторінку, і мріями рішуче туди линула.

Про що ж вона згадувала? Ніщо під цим дахом не свідчило про її минуле, все належало попереднім поколінням — книги, меблі й картини. У мене виникло враження, що вона, як та ворона, прийшла сюди з украденим скарбом і віддала його на зберігання, задовольнившись оновленням тканин на занавісках і стінах.

Піднявшись нагору, я запитав племінницю:

— Ґердо, ваша тітка сказала, що присвячує свої дні спогадам про минуле. Що ж такого вона собі пригадує?

— Не маю уявлення. Вона не працювала. Залишилася старою дівою.

— Справді?

— Це цілком певно. Ніхто не знав якогось чоловіка у бідолашної тітки Емми. Ніколи. Родині це відомо. Знаєш, тільки-но мова заходить про месьє чи весілля, вона стуляється, як черепашка.

— Розірвані заручини? Наречений, який загинув на війні? Невдача, яку вона назвала драмою і жаль за якою вона так культивує?

— Аби ж то. За часів, коли родина була значно більшою, дядьки й тітки намагалися підшукати їй підхожу партію. Так, так, цілком прийнятних наречених. Фіаско за фіаско, месьє, повіриш?

— Цікаво…

— Залишилася самотньою? Це то так! Я не змогла б… Я вийшла не за найгарнішого хлопця на узбережжі, але він, принаймні, в мене є, дав мені дітей. Таке існування, як у моєї тітки? Краще одразу ж покінчити з собою.

— Проте вона не виглядає нещасною.

— Треба віддати їй належне; вона не скаржиться. Навіть тепер, коли сили її полишають, а збереження розтанули, як сніг, вона не скаржиться. Ні, вона обертається до вікна, усміхається і мріє. По суті, вона нічого не пережила, зате намріялась…

Ґерда мала рацію. Емма жила деінде, не серед нас. Чи в цій манері тримати голову — перехняблене обличчя на тоненькій шийці — не було чогось нахиленого, що створювало враження, ніби ці мрії виявилися надто важкими?

Після цієї розмови я про себе почав називати її мрійницею…, мрійницею з Остенде.

Наступного дня вона почула, як я спускався, і рушила мені назустріч, котячи свій візок.

— Чи не погодитеся випити зі мною кави?

— Залюбки!

— Ґердо! Принеси нам два горнятка, будь ласка.

І прошепотіла, для мене:

— Її кава, як вода після полоскання шкарпеток, така неміцна, що й немовля не знервує.

Ґерда гордо принесла нам два паруючі горнятка, немовби наше бажання погомоніти при цьому пійлі робило честь її кулінарним здібностям.

— Мадам ван А., мене взяло за живе те, про що ви змусили мене думати в перший вечір.

— Що саме?

— Я швидко оговтуюся після того, що погнало мене з Парижа: тож я небагато втратив, покінчивши з тим зв’язком. Пригадуєте, ви стверджували, що отямитися можна лише від того, що було неважливим; натомість від свого головного кохання оговтатися не можна.

— Колись я бачила, як блискавка вдарила в дерево. І відчула себе дуже близькою до нього. Буває момент, коли ти гориш, коли себе спалюєш, відчувати таку напругу просто нестерпно. Потім залишається лише попіл.

Вона обернулася до моря.

— Ніколи жоден пеньок, навіть живий, не відродив стовбура всього дерева.

Несподівано в мене виникло враження, що вона сама, у своєму візку, була таким, знерухомленим на ґрунті, пеньком…

— Мені здається, що ви говорите про себе, — лагідно промовив я.

Вона здригнулася. Раптова тривога, майже паніка змусили пальці ворухнутися, дихання почастішало. Вона задля годиться вхопила горнятко, ковтнула каву, обпеклася, сипонула чортами з приводу того, що вона гаряча.

Я удав, що не зауважив її маневру, і долив до кави води, аби знизити температуру. Коли вона оговталася, я все-таки додав:

— Знайте, я нічого у вас не випитую, мадам ван А., я шаную вашу таємницю і не буду до неї підбиратись.

Ковтаючи, вона уважно розглядала мене, випробовуючи мою щирість. Упевнившись, вона нахилила голову і прошепотіла зміненим голосом:

— Дякую.

Настав час, коли я міг подарувати їй одну з моїх книжок, куплених напередодні; я дістав її з задньої кишені.

— Ось, я приніс вам свій роман, як на мене, найбільш вдалий. Мене дуже втішило б, якби при нагоді ви його прочитали й оцінили.

Вона спинила мене з ошелешеним виглядом.

— Я? Але… це неможливо…

І піднесла руку до серця.

— Бачите, я читаю лише класиків. І не читаю… е-е-е…

— Новинок?

— Так, останні публікації. Я чекаю.

— Чого саме ви чекаєте?

— Підтвердження репутації автора, щоб його творчість було визнано як таку, що заслуговує на місце у справжній бібліотеці, щоб…

— Він помер, чи не так?

Ця фраза вихопилась у мене мимоволі. Те, що Емма ван А. відмовлялася від мого дарунка, мене обурило.

— Ну, то так і кажіть: найкращі автори померли! Не хвилюйтеся, зі мною теж так буде. Якогось дня я теж пройду через підтвердження кончини, і, можливо, вже наступного дня ви мене читатимете!

Звідки ця лють? Невже так важливо, захоплюватиметься мною ця стара діва чи ні? Навіщо мені, щоби вона мною цікавилася?

Вона випросталась у своєму візку, намагаючись стати якомога вищою, і хоча була нижчою за мене, зміряла мене поглядом.

— Месьє, з огляду на мій вік і регулярні напади вам не слід бути таким самовпевненим: я піду раніше за вас, і досить скоро. І зникнення аж ніяк не додасть мені таланту. Як, зрештою, і вам.

Візок розвернувся, і вона запетляла між меблями бібліотеки.

— Хоч як сумно, але обоє маємо визнати: ми з вами не перетнемося.

Вона зупинила коліщата перед монументальним вікном, за яким котилися хвилі.

— Інколи істоти, створені для того, щоби спалахнути взаємно, не зазнають великої судженої їм пристрасті, бо хтось із них надто молодий, а хтось надто старий.

І додала надтріснутим голосом:

— Шкода, мені хотілось би вас почитати.

Вона відверто страждала. Справді-бо, ця жінка перевертала всі мої думки навиворіт. Я підійшов до неї.

— Мадам ван А., я був смішним, коли так скипів, ідіотом, коли приніс цей дарунок, огидним, коли хотів його вам накинути. Пробачте мені.

Вона обернулась до мене, в її зазвичай сухих очах я помітив сльози.

— Мені так хочеться проковтнути вашу книжку, але я не можу.

— Чому?

— Уявіть, що вона мені не сподобається…

Від самої думки про це вона затремтіла від жаху. Її пристрасність мене зворушила. Я їй усміхнувся. Вона це помітила і у відповідь усміхнулася теж.

— Це було б жахливо: ви такий симпатичний.

— Виявившись кепським письменником, я вже не буду вам симпатичним?

— Ні, станете смішним. Я так високо ставлю літературу, що не змогла би сприйняти вас як посередність.

Вся, геть уся, надміру вся — вона так і вібрувала щирістю.

Мене розбирав сміх. Навіщо так страждати через кільканадцять сторінок? Несподівано я побачив нас такими зворушливими.

— Годі сваритися, мадам ван А. Я забираю свій роман, погомонімо про щось інше.

— Навіть це неможливо.

— Що саме?

— Розмовляти. Я не можу розповісти те, що хочу.

— Хто ж вам не дозволяє?

Вона затнулася, поглядом пошукала допомоги довкіл, оглянула полиці, щоби знайти якусь підтримку там, намірилася щось сказати, стрималась і мовила погаслим голосом:

— Я сама.

Зітхнула і з жалем повторила свою відповідь.

— Так, я сама…

Раптом, глянувши мені просто у вічі, з відчайдушною енергією заявила:

— Знаєте, я була молодою, я була звабливою.

Навіщо вона це мені казала? Який у цьому зв’язок? На цей раз ошелешеним виявивсь я.

Вона наполягала, похитуючи головою:

— Так, я була чарівною. І коханою!

— Я не сумніваюсь.

Вона розлютовано мене оцінила:

— Ні, ви мені не вірите!

— Чому ж, вірю…

— Зрештою, це неважливо. Мені начхати на те, що думають чи думали про мене. Мені не лише на це наплювати, я сама була першопричиною всіх тих помилкових речей, що про мене розказували. Я сама їх спровокувала.

— Що ж саме про вас пліткували, мадам ван А.?

— Власне нічого.

Павза.

— Нічого. Зовсім нічого.

Вона знизала плечима.

— Хіба Ґерда вам не розповіла?

— Про що?

— Про це нічого. Моя родина вважає, що моє життя було беззмістовним. Зізнайтеся…

— Ну…

— От бачите, вона це бовкнула. Моє життя — ніщо. Проте, воно було багатим, моє життя. А це ніщо — повна омана.

Я підійшов ближче.

— Чи не хочете розповісти?

— Ні. Я обіцяла.

— Перепрошую?

— Я обіцяла зберегти таємницю.

— Кому? Чому?

— Відповісти — значить почати зраджувати.

Ця жінка мене вражала: у цій старосвітській панночці вирував сильний, загартований темперамент, у якому шаленство уживалося з проникливим розумом, що вмів користуватися словами, як кинджалами.

Вона обернулася до мене.

— Мене кохали, авжеж. Так, як буває дуже рідко. І я кохала. Так само. Так, так само, якщо таке можливо…

Її очі затуманилися.

Щоби підбадьорити, я поклав руку їй на плече.

— Нікому не заборонено розповідати історію свого кохання.

— Мені заборонено. Тому що в ній задіяні дуже важливі особи.

Руками вона ляснула себе по колінах, наче намірялася змусити мовчати тих, хто хотів розповісти.

— Навіщо ж тоді я стільки років мовчала, якщо тепер ту мовчанку порушу? Як? Мої постійні зусилля буде зведено нанівець?

Її вузлуваті пальці вхопилися за коліщата візка, сильно крутнули їх, вона виїхала з вітальні і зачинилась у своїй кімнаті.

Виходячи з вілли «Цирцея», я на тротуарі натрапив на Ґерду, яка сортувала відходи, розподіляючи їх по різних сміттєвих бачках.

— Чи ви певні, що ваша тітка не пізнала великої пристрасті?

— Цілком. З неї часто насміхалися з цього приводу. Якби щось було, вона про це розповіла би сто років тому, хоч би для того, щоб їй дали спокій.

Вона з оглушливим тріском спресувала три пластикові пляшки, довівши їх до розміру закрутки.

— Я все-таки наполягаю, Ґердо, бо в цьому переконаний.

— Видно, що ти заробляєш на хліб, розказуючи небувальщини. Ну й уява в тебе!

Її короткуваті руки розривали картонні коробки так, немов би йшлося про аркуші цигаркового паперу. Раптом вона застигла, втупившись у двох чайок, які пролітали над нами.

— Оскільки ти наполягаєш, я пригадую дядька Жана. Так. Він дуже любив тітку Емму. Колись він поділився зі мною дивною річчю: всі чоловіки, які залицялися до тітки Емми, втікали від неї чимдуж.

— Чому?

— Вона казала їм неприємні речі.

— Вона, неприємні?

— Він це повторив, дядько Жан. Ось і результат! Ніхто її не захотів.

— Якщо проаналізувати те, що дядько Жан казав, то радше вона нікого не схотіла.

Здивована племінниця застигла, почувши таке міркування. Я вів далі:

— Якщо з чоловіками вона було такою ж вимогливою, як із письменниками, можна бути певним, ніхто не міг сподіватися на милість. Оскільки ніхто досить підхожий їй не трапився, вона робила так, щоби їх знеохотити. Насправді ваша тітка воліла залишитися незалежною.

— Можливо, — неохоче погодилася племінниця.

— А це доводить, що, коли вона їх відсторонювала, то лише тому, що хотіла захистити місце для того, кого оберігала, єдиного, про кого не розповідала.

— Тітка Емма? Подвійне життя? Мм… бідолашна…

Ґерда скептично забурмотіла. Тітка цікавила її лише як жертва, вона й любила її лише жаліючи, а то й трохи зневажаючи; якщо тільки в тітчиній поведінці можна було припустити певну раціональність чи багатство, Ґерду це більше не цікавило. Таємниця її не інтриґувала, пояснення тим паче, хіба що вони були би непристойними. Ґерда належала до людей, для яких зрозуміти означає принизити, романтичне й величне залишалося чистим маревом.

Я волів би блукати весь день, та погода скоротила мою екскурсію. Мало того, що мою зосередженість тривожив недоброзичливий вітер, із темних низьких хмар на додачу почали падати великі холодні краплі дощу.

За дві години я вже дістався вілли «Цирцея», і тільки-но ввійшов, до мене кинулася Ґерда, в її голосі звучала паніка.

— Моя тітка в лікарні, в неї стався напад!

Я відчув себе винним: вона була такою розгніваною, коли я її покинув, що емоції, напевно, призвели до серцевого нападу.

— Що кажуть лікарі?

— Я тебе виглядала, аби піти до лікарні. Тепер я піду.

— Хочете, щоб я вас супроводив?

— Ге, хвора ж вона, не я. А потім, у тебе є велосипед? Лікарня — це не сусідні двері. Чекай тут. Так краще. Я повернусь.

Я скористався її відсутністю, щоб оглянути вітальню. Намагаючись розвіяти тривогу, я взявся вивчати вміст полиць. Там стояли класики світової літератури, були також і повні зібрання творів авторів, які мали свій сезон слави, але тепер ніхто не виявляв до них аніякісінької шани. Тож несподівано я замислився про ефемерність успіху і минущість будь-якої слави. Такі перспективи мене засмучували. Сьогодні читачі в мене є, а чи матиму я їх завтра? У своїй дурості письменники припускають, що, залишивши щось за собою, вони стануть безсмертними; але як довго триває це дещо? Якщо я вмію звернутися до читача XXI століття, то що мені відомо про читача XXIII століття? A caмé це питання, чи не є воно зарозумілим? Чи мені слід його відкинути? Може, мені варто позбутися таких претензій? Погодитися жити в теперішньому, лише в теперішньому і радіти тому, що є, не сподіваючись на те, що буде?

Не усвідомлюючи, що за аналогією ці міркування підсилювали мою тривогу про здоров’я Емми, я поринув у своєрідну прострацію, яка поглинає час.

Я аж підскочив, коли Ґерда голосно закричала, стукнувши за собою вхідними дверима.

— Не надто серйозно. Вона прокинулась. Вона одужає. Цього разу обійдеться.

— Он як! Себто, тривога даремна?

— Так, якийсь час лікарі за нею спостерігатимуть, а потім повернуть її мені.

Я розглядав простакувату Ґерду, її широкі, як і таз, плечі, забризкане веснянками обличчя, короткуваті руки.

— Ви дуже прив’язані до своєї тітки?

Вона знизала плечима і мовила, як щось очевидне:

— У бідолахи є ж лише я!

На цьому вона крутнулась і рушила торохкати каструлями на кухні.

Наступні дні виявилися для мене досить неприємними. Ґерда, як із піпетки, крапала мені новини про свою тітку, яка далі перебувала в лікарні. Потім, немовби через те, що Емма ван А. не захищала міста своїм слабким тілом, туристи почали штурмом брати Остенде.

Великодні свята — я цього не знав — завжди знаменують початок сезону на північних пляжах, тож починаючи зі страсної п’ятниці вулиці, крамниці, пляжі заполонили приїжджі, які розмовляли багатьма мовами — англійською, німецькою, італійською, іспанською, турецькою, французькою, — хоча голландська все-таки домінувала. Подружжя й родини прибували юрмами, я ніколи не бачив стільки дитячих візочків водночас, наче тут була своєрідна шкілка для вирощування дітей; тисячі тіл устеляли пляж, хоча термометр показував лише сімнадцять градусів, а вітер далі овівав нас свіжістю. Чоловіки, сміливіші за жінок, підставляли свої торси блідому сонцю; для них ішлося про те, щоб, роздягнувшись, показати радше свою відвагу, ніж красу; це було змагання самців, яке не стосувалося самок; однак, обачно залишались у довгих чи напівдовгих штанях, їхня сміливість обмежувалася торсом. Оскільки кожне літо я проводив на Середземному морі, мене дивувало, що довкола видно лише два кольори шкіри — білий або червоний, бронзовий траплявся рідко. Серед цього північного населення жодної засмаглої людини: лише світла чи обпечена шкіра. Серед мертвотно-блідого та яскраво-червоного лише молоді турки, не без ніяковості, виставляли напоказ свої тіла кольору карамелі. І вони трималися разом.

Маючи проблеми з пересуванням поміж людей, псів, яким заборонявся вхід на пляж і які все-таки натягали свої повідки, щоб дотягнутися до піску, взятих напрокат велосипедів, на яких не можна було проїхати, авт із педалями, які рухалися ще повільніше, я сприймав цей хаос як навалу. Втім, за яким правом я вживав таке слово? Чому я дозволяв собі вважати інших варварами, тоді як випередив їх усього на кілька днів? Чи того, що я мешкав у Емми ван А., було досить, щоб я перетворився на абориґена? Неважливо. Я відчував, що разом із господинею в мене відібрали й Остенде.

Тож я справді був щасливий, почувши сирену швидкої допомоги, яка привезла її на віллу «Цирцея».

Санітари посадили її в інвалідний візок у холі, і доки Ґерда розмовляла з тіткою, мені здавалося, що стара пані геть знемагає, час від часу кидаючи на мене погляд, який заохочував мене залишитись.

Коли Ґерда кинулась до кухні готувати чай, Емма ван А. обернулася до мене. У ній щось змінилося. Вона мала рішучий вигляд. Я підійшов.

— Як минуло ваше перебування в клініці?

— Нічого особливого. О ні, найважче було чути стукотіння спиць, коли Ґерда плела коло мого узголів’я. Патетично, чи не так? Коли в неї випадає вільна хвилина, замість узяти книжку, Ґерда вишиває, маніпулює гачком, терзає вовну. Щось у цьому плані. Я ненавиджу жінок, що все це роблять. Чоловіки їх також ненавидять. Хоча згадаймо селянок Аранських островів на півночі Ірландії! їхні чоловіки повертаються до них — якщо повертаються — тільки у вигляді решток, які роз’їла сіль і зригнуло море, і ті пізнають їх лише за в’язкою светрів! Ось як буває з в’язальницями: вони притягують самі лише трупи. Мені потрібно з вами поговорити.

— Звісна річ, мадам. Ви хотіли б, аби я пожив деінде під час вашого одужання?

— Ні. Навпаки. Хочу, аби ви залишились, бо збираюся з вами порозмовляти.

— З приємністю.

— Чи не погодитеся розділити зі мною трапезу? Кухня Ґерди не набагато краща за її каву, але я попрошу приготувати одну з двох страв, які їй вдаються.

— Охоче. Я радий, що ви одужали.

— О, я не одужала. Це чортове серце, зрештою, таки відмовить. Саме тому я й хочу з вами поговорити.

Я з нетерпінням чекав вечері. Моєї мрійниці бракувало мені значно більше, ніж я припускав, і я відчував, що вона налаштована на сповідь.

О восьмій вечора, тільки-но Ґерда осідлала свій велосипед, аби повернутися додому, а ми лише взялися за закуски, Емма нахилилася до мене.

— Чи ви вже спалили листи?

— Так.

— І що ви відчули?

— Злість від того, що мені довелося це робити.

Її очі сяяли, її явно підбадьорила моя відповідь.

— Я точнісінько те саме. Колись, тридцять років тому, я теж була змушена кинути в камін слова і світлини, пов’язані з чоловіком, якого кохала. Я бачила, як у вогні зникають відчутні сліди моєї долі: навіть якщо я й плакала, принісши цю жертву, то не відчувала, що заторкнута в найбільш потаємному, адже спогади залишилися зі мною назавжди; я казала собі, що ніхто ніколи не зможе моїх спогадів спалити.

Вона сумно глянула на мене.

— Я помилялась. У четвер, після цього третього нападу, я збагнула, що хвороба таки нищить мої спогади. А смерть цю роботу завершить. Ось так: у лікарні я прийняла рішення про розмову з вами. І саме вам розповім геть усе.

— Чому мені?

— Бо ви пишете.

— Ви мене не читали.

— Ні, але ви пишете.

— Ви хотіли би, щоб я описав те, що ви мені довірите?

— Тільки не це.

— Тоді що?

— Ви пишете… це означає, що ви цікавитесь іншими. Мені ж, власне, потрібно бодай трохи зацікавленості.

Я усміхнувся і торкнувся її руки.

— В такому разі, я ваш кавалер.

Зніяковівши від моєї фамільярності, вона теж усміхнулась. Прокашлялась, пополірувала край своєї тарілки нігтем і, опустивши повіки, почала свою оповідь.

Якось уранці, більш як півсотню років тому, я прокинулась із відчуттям, що зі мною має трапитися щось важливе. Це було передчуття чи спогад? Чи я чула послання про майбутнє, чи йшла за сном, який частково забула? У будь-якому разі, шепіт долі скористався сном, щоб вселити мені цю впевненість: має статись якась подія.

Ви ж знаєте, яким дурним стаєш після таких осяянь, як оце: прагнучи розгадати, що трапиться, ти спотворюєш його своїми очікуваннями. За сніданком я вибудувала кілька інтриг: мій батько повернеться з Африки, де він якраз перебував; листоноша принесе лист видавця, який опублікує мої дівочі вірші; я зустрінуся з найкращим другом дитинства.

День знищив мої ілюзії. Листоноша мене зіґнорував. У двері ніхто не подзвонив. А серед вантажу судна, що прибуло з Конґо, мого батька не було.

Словом, називаючи себе навіженою, я вже почала насміхатися над своїм ранковим ентузіазмом. Десь посеред дня я майже здалася і вирішила погуляти узбережжям, взявши з собою Боббі, свого тодішнього спанієля; тут, незважаючи ні на що, я знову заповзялася досліджувати море, аби перевірити, чи не трапиться якесь диво… Було вітряно, тож жодних кораблів на морі не було, пляж був пустельним.

Я повільно крокувала берегом, вирішивши втомою пригамувати своє розчарування. Розуміючи, що прогулянка може стати тривалою, мій пес, надибавши стару іграшку, захотів зі мною гратись.

Коли він кинувся до дюни, в напрямку якої я метнула ту забавку, він раптом відскочив, наче вколовся, і загавкав.

Я марно намагалась його заспокоїти, перевірила подушечки пальців, чи не вкусила його якась тваринка, і, відкрито над ним насміхаючись, сама рушила за іграшкою.

З-за кущів вигулькнув чоловік.

Він був голим.

Помітивши моє здивування, він сильною рукою зірвав пучок трави і прикрив причинне місце.

— Мадемуазель, благаю, не лякайтеся.

Далека від того, аби налякатись, я думала зовсім про інше. Правда полягала в тім, що він виглядав таким сильним, мужнім і настільки неймовірно бажаним, що мені просто перехопило подих.

Він благально простягнув до мене руку, немовби хотів заспокоїти щодо своїх намірів.

— Будьте так ласкаві, допоможіть мені!

Я помітила, як тремтить його рука.

— Я… Я загубив свій одяг…

Ні, він не тремтів, його трусило.

— Вам холодно? — запитала я.

— Трохи.

Це була літота, яка свідчила про гарне виховання. Я швидко знайшла вихід.

— Хочете, щоб я пішла й роздобула вам одяг?

— О, будь ласка, так…

Проте, я підрахувала, скільки часу це в мене забере.

— Проблема в тому, що на це мені потрібно дві години, одна — туди, друга — назад, ви за той час замерзнете. Тим паче, що вітер набирає сили, і скоро почне сутеніти.

Не гаючи часу, я розв’язала накидку, яку носила замість пальта.

— Ось, накиньте це і ходіть зі мною. Це — найкраще рішення.

— Але… але ж ви змерзнете.

— Пусте, на мені є ще блузка і светр, а на вас нічого. У будь-якому разі, й мови не може бути про те, що я пройду по всьому пляжу поруч із голим чоловіком. Або ви берете мою накидку, або залишаєтесь тут.

— Я почекаю.

— Яка довіра, — сказала я, сміючись, бо несподівано відчула весь комізм ситуації. — А що, як прийшовши додому, я нікуди не піду?

— Ви так не вчините!

— Що ви можете про це знати? Вам же ніхто не розповідав, як я зазвичай ставлюся до голих чоловіків, яких знаходжу в кущах.

Він також розсміявся.

— Гаразд. Я згоден взяти накидку, дякую.

Я підійшла і, щоб не змушувати його розкрити своє причинне місце, підняла руки й накинула тканину йому на плечі.

Він полегшено в неї замотався, хоча цього шматка тканини було не досить, щоби вкрити його високе тіло.

— Мене звуть Ґійом, — вигукнув він, наче вважав, що тепер настав час відрекомендуватись.

— Емма, — відказала я. — Пропоную помовчати і якнайшвидше рушити до мого дому, доки погода не перетворила нас на айсберги. Домовились?

І ми рушили проти вітру.

Щойно ваша хода набуває якогось призначення, складно знайти щось більш неприємне за цей засіб пересування. Тоді як вештання без мети перетворюється на задоволення, шлях, який треба подолати, видається нескінченним.

На щастя, нашій дивній парі ніхто не трапився по дорозі. Оскільки ми мовчали, я з кожною хвилиною ніяковіла дедалі більше і ледве зважувалася скоса зиркати на свого супутника, побоюючись, аби вітер не відгорнув тканини і мій погляд не видався грайливим. Несподівано моя хода стала напруженою, лопатки судомно застигли, потилиця заніміла.

Тільки-но ми прибули додому, під захист вілли «Цирцея», я замотала його в пледи, що були в салоні, сама ж кинулася на кухню, закип’ятила воду. Я спробувала бути гарною господинею, хоча була до цього нездатна й незграбна. Викладаючи печиво на тарілку, я раптом подумала, що щойно ввела в дім незнайомця якраз у той день, коли немає обслуги, але розсердилася на себе за таку дріб’язкову недовіру і швидко повернулася до бібліотеки, несучи тацю з паруючим чаєм.

Усміхаючись і трясучись від холоду, він чекав мене, сидячи на канапі.

— Дякую.

Я відкрила для себе його чисте обличчя, світлі очі, кучеряве, довге золотисте волосся, повні губи, ніжну, міцно посаджену на плечі шию. Одна його нога вислизнула з-під пледа, і я зауважила, що вона гладенька, веретеноподібна, гарно виточена, без жодної волосини, наче зроблена з античного мармуру. Мій салон прихистив грецьку статую Антиноя, якого обожнював імператор Адріан, чудового юнака, який колись у пориві меланхолії кинувся у блакитні води Середземного моря і неушкоджений вийшов сьогодні вранці із зелених хвиль моря Північного. Я аж здригнулась.

Він помилився щодо моєї реакції.

— Через мене ви геть замерзли. Мені дуже прикро.

— Ні-ні, я хутко відходжу. Тримайте, я зараз запалю вогонь.

— Можна, я допоможу?

— Геть лапи! Доки ви не знайшли засобу носити намотані пледи, не ризикуючи видатися безсоромним, раджу непорушно сидіти на канапі.

Хоча зазвичай я розводила вогонь сяк-так, зараз він спалахнув одразу, жваве полум’я почало швидко лизати дровини, я ж, поки там що, наливала нам чай.

— Я маю дещо вам пояснити, — мовив він, смакуючи перший ковток.

— Ви нічого мені не зобов’язані пояснювати, я відчуваю відразу до вияснень.

— Що ж тоді зі мною трапилось, як гадаєте?

— Не знаю. Імпровізую: сьогодні вранці ви народились і вийшли з хвиль.

— Або ж?

— Вас везли серед вантажу рабів, що плив до Американського материка: а коли на судно напали пірати, його потопили на рейді Остенде, але ви дивовижним чином зуміли позбутися кайданів і допливли до берега.

— І через що я потрапив у рабство?

— Через жахливе непорозуміння. Через судову помилку.

— Я бачу, що ви таки на моєму боці.

— Цілковито.

Розвеселившись, він указав на тисячі книг довкола нас.

— Читаєте?

— Авжеж, кілька років тому я вивчила алфавіт і відтоді вміло ним користуюсь.

— Алфавіт не міг дати вам такої уяви…

— Мені стільки докоряли за мою уяву. Так, наче це вада. А ви як її оцінюєте?

— У вас — обожнюю, — прошепотів він з усмішкою, що мене збентежила.

На цей раз я промовчала. Уява мене полишала, поступившись місцем тривозі. Що я оце виробляю, залишившись у порожньому домі одна з незнайомцем, якого зустріла голим у кущах? У площині логіки я мала би боятися. У глибині душі мене не покидало відчуття, що я наражаюся на небезпеку.

Я спробувала додати трохи раціональності.

— Скільки часу ви виглядали когось, заховавшись у дюнах?

— Чимало годин. Я вже сполошив двох жінок, які гуляли перед вами. Вони втекли ще до того, як я зміг бодай щось пояснити. Я їх дуже налякав.

— Напевно, радше ваш вигляд?

— Звісно, мій вигляд. Але я не міг знайти нічого простішого.

Ми щиро розсміялись.

— У цьому винен я сам, — провадив він далі. — Кілька тижнів тому я оселився недалеко звідси з моєю родиною, і сьогодні вранці відчув потребу піти поплавати. Авто я залишив за дюнами, у непримітному місці, і оскільки там нікого, геть нікогісінько не було, поклав одяг під камінь і довго плавав. Коли я вийшов із моря, то не знайшов ні каменя, ні одягу, ні авта.

— Вони полетіли? їЇ украли?

— Я не певен, що після плавання вийшов у тому самому місці, бо розпізнавав предмети лише загалом. Що може бути схожим на пісок більше, ніж сам пісок?

— А скеля більше, ніж скеля.

— Атож! Саме через це, між іншим, я не просив вас пошукати моє авто за дюнами, бо не знав, де воно.

— Ви такий легковажний?

— Потяг поплавати в морі оголеним був такий непереборний. Це був поклик простору.

— Розумію.

Це була правда: я його розуміла. Здогадувалася, що він, як і я, самітник, бо переживав такі самі інтенсивні відчуття екзальтації серед природи. Втім, одразу ж промайнув сумнів.

— Чи ви збиралися повернутись?

— Заходячи в море, так. Коли плив — ні. Мені не хотілося, щоби цьому настав край.

Він уважно на мене глянув і повільно додав:

— Я не самогубець, якщо в цьому полягає суть вашого запитання.

— Полягала.

— Я фліртую з небезпекою, я вібрую, коли моє життя під загрозою, колись я, поза сумнівом, учиню щось остаточно небезпечне, але вмирати жодного бажання не маю.

— Радше бажання жити?

— Саме так.

— І кудись утекти…

Діткнутий моїм зауваженням, він підняв плед трохи вище, наче намірявся захиститись від моєї проникливості, що ставила його в незручне становище.

— Хто ви? — запитав він.

— А ви як гадаєте?

— Моя рятівниця, — прошепотів він з усмішкою.

— А ще? Ну ж бо, погляньмо, чи у вас також є уява.

— О, боюсь, що мені підвладний лише алфавіт, але не уява.

— Хіба так важливо, хто ми такі? Ви, власне, є чудовою живою статуєю, яку я підібрала на пляжі, тепер розморожую, а потім одягну, щоби незабаром повернути дружині.

Він нахмурився.

— Чому ви говорите про дружину? Я неодружений.

— Даруйте, але ви щойно згадували про…

— Про родину. Я перебуваю тут із родиною. Батьками, дядьками, кузенами.

Яка ідіотка! Я кинула йому, що він неймовірний, тільки тому, що вважала його одруженим, і ось тепер настала моя черга ніяковіти, немовби наразі безсоромною була я, поставши перед ним оголеною. Він розглядав мене, схиливши голову набік.

— А ви… Ваш чоловік не вдома?

— Ні. Зараз ні.

Він очікував на більш розгорнуту відповідь. Аби мати час подумати, я кинулася підживити вогонь… Я була збентежена тим, наскільки цей чоловік мені подобався. Мені не хотілось, аби він якомога швидше зник. Водночас не могла зважитись і зізнатися, що живу в цьому домі одна… А якщо він цим скористається… А, власне, для чого? Щоб мене спокусити — я була не проти. Щоб мене обікрасти? З огляду на його вбрання, він виглядав радше тим, кого обікрали, а не злодієм. Аби брутально до мене поставитись? Він не був грубіяном, ні, малоймовірно.

Обернувшись, я різко й вимогливо запитала:

— А ви небезпечні?

— Залежно для кого… Для риб, зайців і фазанів — так, бо ходжу на риболовлю та на полювання. Поза цим…

— Я ненавиджу мисливців.

— Значить, мене ви також ненавидите.

Він з усмішкою кинув мені виклик. Я знову сіла перед ним.

— Я змушу вас змінити думку.

— Ми знаємо один одного кілька хвилин, а ви вже хочете мене змінити.

— Ми зовсім не знаємо один одного.

Він поправив плед на плечах і повів далі стомленим голосом:

— Відповідаючи на ваше запитання, скажу: вам нічого мене боятися. Я вам дуже вдячний, що ви мене виручили і, не вагаючись, відчинили свої двері. Однак, я зловживаю вашим часом… Чи від вас можна зателефонувати, щоб за мною приїхали?

— Звісна річ. Чи не хотіли б ви прийняти ванну? Просто щоби зігрітися?

— Я не наважувався цього вимагати.

Ми підвелися.

— І ще, якби у вас знайшовся якийсь одяг…

— Одяг?

— Так, сорочка, штани. Звісно, я пришлю їх випраними й випрасуваними, зобов’язуюсь.

— Бачите… у мене немає чоловічого одягу.

— А одяг вашого чоловіка?

— Бачите… у мене немає чоловіка.

Між нами запала тиша. Він усміхнувся. Я також. Я впала на крісло, немов безвільна маріонетка.

— Мені прикро, що в мене немає чоловіка, аби вас виручити, але досі я ніяк собі не уявляла, що чоловік може бути мені корисним.

Він засміявся і знову сів на канапу.

— Взагалі то чоловік може бути дуже корисним.

— О, відчуваю, що не дуже шалітиму від того, що ви мені розкажете! Зрештою, спробуйте… І в чому мені може придатися чоловік? Ну ж бо, кажіть…

— Може бути вам супутником.

— У мене є книги.

— Водити вас на пляж.

— Я туди ходжу з Боббі, моїм спанієлем.

— Притримати двері й відсторонитися, коли ви кудись заходитимете.

— У мене немає жодних проблем із дверима, і я не оціню чоловіка, який відсторонюватиметься. Ні, цього не досить, в чому ще він може мені прислужитися?

— Він міг би вас пригортати, пестити вашу шийку, цілувати.

— О, це вже краще. Що ще?

— Іще він може покласти вас у ліжко, де зробить вас щасливою.

— Невже?

— Він вас кохатиме.

— Чи зуміє?

— Кохати вас — не повинно бути чимось складним.

— Чому?

— Бо ви люб’язні.

Не усвідомлюючи цього, ми невідворотно наближались одне до одного.

— Чи ж мені потрібно вийти заміж, щоб усього цього домогтися? Чи ж цю роль не зміг би зіграти залицяльник?

— Зміг би, — ствердно видихнув він.

Раптом його обличчя нахмурилося. Він відкинувся назад, щільніше закутався у тканину, підвівся, обвів занепокоєним поглядом стіни довкіл і заговорив, повністю змінивши тон і манеру висловлюватися.

— Перепрошую, мадемуазель, я негідно веду себе з вами. У вас стільки шарму, мадемуазель, що я забув про ситуацію, яка змушує вас мене слухати, і дозволив собі неприпустимі речі. Прошу мене вибачити і забути про мою поведінку. Чи не могли би ви показати, де ваша ванна кімната?

Нова владність забриніла в його голосі, а я, не вагаючись, одразу ж їй підкорилась.

Щойно він зайшов до ванної, я пообіцяла, що одяг лежатиме на табуретці за дверима, і кинулась до своєї кімнати.

Відкриваючи з розмаху шухляди й шафи, я передумувала всю сцену. Що зі мною трапилось? Я вела себе наче авантюристка, я йому лестила, його провокувала, розпалила, авжеж, змусила залицятися… У мене виник смак подобатися, він наповнював мої слова іншим змістом, насичував мої жести, увиразнював мої погляди, словом, підштовхував мене перетворити наш обмін фразами на флірт. Сама того не бажаючи, я створила між нами еротичну напругу. Давши йому образ легковажної жінки, я спонукала б його бути надто підприємливим, якби в останню мить він не вхопився за своє виховання.

Мої шафи привели мене у відчай. У них не тільки не можна було знайти щось підхоже для чоловіка, а й нічого, що відповідало б його росту. Раптом мене осяяло: я піднялася на поверх служниці Марґіт, яка була високою, широкою та огрядною, і, скориставшись її відсутністю, дещо в неї позичила.

Геть спітнівши, я витягла найширшу річ із її валізки, квапливо спустилась униз і прокричала перед дверима:

— Мені дуже соромно, це просто катастрофа. Я можу вам запропонувати лише халат, позичений у моєї служниці.

— Підійде.

— Ви так кажете, бо ніколи її не бачили. Я чекатиму вас унизу.

Коли він спустився вниз, вирядившись у широкий бавовняний халат білого кольору — його комір і рукави прикрашало мереживо, саме так! — ми розреготались. Він сміявся зі свого кумедного вигляду, я реготала з ніяковості, бо за контрастом ця жіноча річ робила його ще мужнішим і сильнішим. Розмір його ніг і рук мене хвилював.

— Чи можна зателефонувати?

— Так. Телефон он там.

— Що я маю сказати шоферові?

Здивована тим, що він телефонує радше шоферові, ніж членові родини, я не встигла зрозуміти запитання і відповіла недоречно:

— Скажіть, що ми будемо раді його бачити і маємо чай і для нього.

Ґійом був змушений сісти на східцях, бо моя відповідь викликала вибух сміху. Мені було приємно, що мої слова так подіяли на нього, хоча й не знала чому. Нареготавшись, він уточнив:

— Ні, моє запитання означало: яку адресу я маю назвати шоферові, щоби він за мною приїхав?

— Вілла «Цирцея», вулиця Рододендронів, 2, Остенде.

Аби виправити свою похибку і довести, що вихована, я залишила його розмовляти по телефону і пішла на кухню, де почала брязкотіти начинням, просто аби показати, що його розмову не підслуховую, і навіть узялася наспівувати, постукуючи по електрочайнику, ложках, чашках.

— Коли ви готуєте чай, можна подумати, що звучать ударні симфонічного оркестру.

Я здригнулась і побачила, що він стоїть на порозі й за мною спостерігає.

— Поговорили з родиною? Вони заспокоїлись?

— Вони не хвилювались.

Ми повернулися до вітальні з чайником і печивом.

— Еммо, ви пишете?

— Чому ви про це питаєте? Всі чомусь ставлять мені це запитання!

— Ви стільки читаєте.

— Я нашкрябала кілька жахливих поезій, але на цьому поставлю крапку. Читати й писати — геть різні речі. Я ж не питаю вас, чи ви перетворитеся на жінку, посилаючись на те, що ви любите жінок? Отже, ваше запитання — абсурдне.

— Справедливо, але звідки вам відомо, що я люблю жінок?

Я замовкла. Вляпалася! Відтепер, незалежно від мене, еротизм заполонив мою мову. Коли цей чоловік опинявся менш як за три метри від мене, я не могла втриматися, щоб його не приманювати.

— Здогадуюсь, — прошепотіла я, опустивши очі.

— По правді, я такої репутації не маю, — сказав він тихо. — Брати й кузени значно більше полюбляють упадати коло жінок. І докоряють мені за те, що я чемний, надто чемний.

— Он як! І чому ж ви такий чемний?

— Цілком певно тому, що бережу себе для однієї жінки. Хорошої. Справжньої.

Спершу я по-дурному вирішила, що цю фразу адресовано мені. Усвідомивши це, я одразу ж зреагувала і вирішила перескочити на іншу тему.

— Ви ж не будете твердити, що у вашому віці ви так і не… досі не…

Я не закінчила фрази, настільки сама себе вжахнулась! Я вже суворо допитую нестерпно вродливого чоловіка, якого одягла в жіночий одяг, щоби знати, чи він незайманий!

Його вуста напіввідкрилися від здивування й кумедності ситуації.

— Ні, я вас заспокою… я це зробив. І насолоджуюсь, коли це роблю. Бачите, в моєму оточенні було чимало жінок, більш зрілих за мене, проте чудесних, які з радістю посвятили мене в це у досить юному віці.

— Як бачите, мене це втішило, — зітхнула я, немов би він розповідав про свої успіхи в гольфі.

— Однак, я волію тривалу прогулянку на природі, довго їхати верхи чи поплавати кілька годин поспіль, як сьогодні вранці. Така ось ієрархія моїх задоволень.

— Я така сама, — збрехала я.

І скориставшись тим, що дровина от-от догорить, кинулася до каміна.

— Навіщо ви все це мені розповідаєте? — пробурчала я зверхньо.

— Перепрошую?

— Навіщо ви мені кажете про такі інтимні речі, адже ми один одного не знаємо?

Він відвернувся, трохи подумав, тоді глянув на мене дуже серйозними очима.

— Мені це видається очевидним…

— А мені ні.

— Ми подобаємось один одному, хіба ні?

Настала моя черга відвернутись і вдати, що розмірковую, перш ніж знову глянути на нього.

— Так, ваша правда: це очевидно.

Гадаю, саме в цей момент — і на всі роки, що були перед нами, — повітря довкола нас остаточно змінилось.

Дзвінок розірвав цю гармонію своїм різким звуком. Він скривився:

— Мій шофер…

— Уже?

Яких тільки сюрпризів не готує нам життя: опівдні я цього чоловіка не знала, а коли запали сутінки, розлука з ним видавалася нестерпною.

— Ні, Ґійоме, ви не можете отак узяти й піти.

— У халаті?

— У халаті чи в чомусь іще, ви не можете піти.

— Я повернуся.

— Обіцяєте?

— Присягаю.

Він поцілував мені руку, та хвилина видалася мені такою ж наповненою, як і двадцять три роки, що минули.

Коли він переступав поріг, я додала:

— Покладаюся на те, що ви мене знайдете, бо я навіть не знаю, хто ви такий.

Він заплющив очі.

— Саме це і є чудовим: ви мене не впізнали.

І зачинив двері.

Я не хотіла бачити його від’їзд, тож так і стояла в прострації у глибині споночілого холу.

Під впливом шоку я не надала значення його останній фразі; натомість уночі, пригадуючи кожен момент нашої зустрічі, я згадала ці слова: «Ви мене не впізнали». Невже ми десь зустрічалися? Ні, чоловіка, наділеного такими фізичними даними, я не забула би. Можливо, ми були знайомі в дитинстві? І я не впізнала хлопчика в дорослому чоловікові. Так, напевно, так воно і є, колись ми гралися разом, потім виросли, він мене впізнав, я його ні, це і є пояснення тієї фрази.

Хто ж він такий?

Я поринула у спогади і не виявила жодного сліду Ґійома… Тож мені ще більше хотілося, аби він приїхав.

Наступного дня він попередив про свій приїзд телефонним дзвінком, запитавши дозволу приїхати на чай.

Коли він з’явився, я настільки була вражена елеґантністю його блейзера, тонкою тканиною сорочки, шикарними черевиками, тими численними деталями, завдяки яким дикун перетворюється на світську людину, що мені здалося, ніби я стою перед кимсь чужим.

Він зауважив моє сум’яття.

— Тільки не кажіть, що ви жалкуєте, що я одягнений у власний одяг. Бо інакше знову натягну халат вашої служниці, який я привіз.

І подав мені його, замотаним у шовковий папір.

— Не треба мені погрожувати, — відповіла я, — я намагатимусь призвичаїтися до вас такого.

Я провела його до вітальні, де вже стояли чай і тістечка. Здавалось, йому було приємно знову тут опинитись.

— Я тільки те й робив, що думав про вас, — сідаючи, зізнався він.

— Не крадіть у мене мій текст: це перша фраза, з якою я хотіла до вас звернутися.

Він поклав палець на вуста і повторив більш лагідним голосом:

— Я тільки те й робив, що думав про вас…

— О, любове моя, — вигукнула я й розридалась.

Я ніяк не могла збагнути своєї поведінки, тільки-но цей чоловік опинявся коло мене. Чому я розплакалася? Чому сховалась у його обіймах — це трапилось наступної ж секунди? Напевно… Вочевидь, із його наближенням у моєму тілі прокидалась інша, доти дрімлива жінка, значно жіночніша й хитріша за мене, яка спритно давала собі раду; я повністю на неї поклалась.

Коли я заспокоїлася, він змусив мене відхилитися від нього, посадив в інший фотель і наказав налити чаю. Він діяв розумно. Надмір емоцій убиває. Заняття буденними справами дало мені змогу відновити самовладання й дотепність.

— Ґійоме, вчора ви мене впізнали, але я вас так і не впізнала.

Він запитально глянув на мене, наморщивши лоба.

— Перепрошую? Я вас упізнав?

— Так, ми гралися разом, коли були маленькими, правда?

— Хіба?

— Ви не пригадуєте?

— Ні, звісно ні.

— Тоді навіщо мені дорікати, що я вас не впізнала?

Він несподівано розвеселився.

— Я вас обожнюю, справді.

— Що? Що такого я сказала?

— Ви єдина жінка, здатна захопитися чоловіком, який вийшов із хвиль. Якщо мене веселить те, що ви мене не впізнали, то тільки тому, що я людина відома.

— Відома мені?

— Ні. Багатьом людям. Про мене пишуть у газетах, там публікують мої світлини.

— Чому? Що ви для цього робите?

— Що я роблю?

— Ви граєте, пишете, виграєте змагання? Авто? Теніс? Парусний спорт? Адже саме талант робить людину відомою. А що робите ви?

— Я нічого не роблю. Я є.

— Ви є?

— Я є.

— І ким же ви є?

— Принцом.

Я настільки не сподівалася такої відповіді, що на якийсь час заніміла.

Він почав непокоїтись.

— Це шокує ваші переконання?

— Переконання?

— Ви маєте право вважати, що монархія — це безглузда, віджила система.

— Ні, ні-ні, це не те. Просто… я видаюся собі дівчам… Знаєте, дівчинкою, яка захопилася принцом. Це гротескно! Я відчуваю, що виглядаю смішною. Смішною, бо вас не знаю. Смішною, бо маю до вас почуття. Смішною!

— Але це не так.

— Якби я ще була пастушкою, — мовила я, розігруючи з себе паяца, — це ще було б на щось схоже! Принц і пастушка, правда ж? От тільки, як не прикро, в мене немає овець, я ніколи не доглядала овець, боюсь, що я їх зовсім не люблю, взяти хоча б те, що я не терплю їхнього запаху. Я — безнадійний випадок.

Цілком певно, я його розважала. Він схопив мої руки, щоб угамувати моє збудження.

— Прошу, не змінюйтесь. Якби ви знали, як мене захоплює ваше невідання… Я так призвичаївся до того, що дівчата умлівають у моїй присутності.

— Остерігайтеся, я цілком здатна зімліти перед вами! І до того ж, маю велике бажання так і зробити.

Розмова потекла у приємному руслі. Він хотів усе про мене дізнатись, а я про нього, проте ми добре відчували, що метою нашої зустрічі є не розповідь про наше минуле, а створення теперішнього.

Він приходив до мене щодня по обіді.

Мушу визнати, що саме завдяки йому, а не мені, ми не одразу переспали. Я — чи, вірніше, дуже жіночна жіночка в мені — віддалася би під час другої зустрічі. Але, він наполягав, щоби це сталося не надто швидко. Звісно, він хотів надати справжньої вартості цій миті.

Тож упродовж кількох тижнів ми зустрічались, обмінюючись словами й поцілунками доти, доки роз’єднати наші вуста стало просто нестерпно.

Тоді я зрозуміла, що, довівши мені свою повагу, не дозволивши мені віддатись одразу, він тепер розраховує, що я маю подати йому знак.

Що я й зробила, вдавшись…

Емма ван А. перервала свою розповідь. Вона прокашлялась і замислилась.

— Немає нічого огиднішого за старе зів’яле тіло, що згадує про чуттєвість. Не хочу вам цього накидати. Починаючи з певного рівня старіння не варто зачіпати окремі сюжети, боячись викликати відразу, коли гадаєш, що викликаєш хтивість. Тож я вчиню інакше. Чи ми вже можемо вийти з-за столу?

Ми пройшли до вітальні й опинилися серед безлічі книг.

Вона вправно підкотила свій візок до старовинного секретера, урухомила механізм, що розблокував таємну шухляду, з якої вийняла вишуканий записник, оправлений в оранжеву шкіру.

— Візьміть. Коли я вирішила стати його коханкою, то склала оце.

— Я почуваюся дуже безтактним…

— Ні, ні, візьміть. Сідайте коло цієї лампи і читайте. Це — найкращий засіб продовжити мою сповідь.

Я розкрив томик.

Для мого повелителя і майбутнього володаря

АЛЬБОМ КОХАННЯ

від Емми ван А.

Вважаючи, що найбільшої шкоди коханню завдають імпровізовані, банальні чи брутальні обійми, я вручаю цю картку чоловікові, який мені подобається. Він щовечора використовуватиме її, наче меню, вказуючи пальцем на те, чого бажає.

1. Уліссові муки і сирени

Уліссу як пригадуємо, наказав прив'язати себе до щогли свого корабля, щоби не піддатися чаруючому співу сирен. Подібно до нього, мій повелитель також буде прив'язаний до колони, на ньому буде якнайменше одягу, одна пов'язка не даватиме змоги бачити, інша — говорити. Сирена рухатиметься довкола нього, злегка доторкуючись, але не торкаючи, нашіптуючи на вухо, як вона хоче його покарати. Якщо сирену, як і її повелителя наділено уявою, то згадані сцени мають давати такий же, — якщо не більший, — ефект, як і тоді, коли їх було би звершено.

2. Прометеєві насолоди

Покараного Зевсом Прометея прикували до скелі, відтоді на нього постійно нападає орел, який пожирає його печінку. Пропоную прив'язати мого повелителя до чогось такого ж міцного, як скеля, але пожирати в нього дещо інше. І робити це стільки разів, скільки він захоче.

3. Відвідини вві сні

Для стародавніх греків кожен сон був відвідинами богів. Моєму повелителеві, який оголений лежатиме в ліжку на спині, снитиметься сон, я ж намагатимуся переконати його, що під час сну до нього прийшла богиня пристрасті Афродіта. За умови, що він не розплющуватиме очей, не простягатиме рук, словом, не рухатиметься, хіба що злегка стегнами, я сама піднімуся на нього і виконаю невловимі рухи, які приведуть нас до взаємної насолоди.

Варіант: сон снитиметься мені, а з відвідинами прийде мій повелитель.

4. Виконавиця на флейті

Мій повелитель буде флейтою, я — музиканткою. Я гратиму на його інструментові, як віртуоз. Як гарна виконавиця, хочу уточнити, що віддаюся флейті як продовгуватій, так і поперечній. Першу вкладають в уста, другу пестять збоку.

5. Ведмідь і вулик

Мій повелитель буде ведмедем, який бігатиме за квітковим нектаром, тоді як я зображатиму неприступний вулик, що буде неприступним, його буде нелегко і знайти, і до нього дістатися. Потім, коли ведмідь забезпечить позицію, яка уможливить це як для нього, так і для мене, я дозволю його ненаситному язикові ласувати моїм медом.

6. Первісна куля

Аристофан повідомляє, що спершу чоловік і жінка становили одне тіло, воно було сферичне, потім їх розділили, чоловік — з одного боку, жінка — з іншого. Ми спробуємо відтворити первісну кулю, притулившись один до одного, підганяючи в одного й іншого те, що підганяється. Пункти злиття під животом потребують особливих старань. Цього можна досягти незначними порухами, аби відчуття стали витонченішими і тривалішими. Хай там що, а наша сфера, як будь-яка інша, має право котитися по ліжку чи по килиму.

7. Дезорієнтована куля

Йдеться про помилку у відтворенні кулі, бо не всі достатньо обізнані з геометрією. Отже, голова мого повелителя вестиме пошук між моїми стегнами, тоді як я старанно досліджуватиму його міжніжжя. Оскільки це мусить закінчитися поразкою, ми все-таки спробуємо злитися, захоплюючи ротом усе, що зможемо знайти на тілі іншого.

8. Охоронці маяка

Поет сказав, що любити — це разом дивитись у тому самому напрямку. Саме це спробуємо й ми, наслідуючи дозорців на небезпечному рифі: я — попереду, мій повелитель — позаду.

9. Мандрівка Тірезія

Дехто пригадує цього знаменитого грека як віщуна, інші — як індивіда, який єдиний мав статеві органи чоловіка й жінки, бо легенда розповідає, що він почергово бував самцем і самкою. Ми з моїм повелителем вирішимо пережити досвід Тірезія: від жінки мій повелитель візьме манеру поведінки, від чоловіка я візьму атрибути.

10. Кабачок із динями

Старий рецепт із Егейського моря, який полягає в поданні кабачка між двома динями, доки з нього буде вичавлено сік.

11. Очікування в лабіринті

Що таке лабіринт? Це місце, в якому можна загубитися, перегородка, яка приховує іншу, оманливий вихід, таємничий невралгічний центр, до якого ніяк не дістатися. Гра полягатиме в тому, щоб, як ув'язнений у лабіринті, примножувати попередні підходи, помилятися дверима, впиратися не в ту перегородку, полоскотати якесь місце збоку; словом, повільно досягти пункту насолоди. Прибуття туди не забороняється, але бажано якомога пізніше.

12. Олімпійські ігри

Як античні атлети, ми з моїм повелителем будемо оголені й намащені олією. Нам пропонуватиметься два рішення: боротьба або піклування. У боротьбі кожен намагатиметься змусити іншого підкоритися його волі. У піклуванні один робитиме масаж іншому. Обидва види діяльності не є несумісними і можуть чергуватися. На тактики, як і на пестощі, жодних заборон.

13. Сніг на Парнасі

Коли гору Парнас притрушує снігом, холод залишає пекучий спогад на шкірі; і все-таки боги там поєднуються. Тож ми, я і мій повелитель, кохатимемось, як боги: наша шкіра почервоніє не від снігу, а від ударів.

Вражений, я закрив томик. Мені було ніяково підвести очі на Емму ван А., бо я ніяк не міг уявити її автором цієї прози.

— Що скажете? — запитала вона.

Це було запитання, яке я найменше хотів почути! На щастя, я не мав часу на відповідь, бо вона забрала текст з моїх рук і прокоментувала:

— Я не скажу, щó саме він вибрав. У будь-якому разі наші обійми з першого разу виявилися дивовижними. Відтоді він став одурманений мною, а я ним. Я ніколи не уявляла, що кохатися з чоловіком може бути настільки приємно, він виявився чуттєвим, хтивим, завжди жадібним до насолоди… Йому ніщо не смакувало більше, як приїхати до мене і з сяючими очима вказати на рядок у цьому записнику. Хто кого випереджав? Чи його бажання будило моє, чи він угадував мої наміри? Я ніколи про це не дізнаюся. Поза тим ми розмовляли про літературу…

Вона попестила шкіру тильною стороною руки.

— Одного дня він також подарував мені подібний альбом, меню, складене ним для мене. На жаль, згодом мені довелось його спалити.

Поринувши в спогади, вона дала мені час попускати слюньки відносно того, що міг написати Ґійом. Які нові капризи там були? Як далеко пішов він після відваги своєї коханки? За цими фразами і виканням ці коханці іншого часу дарували собі нечувану свободу, свободу зізнаватись у своїх фантазмах, уводити в них партнера, не даючи статевому акту потрапити в пастку механічної повторюваності, вивищуючи його моментами винахідливості та поетичної еротичності.

— Прочитавши цей записник, — вела далі Емма, — Ґійом був ошелешений, коли виявилося, що він був першим чоловіком, котрий мною заволодів.

— Прошу?

— Так-так, ви правильно почули. Справді він потребував доказів, аби впевнитися, що до нього я була незаймана.

— Зазначу, що ці сторінки аж ніяк не схожі на максими недосвідченої цнотливиці.

— Я була незаймана, але не недосвідчена. Бо як інакше я могла би написати ці рядки, а тоді їх реалізувати! Я стала обізнаною в Африці.

— В Африці?

— Саме це я й пояснила Ґійому.

«Моє дитинство минало в Чорній Африці на просторій віллі з колонами, де слуги намагалися захистити нас від неймовірної спеки шторами й вентиляторами, що в результаті забезпечувало лише задушливий затінок. Я народилася там, у Конґо, що було окрасою колоніальної Бельгійської імперії. Мій батько поїхав туди викладати літературу білій буржуазії Кіншаси, у салонах гарного товариства зустрів юну багату дівчину, закохався в неї і, хоч і не мав статку, а лише культуру, домігся згоди на одруження з нею. Мій прихід у світ призвів до відходу моєї матері, яка померла від пологів. Її я знала лише зі світлини, що стояла на піаніно, на якому вона грала, відтоді воно стояло закрите, величне й мовчазне, світлина невдовзі зблякла, і вже підлітком я розрізняла на ньому лише елеґантний крейдяний фантом. Батько був іще одним фантомом мого дитинства: він або сердився на мене, що я призвела до смерті його дружину, або мене зневажав, і не радував ні своєю присутністю, ні увагою. Розбагатівши за рахунок посагу моєї матері, він витрачав гроші на купівлю тисяч томів, зачинявся в бібліотеці й виходив відтіля лише на лекції.

Як кожна дитина, я, природно, вважала своє щоденне життя нормальним. Якщо час від часу я заздрила своїм товаришам, у яких були матері, нещасною я себе не вважала, бо була оточена годувальницями, які мали чуттєвий голос (зі смаком плоду) та ходили, погойдуючись, і веселими служницями, які насичували жалістю їхню до мене любов. Що ж до мого батька, то його самотність і байдужість сприяли тому, що я ним захоплювалась. Усі зусилля, яких я докладала в той час, мали перед собою одну мету: до нього наблизитися, з ним бути.

Я вирішила, як і він, ніжно любити книги. На початку свого читацького досвіду я запитувала себе, яке задоволення він відчуває, коли дістає мігрень, сидячи над тими дрібненькими чорними лініями; зазначу, що я почала з трактату з римської історії у п’ятнадцяти томах, потім випадково натрапила на романи Александра Дюма, захопилась Атосом, Арамісом і д’Артаньяном, і відтоді еволюціонувала до читачки, яку спершу просто грала. Кілька років потому, упевнившися, що я проковтую тисячі сторінок за тиждень, він вряди-годи вказував на якийсь шматок тексту пальцем і стомлено кидав: „Ось, спробуй-но оце“, і я з вдячністю накидалася на текст, немов би почула від батька: „Я тебе люблю“.

Коли мені виповнилося дванадцять, я помітила таке: упевнившись, що я лягла спати, батько зникав, інколи в сутінках, тоді, коли вже не міг викладати. Куди він ходив? Звідки він повертався за годину-другу, упокорений, майже усміхнений, зрідка навіть наспівуючи якусь мелодію. Я собі намріяла, що він фліртує з якоюсь жінкою, яка стане моєю другою мамою.

Я була недалека від істини: досить скоро я виявила, що він мені роздобув цілу армію мам! Батальйон жінок, з якими я подружуся… але я надто забігла вперед, зараз усе поясню.

Одного дня, коли він викрав із букета в їдальні квітку і ввіткнув її в бутоньєрку свого нового костюма, я пішла за ним назирці. Яким же було моє здивування, коли я констатувала, що, пройшовши якусь сотню метрів, він повернув на розі нашої вулиці і зайшов до вілли „Фіалка“.

Я благала служниць сказати, хто там живе. Вони вибухнули сміхом і відмовилися відповідати, потім, оскільки я від них не відставала, зрештою пояснили, що там бордель.

На щастя, Мопассан, один із моїх улюблених авторів, просвітив мене щодо існування таких установ, де в обмін на гроші жінки давали чоловікам насолоду; ще краще: тому що Мопассан не висловлював морального судження про заняття повій та зобразив їх з такою людяністю в „Булочці“ та „Домі Тельє“, він навчив мене їх поважати. Ба більше, те, що перо цього генія про них писало, якщо й не освятило, то облагородило ці створіння в моїх очах.

У такому стані духу я заявилася до борделю мадам Жорж. Що подумала ця огрядна рудоволоса жінка з золотими зубами, затягнута в сукні, пошиті за індивідуальним замовленням іще до того, як вона набрала вагу, коли там з’явилося дівча, яким я тоді була? Я цього ніколи не дізнаюсь. Хай там що, але відкинута її холодним прийомом, я взяла її наполегливістю, переконавши у своїй доброчесності: ні, я не шукаю в неї роботи; ні, я не прийшла стежити за батьком через ревнощі; ні, я не прийшла записувати прізвища клієнтів, аби повідомляти їхнім дружинам у Кіншасі.

— Навіщо ти тут? Що тебе сюди вабить? У тебе нездорова цікавість…

— Так, мадам, це цікавість, але я не бачу, що тут може бути нездорового. Я цікавлюся насолодою. Це якраз те, що ви тут пропонуєте?

— За гроші, це якраз те, що я тут надаю. Проте, для набуття знань існують зовсім інші місця.

— Хіба? Де? У мене вдома жінок немає, бо моя мама померла; няньки ставляться до мене, як до дівчиська; ніхто не хоче зі мною говорити! Мені потрібні жінки, справжні. Як ви і ваші дівчата.

На щастя, мадам Жорж шаліла від романів. Відтоді, як вона припинила віддаватися чоловікам, — або ж відтоді, як вони припинили її потребувати, — вона віддавалася оргіям читання. Даючи їй читати книги, яких у неї не було, обговорюючи їх із нею, я її задобрила і в якійсь неясній зоні її мозку перетворилася на дочку, яку вона хотіла би мати. Я, зі свого боку, віддавалася цій грі без лицемірства і захоплювалася мадам Жорж, точніше, світом мадам Жорж.

Оскільки вона вела комерцію, присвячену насолоді чоловіків, то їх вона не боялася.

— Не треба боятися чоловіків, маленька: вони потребують нас так само, як і ми їх. Немає жодних підстав принижуватися. Запам’ятай це.

З часом я отримала доступ до блакитного салону — кімнати, до якої жоден самець не мав права зайти. Дівчата відпочивали там у проміжку між клієнтами та базікали; тиждень за тижнем вони звикли до мене і припинили контролювати теми своїх розмов, і я нарешті відкрила, що відбувається між чоловіками й жінками, з усіма подробицями, в усіх варіаціях. Я вивчала любощі так, як армійський кашовар відкриває для себе гастрономію, перебуваючи на кухні.

Керуючись дружніми почуттями, одна з них дозволила мені дивитись у „віконце мадам“ — отвір, влаштований у кожній кімнаті, аби мадам могла наглядати за підозрілими клієнтами.

Отже, від дванадцяти до сімнадцяти років я сумлінно відвідувала бордель мадам Жорж, який став моєю другою домівкою. Бо, хоч яким невірогідним це видається, між нами зародилася така ніжність, що мадам Жорж тримала мої візити в таємниці. Спільною між нами була посилена цікавість до інших, цю цікавість вона задовольняла проституцією, а згодом читанням. І, між іншим, наполягла, щоб я її не наслідувала, ні її, ні її пансіонерок, і перебрала на себе частину мого виховання.

— Ти повинна набути чистого стилю, маєш виглядати як квітуча дівчина, типу незаймана, але сучасна. Навіть нафарбована, ти мусиш створювати враження, наче нічого не маєш на обличчі.

Ось так, ведучи щоденну дружбу з повіями, я мала неймовірно респектабельний вигляд.

Проблема виникла через одного з моїх кузенів, який побачив, як я входжу і виходжу з вілли „Фіалка“, і виказав мене батькові.

Той викликав мене в день моїх сімнадцятих уродин до свого урочистого кабінету і зажадав пояснень.

Я все йому розповіла, нічого не приховуючи.

— Еммо, присягни, що… що… ну, ти розумієш… що… що ти не віддалася жодному…

Він ніяк не міг закінчити фразу… Під час цієї розмови він, гадаю, відкрив для себе, що він мій батько, і вперше, що має зобов’язання.

— Тату, присягаюся, що ні. До того ж, ти знаєш мадам Жорж, вона не жартує! Коли вона каже, що буде так, то саме так воно й буде.

— Це… це правда, — пробелькотів він, почервонівши, збентежений тим, що я відвідую мадам Жорж, яка організовувала існування, котре, сподівався він, залишається таємним.

Я вела розмову далі й уточнила, що не відчуваю сорому ні від того, що там буваю, ні від того, що моєю найкращою подругою є власниця будинку розпусти, і що треба бути справжнісіньким дурнем, як мій кузен, аби цього не відчути.

— Розумію… — несподівано для самого себе погодився він.

Він був здивований, не лише дізнавшись, яка я, його здивувало й те, що я йому, врешті-решт, подобаюсь. Ця розмова, що мала би бути бурхливою і такою не стала, ознаменувала початок наших нових взаємовідносин між моїм батьком і мною, початок наших щасливих років… Аж до нашого від’їзду з Конґо ми так і жили, ділячи себе — як він, так і я, — між двома домівками, нашою та віллою „Фіалка“».

Ось чому Ґійом знайшов у мені досвідчену незайману дівчину і жінку, яка нікому не віддавалась, але не боялася ні чоловіків, ні їхнього тіла, ні сексу. Проблеми зі здоров’ям зумовили мій від’їзд до Бельгії: після лікування я осіла в цьому родинному домі. Батько захотів приєднатися до мене, осів тут на півроку, перевізши свою бібліотеку, потім настільки затужив за Конґо — чи за віллою «Фіалка?» — що повернувся назад. Ґійом зустрів мене тут, коли мені виповнилось двадцять три роки. Спершу ми тримали наш зв’язок у таємниці. З обережності, звісно. Із цнотливості також. А ще — відчуваючи задоволення від таємничості. Потім скидалося на те, що звичка вже виробилася, так усе і залишилось. Окрім його ад’ютанта, секретаря та слуг, яких через обставини нам довелося в це посвятити, наш зв’язок не було розголошено. Нам пощастило уникнути пліток, фотографів, ми ніколи не з’являлися разом на людях. Ми ховалися тут, не рахуючи кількох поїздок за кордон, до країн, у яких Ґійом був просто туристом.

— Чому?

Я наважився її перепинити.

Емма ван А. завагалась, її підборіддя затремтіло, немовби вона силувалася стримати деякі слова всередині. Далі обвела кімнату поглядом і, помовчавши, відповіла:

— Я обрала чоловіка, не принца. Я вибрала бути коханкою, не дружиною, а ще менше двірською дамою з усіма належними зобов’язаннями.

— Ви відмовилися від одруження?

— Він мені його не пропонував.

— А Ви чекали, що він запропонує?

— Ні, це довело би, що він нічого не зрозумів ні в мені, ні про нас, ні про свої обов’язки. І взагалі, зазначмо одразу, шановний пане, королівський спадкоємець, хоч яким був його ранґ у сходженні на трон, не одружується з жінкою, яка не може мати дітей.

Це зізнання далось їй тяжко. Я прибрав співчутливого вигляду. Вона вела далі, їй відчутно стало легше.

— Ми не вдавалися до жодних запобіжних заходів у коханні. По п’яти роках я капітулювала: мій живіт був безплідніший за пустелю Ґобі. Я так і не дізнаюся, чи причиною була моя фізіологія, чи, може, моє лоно висушив спогад про маму, яка померла під час пологів.

— І як усе було?

— Спершу нічого не змінилося. Потім він зізнався, що родина починає його діймати, у пресі також висловлювали занепокоєння щодо того, що він захоплюється тільки спортом, і ставили під сумнів його чоловічу силу. У родоводах голубої крові є досить гомосексуалів, тож справжні поціновувачі жінок змушені народжувати дітей, щоби заспокоїти народ і врятувати монархію. Це доля чоловіка і принца. Він волів іґнорувати це якомога довше… Я квапила його відреаґувати.

— Тобто?

— Завести коханок та офіційно виставляти себе з ними напоказ.

— Ви розлучились?

— Аж ніяк. Ми далі були разом, ми залишалися коханцями, але він дотримувався правил пристойності. Він мав право на короткотривалі пустощі, щоразу вкрай незграбні, але настільки нескромні, що в пресі неодмінно з’являлися світлини.

— Як ви могли терпіти те, що він вас обманював?

— Легко: я сама підбирала йому коханок.

— Прошу?

— Ви все добре почули. Я підбирала жінок, з якими він заводив інтрижки.

— І він погоджувався?

— Така була моя умова. Я погоджувалася ділитись тільки за умови, що сама обиратиму, з ким маю ділитися. Оскільки він був безумно в мене закоханим, він погодився.

— Яких коханок ви йому вибирали?

— Завжди дуже вродливих.

— Справді?!

— Дуже вродливих і повних дуреп. Якщо бути вродливою існує небагато способів, то бути дурепою — їх тисяча: дурепа тому, що не вміє вести розмову, дурепа, бо веде нудні розмови, дурепа, бо цікавиться лише тим, що хвилює жінок, а не чоловіків, дурепа, бо вважає себе розумнішою, ніж є насправді, дурепа, бо пережовує якусь одну думку. Бідолашний мій Ґійом, я записала його на повний курс у країну дуреп!

— Мені здається, вас це розважало.

— Дико. Втім, я була милою, я скеровувала його лише до декоративних дуреп; якби я була злою, то посилала б його до тих, що одночасно є дурепами й потворами!

— Як він до цього ставився?

— Дуже добре. Він ішов до них з огляду на те, що в них було найліпшого, а потім тікав від них через те, що в них було найгіршого. Він хутко мене покидав, але хутко й повертався.

— Можете присягнути, що він не гнівався на вас за це?

— Ми розмовляли про пікантну кретинку якогось сезону; оскільки я обирала тих, котрі були як картинки, йому завжди було про що розповісти. Мушу зізнатися, ми багато сміялись. Це було цинічно, але ми відчували подвійний тиск: суспільство, з одного боку, змушувало нас ховатися, а з іншого — зобов’язувало його доводити, що він ловелас; ми з ним умовилися. В інтимному плані все залишалося без змін, ми обожнювали одне одного якщо не більше, то так само, бо долали ці труднощі разом.

— Ви ніколи не ревнували?

— Я не дозволяла собі це показувати.

— Тобто ви відчували ревнощі?

— Звісно. Скільки разів мою уяву було настільки насичено óбразами його з тими жінками, що в мене виникало бажання опустити завісу!

— Покінчити з собою?

— Ні, вбити їх, тих жінок. У голові роїлися думки вбивці. До того ж, своєю тупістю вони самі себе руйнували. Бо були дурепами, на щастя, справжнісінькими дурепами. Один раз, єдиний, я ледве не помилилась!

Вона замахала руками, наче досі боролась із цією небезпекою.

— Бісова Міріам, вона ледве мене не ошукала. Ніколи не зустрічала жінки, яка докладала би стільки енергії, щоб видаватись безмізкою… Ґійом таємно проводив мене в палац, де я, заховавшись за ґобеленом, спостерігала за учтами, аби впевнитися щодо вибору дурепи. Я одразу відібрала цю Міріам, яка, наче кулемет для дурниць, плела нісенітницю за нісенітницею, аж до моменту, коли зауважила, що вона видавала лише цікаві дурниці, завжди кумедні, вони не були ні недоречні, ні нудні; охолонувши, я дійшла висновку, що вона має почуття гумору, це, щонайменше, свідчить про лукавство. Далі я придивилася до неї пильніше і помітила, що кожному чоловікові, з яким вона заводила розмову, подавалася відповідна поведінка: бундючному вона з невимушеною фамільярністю кидала: «о, який він кумедний, цей дивак»; марнославному адресувала лестощі, що стосувалися його буцімто успіху; вона невтомно слухала захопленого полюванням кретина, сприймаючи переможця кроликів, наче героя багатьох світових війн; словом, це був ас у спокушанні, який приховував свої карти. Під час десерту вона підійшла до Ґійома і, ведучи мову про спорт, переконала його в тому, що хоче стрибнути з парашутом. Це була неправда, але ця авантюристка була цілком здатна спробувати, щоби мати змогу впасти йому в обійми. Я заборонила приймати її в палаці. Це була підступна жінка, яка прикидалася легковажною, щоби краще маніпулювати чоловіками… Вона забезпечила собі блискучу кар’єру, виходячи заміж лише за поважних чоловіків, і щоразу — як же не щастить — вони виявлялися багатими!

— Чи Ґійом привернувся до котроїсь із них?

— Ні. Бачите, чоловіки не дуже вимогливі щодо розмови, яку мають вести до того, як дістануться ліжка, бо готові заслужити собі компенсацію; проте після ліжка освічений чоловік, та ще й зі смаком, стає вимогливим, чи не так?

Я опустив голову, ця невідпорна істина заткнула мені рот.

Вона погладила коліна руками, розгладжуючи складки на спідниці.

— Період коханок, хоч і стомливий, був досить трепетним, бо дав мені змогу стати ще й експертом у мистецтві розриву. А як інакше! Я йому казала, які слова слід вибирати, коли він їх кидав. Напридумувала фрази, що мали змусити їх заніміти, з роззявленим ротом. Розрив мав бути чітким, без ускладнень, без сліду, безповоротним, але без самогубства.

— І як?

— У нас це виходило.

Я здогадувався, що тепер ми підійшли до найменш чіткого періоду цієї історії, того, що позначив його завершення. Емма ван А. відчувала це також.

— Склянку порто?

— Охоче.

Це заняття дало нам змогу перевести подих, перш ніж приступити до подальшої оповіді. Вона смакувала підігріте вино, ніяк не кваплячись переповідати кінець, ошелешена тим, що так хутко до нього дійшла.

І раптом обернулася до мене з серйозним виразом обличчя.

— Утім, я усвідомлювала, що ми не зможемо більше відступати. Доти ми зволікали з остаточним виходом, обходили перепони, але настав час, коли він мав одружитись і завести дітей. Я воліла радше відштовхнути його сама, ніж чекати, доки він сам відійде. Гордість… Я боялася тієї миті, миті, коли стану йому вже не коханою, а матір’ю. Так, матір’ю… Бо хто ж, як не матір, підштовхує чоловіка до дружини й дітей, тоді як сама вона воліла би тримати його для себе?

Очі її зволожились. Навіть по багатьох десятиліттях її охопило те саме вагання.

— Ні, я не була готова стати Ґійому матір’ю!.. Я ні секунди нею не була — я так пристрасно його кохала. Тож вирішила діяти «немовби».

Вона ковтнула слину. Розповідати про це їй було так само тяжко, як і здійснити.

— Якось уранці я повідомила, що маю залишити його там, де знайшла кілька років тому — в дюнах. Він одразу все зрозумів. І почав відмовлятися, благаючи зачекати ще трохи. Він плакав, катаючись по землі. Я стійко трималася. Ми дісталися того місця, де він переді мною постав, простелили на піску пледи і там, попри смутну дощову погоду, востаннє кохались. І вперше не вдаючись до альбому насолод. Не можна сказати, чи це було приємно: це було сильно, несамовито, без будь-якого чару. Потім я подала йому напій, до якого додала снодійне.

Дивлячись на його оголене сонне тіло, таке ж скульптурне, як і в перший день, я зібрала його одяг, який разом із пледами вклала до свого кошику; потім дістала поцуплений у нього диктофон.

Стоячи поруч із його довгими, тремтячими від холоду ногами, перебігаючи поглядом по його пружних сідницях, засмаглій спині, розкиданому по плечах волоссю і стрункій шиї, я записала своє прощальне послання: «Ґійоме, твоїх коханок завжди вибирала я, свою дружину ти маєш обрати сам. Я хочу залишити тобі право самому вирішити, наскільки тобі мені бракуватиме. Або ти так страждатимеш від нашого розлучення, що візьмеш мою протилежність, щоби стерти найменший мій слід. Або ж захочеш впровадити мене в основу свого майбуття і вибереш ту, яка буде схожою на мене. Я не знаю, що там буде, коханий мій, знаю лишень, що мені це не сподобається, але так потрібно. Благаю тебе: в жодному разі нам не треба більше бачитися. Вважай, що Остенде розміщене на краю світу і воно недоступне… не муч мене такою надією. Я більше ніколи не відчиню тобі дверей, я повішу слухавку, якщо ти зателефонуєш, я розірву листи, що ти мені надішлеш. Нам доведеться страждати так, як ми палали, жахливо, незмірно. Я нічого не збережу від тебе. Сьогодні ввечері я все знищу. Та це неважливо, ніхто не зможе відібрати в мене мої спогади. Я тебе кохаю, і розлука нічого не змінить. Моє життя виправдано завдяки тобі. Прощавай».

І бігом пішла відтіля. Прийшовши додому, я попередила його ад’ютанта, щоби до настання ночі він забрав його з узбережжя, а тоді кинула всі наші листи і світлини у вогонь.

Вона помовчала й повела далі:

— Ні, обманюю. У вирішальний момент я втрималась і не знищила його рукавички. Розумієте, в нього такі руки…

Її постарілі занімілі пальці пестили відсутню руку…

— Наступного дня я послала одну рукавичку йому, іншу поклала в шухляду. Рукавичка — наче спогад. Рукавичка зберігає форму тіла так, як спогад береже форму реальності; рукавичка так само далека від тіла, як спогад від часу, що проминув. Рукавичка — це ностальгійна матерія…

Вона замовкла.

Її розповідь повела мене так далеко, що не хотілося розривати її банальними словами.

Якийсь час ми сиділи в тому насиченому просторі, такі маленькі серед книг, у напівтемряві, яку частково освітлювали лампи. Назовні стогнав розгніваний океан.

Потім я підійшов до неї, взяв її руку й поцілував, прошепотівши:

— Дякую.

Ця дивовижна жінка усміхнулася, наче вмираюча, що запитує: «Моє життя було гарним, чи не так?»

Я піднявся до своєї кімнати, з насолодою простягнувся на ліжку, на якому її розповідь наситила мої сни настільки, що вранці я не сумнівався, що то мені наснилось.

О дев’ятій тридцять Ґерда з коридору заявила, що подасть сніданок у ліжко. Вона швидкими рухами розсунула штори й поставила тацю серед перин.

— Вчора тітонька розповіла тобі своє життя?

— Так.

— І це зайняло весь вечір? — пирскнула Ґерда.

Я зрозумів, що саме цікавість спонукала її бути такою послужливою зі мною.

— Перепрошую, Ґердо. Я присягнув нічого не розповідати.

— Шкода.

— У будь-якому разі ви даремно вважаєте свою тітку старою дівою, яка нічого в житті не зазнала.

— Он як? Я завжди вважала, що моїй бідолашній тітці не зустрівся навіть вовк, що вона так і помре незайманою!

— Аж ніяк.

— Отакої! Я вражена.

— Чому ви так у цьому впевнені?

— Ну, її каліцтво…

— Чекайте! Інсульт, який всадовив її в інвалідне крісло, трапився п’ять років тому…

— Ні, я маю на увазі її каліцтво. Перед інсультом тітонька Емма не сиділа нерухомо, але пересувалася не набагато краще. Бідолашна! Вона схопила туберкульоз кісток у ті часи, коли не було ліків, як сьогодні. Він зачепив стегна. Скільки це їй було років? Двадцять. Саме через це вона виїхала з Африки: і приїхала сюди до лікарні… З метою лікування вони поклали її в санаторії на дерев’яну дошку! Коли вона осіла на віллі в Остенде у двадцять три роки, то могла ходити тільки на милицях. Діти називали її «кульгавою», це було недобре, діти — дурні та безжальні! Моя тітонька була вродливою, навіть дуже вродливою. Але, кому потрібна дівчина, що кульгає? Вона перекидалася з однієї ноги на іншу за найменшого руху, і, знаєте, на це було страшно дивитися. Зрештою, буденне життя стало легшим після інсульту, коли вона погодилася на інвалідний візок! Спробуй запропонуй інвалідний візок двадцятитрирічній дівчині… Треба бачити речі реально такими, якими вони є: який жаль! Що ж, тим краще, що знайшовся бравий хлопчина, який колись присвятив себе…

Наче відчувши відразу до такої перспективи, вона знизала плечима і вийшла.

Замислившись, я проковтнув солідний фламандський сніданок, швидко прийняв душ і спустився, щоб зустрітися з Еммою ван А., яка сиділа перед вікном із томиком на колінах, її очі блукали у хмарах.

Помітивши мене, вона зашарілася. Реакція жінки, яка віддалась. Я відчув, що маю її заспокоїти.

— Я провів чудову ніч, пригадуючи вашу історію.

— Тим краще. Згодом я пожалкувала, що вам надокучала.

— Чому ви упустили, що були калікою?

Вона зіщулилася. Шия випрямилась і стала на два сантиметри довшою.

— Тому що моє життя ніколи не було життям каліки, і я ніколи нею не була.

Вона несподівано глянула на мене знизу вверх, недовірливо, майже вороже.

— Бачу, що моя тупа племінниця вас уже просвітила…

— Вона сказала це цілком випадково; і це аж ніяк не звучало насмішкувато: навпаки, про ваші проблеми вона згадувала зі співчуттям.

— Співчуття! Я ненавиджу, коли на мене кидають такі погляди. На щастя, чоловік мого життя не накидав мені свого жалю.

— Він не казав вам про вашу ваду?

— Заговорив, тоді, коли мав намір одружитись і хотів зробити наш зв’язок офіційним… Я була вибита з колії! І відповіла, що коли народ вірогідно ще може прийняти простолюдинку, він відкине каліку. Тоді він розповів історію про французьку королеву Кульгаву Жанну. І впродовж кількох тижнів навіть так мене називав. Мені довелося докласти неймовірних зусиль, щоби відмовити його від цього задуму.

— Чи саме через це ви воліли, аби ваш союз залишався таємним? По суті, вашу ваду він сприймав набагато легше, ніж ви…

Вона відкинулася на спинку свого візка. Її очі налилися слізьми…

— Можливо.

Її голос затремтів. Вона вагалася, чи говорити. Я зрозумів, що за цими вустами на мене чекала інша таємниця.

— То в чому річ? — лагідно запитав я.

— Справжньою причиною моєї стерильності був туберкульоз. Унаслідок ураження кісток і лікування, що його супроводжувало, моє лоно стало непридатним для використання. Якби не це, у мене, можливо, вистачило би сміливості вийти заміж за Ґійома…

Вона пильно на мене подивилась і оволоділа собою:

— Повний ідіотизм, ці фрази типу: «якби не це»! «Якби не моя хвороба!» Це — викрутаси розуму, що змушують страждати ще більше. Моя доля могла би бути інакшою, «якби не». Ніколи не треба впадати в подібні гіпотези, це — колодязі болю, з яких годі вибратися. Я знала немилість і милість, мені нічого скаржитись! Немилість — моя хвороба. Милість — Ґійомове кохання.

Я їй усміхнувся. Вона заспокоїлась.

— Мадам, маю одне запитання, яке не зважуюсь поставити.

— Ну ж бо, ризикніть.

— Ґійом досі живий?

Вона набрала повітря і не дозволила собі відповісти. Розвернувши візок, попрямувала до низенького столика, схопила пласку срібну коробочку, констатувала, що сигарети закінчилися, роздратовано її відсунула. Втім, рішуче взяла порожній черепаховий мундштук і хвацько піднесла до вуст.

— Прошу вибачення. Я не відповім на ваше запитання, месьє, бо не хочу давати надто багато прикмет, щоб ідентифікувати чоловіка, про якого розповідаю. Знайте, що Ґійома звуть не Ґійом, це лише псевдонім, який я йому дала в цій розповіді. Зауважте також, що я не згадала і про його ранґ спадковості. Зазначте, що я жодного разу не уточнила, про яку королівську родину йдеться.

— Даруйте? Хіба йдеться не про бельгійську династію?

— Я цього не казала. Це так само може бути королівський дім Голландії, Швеції, Данії чи Англії.

— Чи Іспанії, — роздратовано вигукнув я.

— Чи Іспанії, — підтвердила вона. — Я розповіла вам не його, а свою таємницю.

У голові в мене все змішалося. Наївний, я заковтнув усе, до найменшої деталі з того, що вона мені вчора розповіла. Те, що попри емоції вона повністю контролювала свою розповідь, розкривало її з іншого боку, вона була розсудливою та хитрою.

Я побажав їй приємного дня і вирушив на прогулянку.

Коли я вештався вулицями, в моїй голові крутилась якась дивна думка, думка, що постійно тікала. Якийсь мимовільний спогад… як слово, що вислизає. Вибитий з колії тим, що розповіла Ґерда, потім сама Емма, я відчував якусь незручність і ніяк не міг її окреслити. Я неодноразово зупинявся на довгих безлюдних набережних. Спостерігав за хвилями, аж мене занудило, довелося сісти.

Цього вівторка від’їзд туристів повернув мені Остенде цілісним та безлюдним. Але я задихався.

Зазвичай, коли я перебував на океанських узбережжях, то мав враження, що обрій тікає у безвість; а тут, на Півночі, обрій височів, немов стіна. Я стояв не перед морем, яке дає змогу втекти, а перед морем, на яке наражаєшся. Воно не кликало в дорогу, а виставляло своє забороло. Чи не з цієї причини Емма ван А. провела своє життя тут, залишившись полонянкою у вигнанні своїх спогадів?

Я обіперся на сталевий парапет, що оточував набережну. Коли я покидав віллу, мене в якусь мить кольнуло вже й не знаю що, якесь відчуття чи спогад, що залишив гіркоту в роті. Що ж це було?

Пояснення спало мені на думку, коли я прямував до тераси кав’ярні, де збирався щось випити: стільці бару несподівано послали мені чіткий образ божевільної на бульварі Сен-Жермен!

Двадцятьма роками раніше, коли я тільки-но осів у Парижі, наміряючись продовжувати там навчання, одного вечора мені зустрівся цей дивний персонаж, коли ми з друзями чекали на початок кіносеансу.

— Мадам, месьє, я виконаю для вас танець.

Жебрачка з прямим, невизначеного кольору — чи жовтуватого, чи попелястого, — волоссям зупинилася перед групою, яка збиралася зайти до зали, поклала свої пакунки під брамою і стала серед нас, кидаючи на них поглядом.

— Музика належить Шопену!

Наспівуючи сухуватим голосом, вона жестикулювала у своїх полотняних, колись білих, туфлях, її жестам перешкоджала рожева шаль, що сповзала по сукні з квітковим візерунком, а її жалюгідний беретик, здавалось, от-от упаде. Недбалість, з якою вона виконувала свій номер, просто захоплювала: абсолютно не потрапляючи ні в ритм, ні в ноти, вона бурмотіла мелодію, коли про неї згадувала та коли вистачало подиху; рухи її ледве чи нагадували крок. Здавалося, що перед нами дівчинка чотирьох років, яка розважається, граючись у балерину перед дзеркалом. Я подумав, що вона це усвідомлює і вважає, що вона — єдина, здатна на це. За складкою її губ я вгадував: вона нам докоряє за те, що ми такі нікчемні знавці. «Я виконую казна-що, вони цього не помічають, тож не варті чогось більшого».

— Ось і кінець!

Вона привітала нас повільним шляхетним реверансом, зібравши довкола себе пелену уявної широкої сукні, що завершувалася невидимим шлейфом.

Ті, що призвичаїлися бачити її на вулиці, зааплодували. Чи то з жалю, чи з жорстокості ми влаштували їй тріумф зі свистом, криками, залучивши до бурхливих вітань і роззяв, доти, доки вона, геть спітніла й виснажена своїми реверансами, що доповнили її хореографію, не вигукнула тоненьким голосом:

— Не треба, одначе, мріяти: ніякого «на біс» не буде.

Потім обійшла нас, тримаючи свій червоний берет.

— За танець, пані й панове. Для артиста, будь ласка. Дякую від імені мистецтва.

Надалі я часто на неї наражався. Одного дня вона, похитуючись, підійшла до черги з почервонілим носом і відсутнім поглядом, бо забагато випила. І, покинувши свої лахи, промимрила кілька нот, попіднімала ноги, досить, аби дати зрозуміти, що нездатна докінчити свій приблизний танець.

Це її розізлило. Вона гнівно глянула на нас.

— Смієтеся з бідолашної старої? Але я не завжди була такою, я була дуже вродливою, так-так, дуже вродливою, там, у моїх торбах, є світлина. І взагалі, я мала вийти за короля Бодуена! Саме так, за короля Бодуена, короля бельгійців, бо в бельгійців є не лише такі ж нікчемні, як у нас, президенти, вони ще мають справжніх королів! І от я ледве не стала королевою бельгійців, саме так! Королевою бельгійців, просто тому, що король Бодуен був молодий та божевільно в мене закоханий. Я також була закохана, авжеж! Ми були дуже щасливими! Дуже! А тоді з’явилась ота інтриґанка, та… та…

Роздратована й розгнівана, вся тремтячи від ненависті, вона кілька разів плюнула на землю.

— А потім була та Фабіола!

Вона тріумфувала, бо нарешті назвала ім’я своєї суперниці. З розширеними від злості зіницями й напруженим обличчям вона гнівно нам кидала:

— Так, Фабіола його в мене вкрала! Вкрала! А він так упадав за мною! Хіба тут щось зробиш, та іспанка нікого не шанувала, вона хотіла за нього заміж, і його зачарувала. І він відвернувся від мене. Паф — усе, кінець.

Вона обіперлася на стіну, намагаючись перевести подих.

— Фабіола! Коли ти народився зі срібною ложечкою в роті, коли в тебе були бонни з Англії, Німеччини, Франції та Америки, розмовляти різними мовами зовсім нескладно! Псс… я також могла б, якби народилася не в канаві. Злодійка! Злодійка! Вона вкрала в мене Бодуена!

Дійшовши до межі нервового зриву, стара схаменулась, оглянула нас так, наче щойно побачила, що ми тут, в одну мить перевірила наявність звалених неподалік торб, тоді, обмежуючи свій виступ рухами верхніх кінцівок, промимрила якусь невиразну мелодію, секунд двадцять помахала руками й несподівано вклонилась.

— Ось так!

З її вуст вилітало два види текстів:

— Для танцівниці… інтриґанка… пройдисвітка… злодійка… подяка за танець… Фабіола-паскудниця!

Ось кого мені нагадала моя мрійниця з Остенде, не більше і не менше, лише цю жебрачку, яка постійно волочила за собою з десяток пластикових торб і яку студенти Сорбонни прозвали навіженою з Сен-Жермен, оскільки кожен квартал Парижа має свій екземпляр.

Чи ж моя господиня варта була чогось більшого? В якусь мить неправдоподібність її розповіді мене обурила. Зв’язок каліки і принца! Її вплив на багатого й вільного чоловіка, який доходив до того, що вона обирала йому навіть коханок! Початок і кінець на пляжі, серед дюн — скільки романтики… Надто дивовижне все це, надто артистичне! Тож відсутність матеріальних слідів їхньої історії — річ цілком нормальна: її просто не було.

Я переглянув її розповідь у світлі сумнівів. Хіба її записник у шкірі оранжевого кольору, що містив меню закоханих, не нагадував найкращі еротичні тексти, тим, що були написані жінками? Хіба шедеври чуттєвої сміливості в літературі здебільшого не належать перу тих, хто перебуває на марґінесі, а ще жінкам неодруженим, які, знаючи, що для материнства вони не призначені, реалізують себе в інший спосіб?

Коли я повертався до Емми, одна деталь стала для мене ключем, що відчинив усі двері: вгорі над навісом срібно-золотистою мозаїкою було викладено назву цього місця: Вілла «Цирцея»! Було помітно, що панно додали вже після того, як віллу було збудовано.

Усе стало ясно: матрицею послужив Гомер! Емма ван А. вигадала епізоди, відштовхнувшись від свого улюбленого автора. Її зустріч із Ґійомом, яку передвістив сон, було транспоновано із зустрічі Улісса й Навсікаї, коли молода жінка знайшла голого чоловіка на березі. Вона назвала свою віллу «Цирцея», щоби краще ідентифікувати себе зі спокусницею з «Одіссеї», яка випробовувала свою майстерність магії на чоловіках. Вона ненавиділа жінок, які в’язали або ткали, тих Пенелоп, біля яких Улісс барився з від’їздом. А на меню еротичних рецептів надихнула, звісно, антична Греція. Отже, свої буцімто спогади вона сфабрикувала на основі спогадів літературних.

Або Емма використала мене, або вона мітоманка. В обох випадках, враховуючи її спритно підтасоване каліцтво, для мене було очевидним, що вона спотворила істину.

Я штовхнув двері, готовий сказати, що їй не пофортунило мене ошукати. Але коли я побачив її худенький силует у візку перед відчиненим вікном, моє роздратування десь зникло.

Жаль і ніжність охопили мене. Ґерда була права, коли, кажучи про свою тітку, додавала «бідолашна». Цій безталанній не довелося працювати, щоби жити, але що вона могла пізнати в житті з цим, хоч і милим, але зневаженим каліцтвом тілом? Хіба на неї можна гніватися через те, що вона використала єдине, що їй залишалося — свою уяву, аби втекти зі свого існування чи його збагатити?

І за яким правом я, романіст, можу їй докоряти за поетичну імпровізацію?

Я підійшов. Вона здригнулась, усміхнулась і вказала на стілець.

Я сів навпроти неї і запитав.

— Чому би вам усе це не описати? Це така захоплива історія. Напишіть книгу, давши інші імена і назвавши її «романом».

Вона дивилася на мене так, наче розмовляла з немовлям.

— Я не письменниця.

— Хто знає? Варто спробувати.

— Я сама це знаю, бо весь час читаю. Самозванців і так багато…

Реагуючи на слово «самозванець», я трохи скривився, вважаючи, що, вживши його, вона сама себе викриває, і це є своєрідним зізнанням, бо напередодні вона збрехала.

Емма помітила мою гримасу і приязно взяла мене за руку.

— Ні-ні, не ображайтеся. Я мала на увазі ніяк не вас.

Її помилка мене розвеселила. Вона ж вирішила, що я їй пробачив.

— Я певна, що ви митець.

— Ви ж мене не читали.

— Справді, — погодилася вона, також розсміявшись, — але ви так гарно вмієте слухати.

— Я слухаю, немов дитя, сприймаю все, що мені викладають. Тож якщо вчора ви розповідали вигадані історії, я цього не усвідомив.

Вона схвально хитала головою, наче я розповідав їй лічилку. Я вирішив піти трохи далі:

— Кожна вигадка — це зізнання. Кожен обман — це інтимне звіряння. Якщо вчора ви зі мною погрались, я на вас не гніваюсь, і навіть подякую, адже розповідаючи свою казку, ви вибрали мене, ви порахували мене гідним вас вислухати, ви відкрили мені своє серце й обдарували своєю фантазією. Що може бути своєріднішим за творчість? Чи можна поділитися чимось дорожчим? Я отримав цей привілей, мене було обрано.

Посмикування рис обличчя підказало мені, що вона почала розуміти. І квапливо продовжив:

— Так, ви мене визнали, я свого роду брат, брат по обману, людина, котра, як і ви, вирішила, що відкриватиме свою душу, вигадуючи неймовірні історії. Сьогодні в літературі цінують щирість. Яка хиба! Щирість може бути позитивною рисою у складанні протоколу або при свідченнях у суді — та й то непевно; нині йдеться радше про зобов’язання, ніж про властивість. Будова твору, вміння зацікавити, дар оповідача, простота, з якою далеке робиться близьким, здатність викликати в уяві, не описуючи, вправність видавати ілюзію за істинне, все це не має нічого спільного зі щирістю і нічим їй не зобов’язане. Ба більше, розповіді, які живляться не реальними обставинами, а фантазмами, сценами бажаними, бажаннями нездійсненними, прагненнями, що знову повертаються, дають мені більше, ніж різні факти, про які написано в газетах.

Вона широко розплющила очі й закусила губу.

— Ви… Ви мені не вірите?

— Жодному слову, але це неважливо.

— Що!

— І все-таки я вам дякую.

Звідки в неї стільки сили, щоби так сильно мене штовхнути? Вона вдарила мене в груди, і я впав назад.

— Недоумок!

Вона нетямилася від гніву.

— Щезніть! Негайно покиньте цю кімнату! Геть звідси! Я більше не хочу вас бачити.

Занепокоєна криками Ґерда влетіла в бібліотеку.

— Що відбувається?

Емма побачила племінницю і задумалася, що їй відповісти. Дебела жіночка помітила мене на килимі й кинулася, щоб допомогти мені підвестись.

— Отакої, месьє! Ти впав! Як це ти спромігся? Ти зашпортався в килимі?

— Саме так, Ґердо, він зашпортався в килимі. Я тебе для цього й покликала. Тепер хочу трохи спокою, мені потрібно відпочити. Наодинці!

Нам із Ґердою не залишалося нічого іншого, як відступити перед незаперечною владністю цією слабкої старенької жінки.

Я піднявся на поверх, злий на себе через те, що став призвідцем цього нападу. Я уявляв Емму брехункою, яка цим не переймається. Її реакція свідчила, що вона вірить у свою писанину. Тепер із моєї вини вона страждає ще більше. Що ж робити?

Ґерда зайшла до мене, щоб запропонувати чай, насправді ж для того, щоб довідатись якнайбільше про побачену нею сцену.

— Що ти їй сказав? Вона просто нетямилася від гніву.

— Усього лише те, що не зовсім вірю всьому, що вона вчора мені розповіла…

— Он як… авжеж, розумію…

— І чемно додав, що її історія мене захопила, і нічого страшного, якщо вона трохи перебільшила. Отут вона мене і вдарила!

— Отакої!

— Я не підозрював, що вона так глибоко поринула у свою маячню. Жодної врівноваженості. Я міг уявити її брехухою чи мітоманкою, але не уявляв її…

— Божевільною?

— О, це не зовсім те слово…

— Мені прикро, месьє, але мусиш визнати, що тітонька Емма трохи звихнулася. Невже ти вважаєш, що написані тобою романи — правда? Ні. Отже, це те, що я й кажу: моя тітонька — навіжена. І мова про це ведеться не вперше… Так уважав уже дядечко Жан! Тітка Еліот також!

Я промовчав. Мені було неприємно визнати, що ця проста жінка має рацію; але коли здоровий глузд виглядає, як дикий кабан із обтічним лобом, носить сукню з величезними квітами, має жовті гумові рукавички, бідний словниковий запас і недолугий синтаксис, тоді здоровий глузд мене не приваблює. Проте, я був змушений пристати до її діагнозу: Емма ван А. покинула реальний світ і перебуває у світі химер, не усвідомлюючи пройденого шляху.

Ґерда пішла куховарити.

Я, зі свого боку, ніяк не міг вирішити, що робити. Залишатись у себе чи піти заспокоїти Емму? Мені було не по собі, що я змусив її страждати. Краще збрехати, ніж її засмутити.

О сьомій годині, скориставшись тим, що Ґерда пішла додому, я спустився у вітальню.

День добігав кінця, в бібліотеці, що поринула в півсутінь, вона сиділа на звичному місці з почервонілими повіками. Я поволі підійшов до неї.

— Мадам ван А…

Мої слова зависли в тиші, що панувала в кімнаті.

— Чи дозволите сісти?

Цілковита відсутність реакції породила в мені відчуття, що я став беззвучним, прозорим. Проте, хоча вона не відреагувала ні словом, ні поглядом, за надміру скороченими м’язами, з того, як вона обмежила поле зору, я відчував, що вона помітила мою присутність, і вона їй неприємна.

І тут мені спало на думку рішення, яке могло вивести з кризи.

— Мадам ван А., мені страшенно прикро через те, що тут трапилось, я повністю несу за це відповідальність. І не розумію, що на мене найшло. Напевно, спрацювала заздрість. Так, цілком певно. Ваше минуле настільки феєричне, що я відчув потребу сказати, що воно неправдиве, що ви його вигадали. Бачите, таким звичайним людям, як я, складно усвідомити, що можуть відбуватися речі, настільки… неймовірні. Прошу прийняти мої вибачення. Я позеленів від суперечностей. Мені захотілося потоптати ваше щастя, і я кричав, що воно нереальне. Ви мене чуєте?

Вона повернулася до мене, її обличчя поступово осяяла тріумфальна посмішка.

— Заздрили? Справді заздрили?

— Так. Боюсь, що послухавши вас, кожен казився би від заздрості й бажання…

— Я про це не подумала.

Вона з симпатією мене роздивлялась. Я далі наполегливо відновлював довіру.

— Очевидно, саме через це ви ніколи нікому не відкривалися: воліли не розпалювати гострих бажань.

— Ні. Мене стримувала якраз моя обіцянка. А ще — думка, що мене вважатимуть божевільною.

— Божевільною… З якого дива?

— Є повно бідолах, які мають таке нудне життя, що розповідають байки, і, зрештою, починають у них вірити. Втім, я їх розумію.

Таємничість слів… Вони, немов ті птахи, що сідають на гілку, а дерево того навіть не відчуває. Таким чином Емма ван А. описала свій випадок, сама себе не впізнавши, немовби йшлося про хворобу, яка заторкує інших.

Я відчув, що вона заспокоїлася. Зовсім несподівано я теж відчув спокій.

Отак, у мовчанні, я й покинув Емму ван А. одну.

Наступного дня голосіння Ґерди розбудило мене о восьмій тридцять: вона щойно знайшла свою тітоньку в ліжку мертвою.

Упродовж дня санітари, лікар, сирени, поліціянти, дзвінки, грюкання дверей, ходіння туди-сюди та звуки підтвердили те, що ми виявили, ввійшовши до неї у спальню: Емма ван А. не витримала нового серцевого нападу.

Ґерда вела себе бездоганно: засмучена, але діяльна, вона зайнялась усім разом зі мною, запитавши, чи не хочу я скоротити своє перебування. Оскільки я вирішив залишитися, вона подякувала мені від себе й тітоньки Емми, начеб я виявив їй особисту милість, тоді як насправді я не знав, куди подітись.

Емму ван А. одягли, нафарбували і поклали на ліжко, очікуючи, доки доправлять домовину.

Я далі ходив на прогулянки, які давали мені дивну розраду. Море сьогодні було велично сумним, завуальованим у сірі тони. До Остенде я приїхав із наміром вилікуватися від розриву, подумки малюючи тиху, ностальгійну, неясну місцину, туман, у пасмах якого я зможу заховатись. Яка помилка! Остенде не було розпливчастим — не більше, ніж поезія, яка теж не є чимось розпливчастим — і все-таки я одужував. Емма ван А. викликала в мене сильні емоції і якимось дивним чином поставила на ноги.

Немов привілеєм, я насолоджувався цими останніми митями, які ми з Ґердою досі відчували на віллі «Цирцея».

О п’ятій племінниця принесла мені чай і пробурмотіла.

— Нотаріус покликав мене, щоб ознайомити з розпорядженням про похорон: про нього треба дати повідомлення у двох бельгійських, нідерландських, данських та англійських щоденних газетах. Вона таки справді була божевільною!

— Ви це зробили?

— Нотаріус зробив це сам.

— Хто спадкоємець?

— Я, як вона обіцяла, я про це знала. Ще одне, вона вимагає триденного неспання, що нормально, та ще одну дивну річ: хоче, щоб її поховали з рукавичкою.

Я здригнувся. Звівши очі до неба, вона вела далі:

— Та рукавичка має бути в коробці з червоного дерева, що лежить усередині шафи для суконь.

Знаючи, про що йдеться, я не хотів іще більше затьмарювати образ тітки розповіддю про її манію.

Трохи згодом Ґерда знову прийшла до мене з розкритою коробкою, підозріло розглядаючи її вміст.

— Це ж чоловіча рукавичка, хіба ні?

— Так.

Племінниця сіла й почала міркувати, що для неї було нелегко.

— Значить, вона знала якогось чоловіка?

— Це лише чоловіча рукавичка, — лагідно поправив я.

Вона усміхнулася, вловивши мою думку.

— Авжеж, розумію.

— Невинна зустріч на якомусь балу. Решту вона вигадала. Чарівний незнайомець, в якого вона конфіскувала цю рукавичку, так і не зрозумів, що трапилося… Така моя думка, Ґердо!

— Я теж так думаю.

Я підвів голову і взяв том, що лежав у бібліотеці на видноті.

— Візьмімо цю казку, з неї легко побачити, що саме послужило їй підказкою.

Я розгорнув розкішне видання «Казок» Шарля Перро і вказав на розділ:

— Попелюшка. Тікаючи з балу, вона залишила за собою туфельку. Принц підбирає туфельку і, керуючись підказкою, йде на пошуки своєї зниклої партнерки.

Я взяв рукавичку.

— Це — рукавичка принца, яка заступила черевичок Попелюшки.

— Бідолашна тітонька. Нічого дивного, що її кохання живилося чарівними казками. Реальність була надто складною для неї, жорстокою, правда ж? Тітонька Емма була не лише калікою, вона була непристосованою. Вона завжди була лише мрійницею.

Я погодився, кивнувши головою.

— Годі насміхатися, — завершила вона, — я виконаю її останню волю. Хоч би як ця рукавичка опинилася тут, я покладу її на неї.

— Я піду з вами.

Ми зайшли до кімнати, де лежала Емма ван А. і де панувала вражаюча тиша; зізнаюся, що коли я вкладав цю рукавичку до рук старенької пані, якраз коло її серця, серця, яке билося лише у мріях, я був дуже схвильований, власне тому, що рукавичка служила опертям тієї фантазії.

На третій день по смерті Ґерда, її чоловік, діти і я попрощалися з Еммою ван А., потім ми грали в карти Таро й чекали працівників похоронної служби.

Коли пролунав дзвінок, я крикнув Ґерді, яка вийшла на кухню:

— Не турбуйтеся, я відчиню.

І був здивований, коли побачив перед дверима лише одного чоловіка.

— Добридень, ви один?

— Перепрошую, месьє, я потрапив до Емми ван А.?

Це запитання підказало мені, що я помилився щодо ідентичності відвідувача, тим паче, що далеко в кінці вулиці з’явився величаво повільний похоронний кортеж.

— Даруйте, месьє, я подумав, що ви працівник похоронної служби. Вам, звісно, відомо, що мадам Емма ван А. померла?

— Так, месьє, власне з цього приводу я й приїхав.

Обернувшись, він зауважив, що похоронники виходять з кортежу.

— Радий, що я прибув якраз вчасно. Чи я можу поговорити з вами віч-на-віч?

Елеґантний, вбраний у костюм бездоганного покрою з краваткою чоловік розмовляв із владним спокоєм людини, яка зазвичай змітає посталі перед нею перепони. Нічого не підозрюючи, я провів його в салон.

— Послухайте, месьє, — мовив він французькою, в якій майже не відчувалось акценту, — перейдімо одразу до справи. Я прибув сюди з незвичайною місією, суті якої я й сам не розумію. Дозвольте відрекомендуватись: Едмонд Вілліс.

Він помахав картою з гербом, якої я не встиг розгледіти, бо низьким голосом він вів далі:

— Упродовж п’яти років я працюю головним секретарем у королівському палаці. Коли мене знайомили з обов’язками, я отримав безглуздий наказ від свого попередника, який отримав його від свого попередника, а той від свого і так далі за хронологією. Можливо, він постраждав у переданні? Чи це було бажання заплутати інформацію? Але сьогодні ми так і не знаємо, хто в королівському домі стоїть біля витоків цього прохання… У будь-якому разі воно чітке: коли головний секретар палацу дізнається про смерть мадам Емми ван А., яка мешкає на віллі «Цирцея», у будинку № 2 по вулиці Рододендронів в Остенде, він повинен привезти цю рукавичку і покласти її обіч тіла до того, як домовину тієї пані буде закрито.

І він простягнув мені білу рукавичку, близнючку тієї, яку, лежачи на смертному одрі, Емма тримала на серці.

ДОСКОНАЛИЙ ЗЛОЧИН

За кілька хвилин, якщо все буде добре, вона вб’є свого чоловіка.

Звивиста доріжка дуже небезпечно звужувалася метрів сто вище, на горі, що височіла над долиною. У цьому місці схил уже не спускався положистою площиною, а стрімко дерся вгору. Найменший невірний крок може стати смертельним. Довкола нічогісінько, за що міг би вхопитися незграба, — ні дерев, ні кущів, ні якоїсь площини; зі скелястої гори виступає лише гостре каменюччя, яке пошматує тіло.

Ґабріела уповільнила ходу, щоб оглянути околиці. Ніхто не дерся вгору слідом за ними, жодного туриста на протилежних улоговинах. Отже, жодного свідка. Серед долин, метрів п’ятсот на південь, видніла лише купка овець; опустивши голови вони старанно паслися на зеленій траві.

— Що, моя старенька, стомилась?

Її обличчя пересмикнулося від чоловікового звертання «моя старенька», — це якраз те, чого не варто говорити, якщо він хоче врятувати свою шкуру!

Він обернувся, стурбований тим, що вона зупинилась.

— Треба протриматися ще трохи. Ми не можемо тут зупинитися, надто небезпечно.

У Ґабріели, всередині її черепа, якийсь голос посміювався з кожного слова, мовленого майбутнім покійником. «Ти сам це сказав, тут небезпечно! Ти навіть ризикуєш не вижити, мій старенький!»

Біле сонце нещадно палило тіла і зумовлювало тишу на високогірних пасовищах, які не відчували пестощів жодного подуву вітру; можна було подумати, що перегріте світло прагне перетворити на мінерал усе, чого воно торкається, з рослинами й людьми вкупі, наміряючись розчавити будь-яке життя.

Ґабріела наздогнала чоловіка і пробурчала:

— Йди-йди, все гаразд.

— Ти в цьому впевнена, кохана?

— Я ж сказала.

Чи він може читати її думки? Чи сама того не бажаючи, вона поводиться якось інакше? Переживаючи за виконання свого наміру, вона широко усміхнулась і спробувала його заспокоїти.

— Я справді рада, що змогла сюди піднятись. У дитинстві ми часто приходили сюди з батьком.

— Так, — видихнув він, кинувши довкіл погляд на круті схили, — тут відчуваєш себе таким маленьким.

Внутрішній голос прорипів: «Маленьким, скоро ти будеш іще меншим!»

Вони знову рушили вгору, він — попереду, вона — слідом за ним.

Головне, не злякатися. Не вагаючись, штовхнути його, коли настане час. Тільки б його не попередити. Намагатися не дивитись йому в очі. Зосередитися на правильному рухові. Ефективність, слід зважати тільки на ефективність. Рішення прийнято вже давно, Ґабріела його не переглядатиме.

Він вийшов на початок горбистого віражу. Не привертаючи уваги, Ґабріела прискорила крок. Вся в напруженні, кваплячись і важко дихаючи через намагання діяти непомітно, вона ледве не послизнулася на голому камені. «О, ні, вигукнув голос, тільки не ти! З тобою не повинно трапитися жодного нещасного випадку тоді, коли рішення так близько». У цій незграбності вона почерпнула гігантську енергію, кинулася на спину, за якою йшла вслід, і з усієї сили спрямувала п'ястук у заглибину між нирками.

Чоловік вигнув спину і втратив рівновагу. Вона завдала удару милосердя, стуснувши ногою по обох кісточках.

Тіло злетіло зі стежки і почало падати в прірву. Перелякана Ґабріела відкинулася назад, сперлася плечима на схил, аби не впасти й не бачити того, що накоїла.

Їй було досить того, що вона чула…

Пролунав крик, уже віддалік, наповнений жахливою тривогою, потім почувся удар, за ним другий, коли з горла ще вириваються крики болю, потім інші удари, звуки розривів і тріск, осипання камінців, а тоді несподівано — справжня тиша.

Ну ось! Їй поталанило. Тепер вона вільна.

Довкола височіли величні й доброзичливі Альпи. Над долинами, підвішений до чистого, вимитого неба, непорушно висів птах. Жодна сирена не пролунала, щоб її звинуватити, жоден поліціянт не виник, тримаючи в руках кайданки. Її зустрічала природа, велична, спокійна, розуміюча, повністю з нею згідна.

Ґабріела відхилилася від стіни і нахилила голову над безоднею. Минуло кілька секунд, доки вона розгледіла понівечене тіло. Воно лежало не в тому боці, де вона сподівалася. Кінець! Ґаб більше не дихає. Все виявилося простим. Вона не відчувала жодної вини, лише полегшення. Зрештою, вона не відчувала жодного зв’язку з тілом, що лежало там, унизу.

Вона сіла, зірвала блідо-голубу квіточку і пожувала її. Тепер у неї буде час лінуватися, медитувати, вона не перейматиметься тим, що Ґаб робить, чи що він од неї приховує. Вона відроджувалась.

Скільки хвилин вона так просиділа?

Звук дзвоника, хоч і приглушений віддаллю, вирвав її з екстазу. Вівці. Авжеж, треба спускатися, грати комедію, зчинити тривогу. Проклятий Ґаб! Він щойно пішов, а вона далі мусить присвячувати йому час, докладати зусилля задля нього, мусити щось робити! Чи ж він колись дасть їй спокій?

Вона підвелася, заспокоєна, горда собою. Після того, як головне вже зроблено, їй більше ні на що не треба посилатись, аби мати спокій.

На зворотньому шляху вона пригадала свій сценарій. Так цікаво пригадувати про розробку свого плану, яка велась у геть інші часи, часи, коли Ґаб своєю присутністю ускладнював їй життя. То були інші часи. Такі далекі.

Вона крокувала швидко, трохи швидше, ніж мала б, її задиханість допоможе переконати людей, що вона приголомшена. Вона має вгамувати свою ейфорію, зробити непомітною радість від того, що три роки гніву ідуть у безвість, три роки, впродовж яких пекучі й гострі прояви обурення вбивали свої стріли всередині її черепа. Він уже не скаже їй «моя старенька», не накине їй того жалісливого погляду, як оце щойно, коли подавав їй руку, вже не заявлятиме, що вони щасливі, тоді як це неправда. Він помер. Алілуя! Нехай живе свобода!

По двох годинах ходи вона помітила туристів і побігла до них.

— Допоможіть! Мій чоловік! Будь ласка! Допоможіть!

Все відбулось якнайкраще. На підході до них вона впала на землю, поранилася, розридалась і розповіла про нещастя.

Її перші глядачі вхопили наживку і заковтнули разом і всю історію, і її горе. Група розділилася: жінки повели її в долину, чоловіки, поки там що, вирушили на пошуки Ґаба.

Про її прибуття в готелі «Гарний вид», напевно, були попереджені по телефону, бо весь повністю персонал зустрів її з виглядом, що відповідав обставинам. Жандарм із безбарвним обличчям повідомив їй, що ґвинтокрил уже повіз бригаду рятувальників.

Почувши «рятувальники», вона здригнулася. Чи ж вони сподіваються, що він живий? Чи ж Ґаб зміг вижити після свого падіння? Вона пригадала його крик, момент, коли крики стихли, тишу, що настала, і засумнівалась.

— Ви… гадаєте, він може бути живий?

— Ми сподіваємося, мадам. Чи ж він був у добрій фізичній формі?

— У чудовій, але він пролетів кілька сот метрів, ударяючись об скелі.

— Ми бачили випадки ще більш дивовижні. Доки ми не певні, маємо бути оптимістами, шановна мадам.

Неможливо! Або вона божевільна, або він. Чи він промовляє ці фрази тому, що має якусь інформацію, чи просто повторює стереотипні формулювання? Йдеться, звісно, про другий варіант… Ґаб не міг вижити. Якщо уявити, що він дивом вижив, він мусить мати перелами, травми, повно внутрішніх і зовнішніх кровотеч і не зможе говорити! Ну ж бо, якщо це ще не трапилося, то за якусь годину-другу він таки помре. Чи ж устигне він щось вимовити, коли його нестимуть на ношах? До того як його внесуть у ґвинтокрил? Чи ж він її викаже? Невірогідно. Що він збагнув? Нічого. Ні, ні, ні, тисячу раз ні!

Вона обхопила голову руками, очевидці подумали, що вона молиться, намагаючись стримати сльози, тоді як насправді вона проклинала жандарма. Бо хоча була впевнена у своєму припущенні, цей йолоп посіяв сумніви! І тепер вона тремтить від жаху!

Раптом якась рука лягла їй на плече. Вона здригнулася.

Командир рятувальників дивився на неї з виглядом побитого кокер-спаніеля.

— Будьте мужньою, мадам.

— Як він? — скрикнула Ґабріела, яку терзала тривога.

— Він помер, мадам.

Ґабріела заридала. З десяток осіб кинулося до неї, щоб заспокоїти і втішити. Вона нестримно плакала й тужила, вирішивши позбутися всіх тих емоцій: він таки не вибрався, він не заговорить, черговий йолоп змусив її переживати безпідставно!

Всі довкола її жаліли. Яку приємність і насолоду відчуває вбивця, котрого вважають жертвою… Вона віддавалася цьому аж до вечері, на яку вона, природно, відмовилась іти.

О дев’ятій годині поліція повернулась і пояснила, що її мусять допитати. Вона вдала здивування, хоча сама цього чекала. Перш ніж здійснити цей вчинок, вона подумки повторювала своє свідчення, яке мало переконати в тому, що йдеться про нещасний випадок, і відкинути підозри, що виникають, коли йдеться про смерть когось із подружжя.

Її повезли до комісаріату з рожевим тиньком, де вона, дивлячись на календар із трьома чарівними кошенятами, розповіла свою версію подій.

Хоч її співрозмовники вибачалися, що змушені ставити їй те чи те запитання, вона вела себе так, немовби й на мить не припускала, що її можуть підозрювати бодай у чомусь. Вона всіх приручила, підписала протокол і, повернувшись до готелю, провела спокійно ніч.

Наступного дня приїхали обидві доньки з зятями та син із невісткою, і тепер ситуація її трохи обтяжувала. Спостерігаючи горе своїх коханих дітей, вона відчула справжній жаль, не каяття, що вбила Ґаба, а сором від того, що завдала їм болю. Так шкода, що він був іще й їхнім батьком! Яка вона дурна, що не зачала їх із іншим, аби їм не треба було оплакувати цього… Що ж, запізно. Вона заховалась у своєрідне розгублене мовчання.

Але була і практична користь їхньої присутності: вони поїхали впізнати труп до моргу, щоб звільнити від цього свою матір. Вона це оцінила.

Вони також намагалися перехопити статті у місцевій пресі, в яких розповідалося про трагічне падіння, бо не уявляли, що заголовки «Випадкова смерть туриста» чи «Жертва власної необережності» Ґабріелу радують, адже вони чорним по білому підтверджували її невинність.

Втім, одна деталь їй таки не сподобалася: після повернення з інституту судової медицини її старша донька з почервонілими від плачу очима прошепотіла на вухо матері: «Знаєш, навіть померши, тато дуже гарний». У що воно втручається, те дівчисько? Врода Ґаба стосується лише Ґабріели! Тільки Ґабріели! Хіба вона не досить настраждалася через це?

Після слів доньки Ґабріела закрилася до кінця похорон.

Після повернення додому до Санліса сусіди і друзі заходили, щоби висловити своє співчуття. Якщо перших вона зустрічала з приємністю, то досить скоро її почало дратувати те, що доводиться переповідати те саме й чути, як відлуння, однакові банальності. Її сумне, покірне долі обличчя приховувало нуртуючий гнів: навіщо позбуватися чоловіка, а потім постійно про нього говорити! Тим паче, що їй так кортіло побігти на четвертий поверх, розбити стіну, понишпорити в його тайнику і відкрити те, що її мучило. Нехай же її швидше залишать саму!

Їхній приватний будинок, розміщений поблизу фортечного муру, нагадував зáмки, що їх малюють у книгах казок. Безладні зарості виткої троянди ховали численні вежі, зубці на стінах, бійниці, різьблені балкони, декоративні розетки, прольоти сходів, гостроверхі готичні вікна з кольоровими шибками. Набувши досвіду, Ґабріела, спираючись лише на вигуки відвідувачів, могла визначити рівень їхнього безкультур’я, поділивши їх на чотири категорії — від варвара до зануди. Варвар ворожим оком оглядав стіни та бурчав: «Тут усе старе». Варвар, який вважав себе освіченим, шепотів: «Це Середньовіччя, так?»; нарешті, варвар справді освічений розпізнавав ілюзію: «Середньовічний стиль, збудовано в XIX столітті?»; насамкінець, ішов зануда, який з криком «Це Вйолле-ле-Дюк!» зануджував усіх коментарями про кожен елемент, що його знаменитий архітектор зі своєю майстернею змогли спотворити, відтворити чи вигадати.

Така будівля не була чимось особливим для Санліса, села в Уазі, на північ від Парижа, яке згромадило чимало історичних споруд на своїй вершині. Поруч із кам’яницями доби Жанни д’Арк чи будівлями, спорудженими у XVII–XVIII століттях, дім Ґабріели виглядав навіть не дуже елеґантним, адже був не таким давнім — півтора століття — і навіть сумнівним щодо смаку. Їхнє подружжя жило там відтоді, як вона успадкувала його від батька. Ґабріелу тішило те, що ці стіни викривали її як «новобагатька» — її, яка не вважала себе ні багатою, ні новою.

На четвертому рівні цієї будівлі, яка зачарувала б Александра Дюма чи Вальтера Скотта, одна кімната належала Ґабу. Після одруження було домовлено, що для того, аби навіть оселившись у неї, він почувався, як у себе вдома, він став абсолютним господарем цієї частини дому, на яку Ґабріела не претендувала; їй було дозволено туди заходити, якщо він там затримувався, інакше права доступу до неї вона не мала.

Це місце не мало нічого надзвичайного — книги, люльки, карти, мапи світу; і забезпечувало мінімальний комфорт — шкіряні продавлені фотелі; але в товстій стіні був отвір, перекритий вертикальною драбиною. Ґаб зробив його двадцять років тому, вийнявши цеглу. Додавши туди якийсь предмет, він знову замуровував і тинькував поверхню, щоби приховати схованку від стороннього ока. Через усі ці запобіжні заходи Ґабріела знала, що ніяк не зможе проявити нескромність, не залишивши слідів. Спершу з любові, потім зі страху вона завжди поважала таємницю Ґаба. Він частенько розважався, жартуючи з цього приводу і випробовуючи її стійкість…

Тепер ніщо не заважало їй зруйнувати перегороду.

Перші три дні вона вважала непристойним хапатися за молоток чи лом; а з огляду на приплив відвідувачів у неї не стало би на це часу. На четвертий день, зауваживши, що ні телефон, ні вхідний дзвінок не дзеленчать, вона пообіцяла собі вдовольнити свою цікавість після відвідин свого антикварного магазину, за якихсь три сотні метрів від дому.

Майже на виході з міста золоті літери вивіски «Ґ. і Ґ. де Сарла» чітко повідомляли про антикварну крамничку, з тих, що так популярні в цьому краю, тобто місце, де можна було знайти як речі дуже великі — буфети, столи, шафи, щоб умеблювати просторі будинки за містом, так і дрібнички — лампи, дзеркала, статуетки, щоб декорувати створені інтер’єри. Тут не було представлено ніякого особливого стилю, здебільшого продавалися речі, — з жахливими підробками включно, — які налічували трохи більше сотні років.

Обидва працівники поінформували її про рух товарів під час фатальної відпустки в Савуа, потім Ґабріела пішла до бухгалтерії. Після короткої розмови вона пройшлася магазином, який уже наповнився кумасями, тільки-но вони дізналися про прихід «бідолашної мадам Сарла».

Вона здригнулася, помітивши серед них Полетту.

— Моя бідолашна, — вигукнула Полетта, — така молода і вже вдова!

Полетта пошукала попільничку, щоби погасити цигарку, забруднену оранжевою губною помадою, не знайшла і розчавила її своїм зеленим каблуком, не переймаючись тим, що псує лінолеум, і, театрально розвівши руки, рушила назустріч Ґабріелі.

— Дорога моя бідолахо, я так страждаю від того, що страждаєш ти.

Тремтяча Ґабріела дозволила себе обняти.

Полетта залишалась єдиною жінкою, якої вона побоювалась, бо та прочитувала правду, роздивляючись людей. Багато хто вважав її найбільшим зміїним язиком, але вона мала дар, наче лазерним променем, проникати всередину черепів чіпким поглядом своїх вирячених очей, потім скласти фрази, які могли назавжди зруйнувати репутацію якоїсь особи.

Під час обіймів Ґабріела, задихаючись, зжувала кілька жовтих сухих волосин Полетти, виснажених десятиліттями фарбування та укладання, а тоді мужньо постала перед цим, блискучим від коричнюватого крему, обличчям.

— Скажи-но, поліція тебе допитувала? Вони, звісно, питали, чи ти його не вбила, так?

«Ну, от, подумала Ґабріела, вона вже сумнівається, чи це не я. Вона не марнує часу, а одразу йде в наступ».

Ґабріела кивнула, схиливши голову. Полетта відреагувала криком:

— Негідники! Змусити тебе таке витримати! Тебе! Тебе, яка божеволіла від свого Ґаба, яка тридцять років йому ноги мила й воду пила! Тебе, яка на його прохання була готова піти на операцію, щоби стати ким завгодно — чоловіком чи мишею! І не кажи! Які негідники! Всі негідники! Знаєш, що вони мені влаштували! Коли я виховувала свого другого сина, Ромуальда, одного дня мені довелося повести його до лікарні, тому що хлопчак набив синців, коли виходив із ванни; уяви собі, поліція одразу ж приїхала до відділення швидкої допомоги, аби переконатися, що я його не била! Уявляєш? Вони потягли мене до поліційної дільниці! І затримали! Мене затримали! Це тривало сорок вісім годин! Мене, матір, уважали винною тоді, коли я повела свого сина до лікарні! Свинота! Тобі довелося зазнати такої самої долі!

Ґабріела зрозуміла, що Полетта далека від того, щоб її підозрювати, вона на її боці. Вона поставилася до неї з симпатією колишньої жертви. Для неї кожна жінка, яку допитувала поліція, одразу, за аналогією з нею, ставала невинною.

— Авжеж, мене також. Того самого вечора.

— Шакали! І як довго?

— Кілька годин!

— Банда щурів! Моє зайченятко, тебе це принизило, так?

Ділячись із Ґабріелою ніжністю, яку вона відчувала сама до себе, Полетта знову міцно обняла подругу.

Ґабріела відчула полегкість й дозволила тій досхочу нарікати на поліцію, а тоді повернулася додому, щоб узятися за тайник Ґаба.

Захопивши інструменти, вона опівдні піднялася сходами і заходилася розбивати перекриття. Дошка відпала і відкрився простір, де одна на одній стояли чотири коробки.

Вона підтягла низький столик і поставила їх на нього. Не знаючи, що там у них усередині, вона впізнала те, в чому воно лежало; це були великі металеві коробки з-під печива, етикетки на яких, хоча й понищені частково часом і сирістю, вказували: «Мадленки з Коммерсі», «Дурнички з Камбре», «Ліонські подушечки» та інші солодощі.

Вона взялася за одну кришку, але її зупинив дзвінок у двері.

Покинувши свою справу незакінченою, вона замкнула двері, залишивши ключ у дверях, і спустилася сходами з наміром якнайшвидше відпровадити того, хто її потурбував.

— Поліція, мадам! Чи ми можемо ввійти?

На ґанку стояло кілька чоловіків із важкими підборіддями.

— Звісно. Що вам потрібно?

— Ви Ґабріела де Сарла, дружина покійного Ґабріеля де Сарла?

— Так.

— Просимо йти з нами, будь ласка.

— Навіщо?

— Вас чекають у комісаріаті.

— Якщо це для того, щоб поставити запитання з приводу нещасного випадку з моїм чоловіком, то ваші колеги в Савої це вже зробили.

— Наразі йдеться зовсім про інше, мадам. Вас підозрюють у вбивстві чоловіка. Один пастух бачив, як ви штовхнули його у прірву.

Після десяти годин затримання Ґабріела вагалась, яке остаточне рішення прийняти: кого вона більше ненавиділа — комісара чи свого адвоката. Можливо, вона могла би вибачити комісару… Коли він її мучив, то просто виконував своє ремесло, він не долучав до цього ні гріховної схильності, ні пристрасті, і чесно намагався перетворити її на винну. Натомість адвокат її тривожив, бо хотів знати. Тоді як вона платила йому за те, аби він вірив, а не за те, щоби знав. Вона купувала його знання законів, практику роботи в судах, енергійність для її захисту; їй начхати, знає він правду чи ні.

Тільки-но вони опинилися наодинці, метр Плісьє, сорокарічний, приємний на вигляд чорнявець, статечно нахилився над своєю клієнткою та серйозним голосом, яким наділяють героїв-ковбоїв у дубльованих американських фільмах, вимовив таке:

— А тепер довірте мені, і тільки мені, правду, мадам Сарла. Вона звідси не вийде. Ви таки штовхнули свого чоловіка?

— Навіщо мені це робити?

— Не відповідайте мені запитанням. Ви його штовхнули?

— Це і є відповідь «навіщо мені це робити?» Мене звинувачують у вчинку, який не має ніякого сенсу. Я любила свого чоловіка. Разом ми були щасливі тридцять років. У нас троє дітей, які можуть це підтвердити.

— Ми зможемо послатися на вбивство з ревнощів.

— Пристрастю? У п’ятдесят вісім років? Після тридцяти років шлюбу?

— Чому б і ні?

— Якщо у п’ятдесят вісім років люди ще люблять один одного, месьє, значить у них світле, гармонійне кохання, без пристрасті, без надмірностей, без кризових явищ.

— Мадам Сарла, годі пояснювати мені, що я маю думати, радше скажіть мені, що ви думаєте самі. Ви могли його приревнувати.

— Це смішно!

— Він вас обманював?

— Не брудніть його образу.

— Хто успадкував після вашого чоловіка?

— Ніхто, в нього нічого не було. Весь капітал належить мені. Тим паче, ми були одружені з умовою роздільного володіння майном.

— Але його прізвище свідчить про походження з гарного роду.

— Авжеж, Ґабріель де Сарла завжди звучить вражаюче. Всі вважають, що я вийшла заміж за багатія, тоді як мені дісталася лише частка «де». У мого чоловіка не було жодного су, він так і не навчився заробляти. Наша спадщина йде від мене, вірніше від мого батька, дириґента оркестру Поля Шапельє. Зникнення чоловіка нічим не поліпшило мого фінансового становища; воно нічого не змінило, ба навіть трішки ускладнило, бо саме він перевозив на вантажівці антикварні речі, що ми продаємо у крамниці, тож, якщо я захочу тримати її далі, доведеться найняти працівника.

— Ви так і не відповіли на моє запитання.

— Я тільки те й роблю, месьє.

— Називайте мене «метр»…

— Не будьте смішним. Я не маю ніякого інтересу у смерті мого чоловіка. Напевно, він міг би бути більше зацікавленим у моїй.

— То, можливо, якраз із цією метою він пробував вас зіштовхнути?

— Ви що, збожеволіли?

— Поміркуйте. Ми могли висунути цю тезу — сутичка між вами. На тій гірській стежці він вирішив вас позбутися і заволодіти вашими грішми. Штовхнувши його, ви скористалися можливістю самозахисту.

— А роздільне володіння майном? Він нічого не отримав би після моєї смерті, так само як і я після його кончини. Навіщо ви вигадуєте подібні сценарії?

— Тому що вас бачили, мадам! Пастух, який пас отару, розповідає, що бачив, як ви накинулися на свого чоловіка і штовхнули його в безодню.

— Він бреше!

— Навіщо йому брехати?

— Щось неймовірне… Коли я кажу, що мені немає жодної вигоди вбивати свого чоловіка, якого я любила, ви сумніваєтеся, тоді як вірите пастуху, посилаючись на те, що він не зацікавлений в тому, аби брехати! Дві ваги — дві мірки! Хто вас найняв? Пастух чи все-таки я? Це просто приголомшує! Я можу навести сотню причин, чому ваш пастух бреше: щоб зацікавити собою, стати героєм свого кантону, помститись якійсь одній чи кільком жінкам у моїй особі, кинути лайном заради задоволення кидатися лайном! І взагалі, на якій відстані він був? П’ятсот? Вісімсот метрів? Два кілометри?

— Мадам де Сарла, годі імпровізувати мою захисну промову замість мене. Проти вас у нас є обтяжливе свідчення: він вас бачив!

— Але ж я його не бачила.

Метр Плісьє зупинився і пильно глянув на Ґабріелу. Тоді сів поруч і стурбовано витер долонею чоло.

— Чи я маю сприймати це як зізнання?

— Що саме?

— Перш ніж штовхнути чоловіка, ви роздивилися навкруги і нікого не помітили. Я правильно зрозумів те, в чому ви зізналися?

— Месьє, я тільки хочу вказати на те, що після падіння мого чоловіка я подивилася навкруги й голосно кричала, бо шукала допомоги. Ваш славнозвісний пастух не показався і не відгукнувся. І це все-таки дивно! Якби він попередив провідників чи спустився до мого чоловіка, то можливо… Звинувачуючи мене, чи не себе він хоче захистити?

— Від чого?

— Від ненадання допомоги людині, яка потрапила в небезпеку. Маю на увазі мого чоловіка. І частково себе.

— Непогана ідея, щоби повернути ситуацію іншим боком, але такі аргументи я залишаю для себе. У ваших вустах це звучить двозначно.

— Отакої? Мене звинувачують у жахливому вчинку, а я не повинна демонструвати, що надто хитра, оце так ситуація!

Вона вдавала роздратовану, хоч у глибині душі була рада, що зрозуміла, як маніпулювати своїм адвокатом.

— Я подам на нього в суд, на того пастуха!

— Наразі саме ви перебуваєте під слідством, мадам.

— Мені довелося кілька годин спускатися з гори, доки я натрапила на туристів і викликала рятувальників. Якщо ж ваш пастух бачив, як мій чоловік падав, чому він не пішов йому на допомогу? Чому нікого не попередив? Бо якби він зреагував вчасно, мій чоловік був би, можливо, живий…

Потім, стомившись від виконання замість адвоката роботи, вирішила симулювати нервовий зрив і проридала добрий десяток хвилин.

Коли всі конвульсії закінчилися, зворушений метр Плісьє від того моменту почав вірити всьому, що вона казала. За таку зміну ставлення вона ще більше почала його зневажати: піддатися риданням — що за йолоп! Фактично перед рішуче налаштованою жінкою жоден чоловік не може виявитися досить хитрим.

Прийшов комісар і знову взявся її допитувати; він крутився довкола тих самих моментів. Ґабріела відповідала йому те саме, хоча й не так різко, як адвокатові.

Оскільки комісар був кмітливішим за адвоката, то, відкинувши вбивство з корисливих міркувань, він повернувся до питань про подружнє життя Ґабріели з Ґабом.

— Будьте відвертою, мадам Сарла, чи ваш чоловік не збирався вас покинути? Чи була в нього коханка? А то й коханки? Чи ваші взаємини були такими ж задовільними, як і раніше? Чи не мали ви якихось причин йому докоряти?

Ґабріела зрозуміла, що її доля вирішуватиметься в цій неясній зоні, тож вибрала тактику, якої трималась до кінця.

— Відкрию вам правду, месьє комісаре: ми з Ґабом були найбільш вдалою парою у світі. Він мене ніколи не зраджував. Я його ніколи не зраджувала. Спробуйте знайти когось, хто це заперечив би. Я не тільки любила свого чоловіка понад усе, я так і не прийду до тями через його смерть.

Якби тієї миті Ґабріела зауважила, куди така система захисту приведе її кількома місяцями потому, вона, напевно, менше пишалась би своєю ідеєю…

Минуло два з половиною роки, які в очікуванні суду Ґабріела провела в попередньому ув’язненні.

Діти неодноразово намагалися домогтись її тимчасового звільнення, посилаючись на презумпцію невинності, але суд відмовив із двох причин, де одна — головна, інша — побічна: перша — обтяжливе свідчення пастуха, друга — полеміка, надміру роздмухана газетами з приводу толерантності службовців судового відомства.

Попри нелегкі тюремні умови, Ґабріела в депресію не впадала. Довго очікуючи визволення від чоловіка, вона чекала, доки її звільнять від цього обвинувачення. Вона завжди була терплячою — ця риса характеру так необхідна тим, хто торгує антикварними речами, — і відмовлялася піддаватись цій тимчасовій обставині.

У камері вона часто згадувала про чотири коробки, залишені нею на низенькому столику, коробки, які зберігали таємницю Ґаба… Яка іронія! Тоді як вона здійснила ці вчинки, щоб їх відкрити, її зупинили якраз, коли вона поклала руки на кришку. Тільки-но на суді її буде виправдано, вона дізнається про таємницю Ґаба. Це стане для неї компенсацією.

На думку метра Плісьє, процес мав пройти в позитивному ракурсі: всі елементи розслідування підтверджували їхню позицію; всі свідки, за винятком пастуха, ставали свідками виправдання і шикувались за лавою захисту; починаючи від комісара й до слідчого з кожним черговим допитом Ґабріела видавалася дедалі переконливішою.

Адже Ґабріела знала, як добре брехати: досить сказати правду. Вона навчилася цього від свого батька Поля Шапельє, якого дитиною супроводжувала у професійних поїздках. Коли цей талановитий дириґент не дириґував музикантами сам, він ходив на концерти, після яких завдяки своїй славі йому доводилося проходити за куліси і хвалити виконавців. Турбуючись про те, щоби не вразити колег, з якими він грав чи, можливо, гратиме, він вибирав формулювання лише з приводу того, що справді оцінив; оминаючи негативні критичні відгуки, він зупинявся лише на позитивних моментах, і якщо траплялася хай одна-однісінька деталь, варта похвали, він брався за неї, розширював і розгортав. Тож він ніколи не брехав, хіба що через упущення. У розмовах виконавці відчували його щирість і могли вільно надумати щось більше, люди з претензіями вважали його ентузіастом, а проникливі оцінювали його куртуазність. Поль Шапельє повторював доньці: «У мене не дуже добра пам’ять, щоб бути гарним брехуном». Видаючи тільки правду й уникаючи виливати душу стосовно того, що дратувало, він умів не висловлювати суперечних суджень і створив колекцію друзів у досить канібальському середовищі.

Упродовж цих двох із половиною років Ґабріела вдалася до його методу, вона пригадувала лише радісний період, період інтенсивного розділеного кохання. Його звали Ґабріель, її Ґабріела, разом вони стали Ґаб і Ґабі. Випадковості життя й документи органів громадського стану зробили їм рідкісний дарунок — носити після одруження однакове прізвище та ім’я з різницею в одну літеру: Ґабріель/Ґабріела де Сарла. Така спільна ідентичність, на її думку, відображала силу їхнього подружжя, незнищенність їхнього союзу. Цим чиновникам, яким платили за те, щоб її слухати, вона розповідала про кохання з першого погляду до цього юнака, про якого подумала, що він скромний, тоді як він був лише добре вихованим, про їхній тривалий флірт, їхні ескапади, прохання віддати за нього доньку — хлопцеві було непросто звернутися з ним до артиста, яким захоплювався, церемонія у церкві святої Магдалини, де симфонічний оркестр грав у повному складі. Хоча її про це не просили, вона пригадала свій незмінний потяг до цього цільного та елегантного тіла, на яке ніколи не посягнув ні жирок, ні опасистість після п’ятдесяти років, начебто стрункість належала до аристократичних властивостей, що перейшла разом із часткою «де». Вона перераховувала їхнє щастя на нескінченних чотках, діти, одруження дітей, народження онуків і, попри час, що минав, її чоловік мав незмінний фізичний вигляд, зберіг незмінні почуття і незмінно скерований на неї погляд, залишився завжди спраглим, сповненим поваги та бажання. Час від часу вона усвідомлювала, що її слухачі відчувають незручність чи збентеження, що виникає від заздрості; якогось дня слідчий навіть зітхнув:

— Все, що ви розповідаєте, надто гарно, мадам, аби бути правдою.

Вона співчутливо подивилася на нього і прошепотіла:

— Зізнайтеся краще, що це надто гарно для вас, месьє.

Спантеличений, він більше не наполягав. Тим паче, що родичі подружжя, діти, зяті, невістка, друзі й сусіди підтвердили це ідилічне кохання. Під кінець розгляду справи обвинувачена двічі успішно пройшла детектор брехні.

Ув’язнення породило у Ґабріели відчуття самотності, якої вона могла позбутися лише у спогадах. Несподівано Ґаб посів нечувано більше місця в її новому житті ув’язненої: вона або про нього розповідала, або про нього думала. Була вона на самоті чи в товаристві, він був тут, тільки він один, доброзичливий, заспокійливий. Вірний.

Проблема, одначе, полягала в тім, що внаслідок того, що, говорячи лише про речі правдиві, в них, зрештою, починаєш вірити. Приховуючи три останні роки життя з Ґабом і говорячи лише про двадцять сім років щастя, Ґабріела дедалі менше розуміла, що ж трапилось, що її так змінило. Вона ледве чи пригадувала те «клацання», ту фразу, яка її стривожила… Про це краще було би не думати, та й навіщо! Ґабі, яка через «клацання» стала здатною вбити свого чоловіка, та жінка-вбивця, не повинна була існувати до виправдовувального вироку; Ґабріела втопила її в колодязі забуття, відрізала себе від мотивів і причин, які привели її до знищення Ґаба, відгородила зону цього знання в собі.

Завдяки пригадуванню вона знову ставала Ґабріелою закоханою й коханою, нездатною підняти руку на цього чоловіка. Як актриса, якій доводиться втілювати якийсь персонаж і яка, зрештою, себе з ним ідентифікує і, випромінюючи неймовірну правдивість, виходить на знімальний майданчик, Ґабріела прибула на процес, уособлюючи невтішну героїню, жертву жахливого звинувачення.

Від першого дня слухання встановився консенсус на її користь. Другого дня репортери говорили про необґрунтоване звинувачення. Третього дня невідомі жінки ридма ридали на останній лаві в переповненому залі, прийнявши сторону зневаженої невинності. Четвертого дня її діти з’явилися почергово в новинах на всіх каналах, висловлюючи свою схвильованість та обурення.

Ґабріела витримувала допити і надзвичайно уважно стежила за прослуховуванням свідків: вона дбала про те, щоб ніщо ні в неї, ні в інших не підважило вибудовану нею версію; можна було думати, що скрупульозний композитор сидить на репетиціях свого твору, тримаючи на колінах партитуру.

Як і передбачалося, свідчення пастуха виявилися вкрай безнадійними. Він не лише розмовляв приблизною французькою мовою — тоді як у цій країні синтаксична чи словникова помилка не тільки свідчить про брак виховання, а й відображає агресивність щодо всього суспільства, асимілюючись зі зневагою та блюзнірством щодо національного культу мови, — а ще й поскаржився, що йому довелося заплатити за квиток, аби «піднятися на Комп’єнь», і не менш ніж чверть години бурчав із цього приводу. Під час опитування метром Плісьє він схибив, коли визнав, що впізнав Ґабріелу де Сарла «за її світлинами в газетах», потім давав лише гидкі пояснення про свою інертність щодо порятунку тіла, «ясно, що після такого падіння там могла бути тільки купа м’яса, нічого було й перевіряти, я ж не дурень, все-таки».

Окрім пастуха, все підтверджувало невинність Ґабріели. У передостанній день вона трохи розслабилась. І коли перед судом постав сімейний лікар, вона не сподівалася, що її настільки заполонять емоції.

Лікар Паскаль Ракан, вірний друг подружжя Сарла, розповів кілька незначних історій про Ґаба і Ґабі, поміж них і таку:

— Рідко коли побачиш таку закохану пару. Коли один із них щось придумував, то робив це не заради себе, а задля іншого. Так, Ґабі хотіла й далі подобатися своєму чоловікові, тож захоплювалася для цього спортом, цікавилась у мене питаннями дієтології. Ґаб, зі свого боку, хоча був сухий і худорлявий, страждав від гіпертонії, але його непокоїла не сама хвороба, яка контролювалася добрими ліками, а наслідки лікування. Як вам відомо, бетаблокатори знижують лібідо, применшують сексуальний потяг. Він частенько приходив, аби про це поговорити, оскільки боявся, щоби дружина не подумала, ніби він менше її жадає. Це було неправдою, у нього просто трішки ослабло бажання. Я ніколи не бачив, щоби чоловік так про це тривожився. Ніколи не зустрічав такої турботи про дружину. У більшості випадків чоловіки думають лише про себе, лише про своє здоров’я; коли ж вони констатують зниження бажання, це їх влаштовує, зменшує відсоток побічних зв’язків, вони неймовірно радо стають доброчесними через медичні проблеми, бо це не вимагає від них ніяких зусиль. Тоді як Ґаб турбувався лише про Ґабріелу.

Почувши цю невідому їй подробицю, Ґабріела не змогла втриматися, щоб не розридатись. Вона спробувала опанувати себе, але була настільки схвильована, що не змогла, тож метр Плісьє попросив відкласти засідання, суд його прохання задовольнив.

Члени слухань вирішили, що зрозуміли, чому Ґабріела була так схвильована. Вона нічого не пояснила метру Плісьє, але заспокоївшись настільки, щоб нормально говорити, звернулася до нього з проханням:

— Будь ласка, я в’язну, я більше не витримаю… Чи могли би ви попросити мою старшу дочку про послугу?

— Авжеж.

— Нехай вона сьогодні принесе до в’язниці чотири коробки, які стоять на низенькому столику в кімнаті їхнього батька. Вона зрозуміє, про що я.

— Я не певен, що вона має право передати вам усе це в кімнаті для розмов.

— Благаю вас, інакше я не витримаю.

— Ну ж бо, тримайтеся, залишилося не більше доби. Завтра останній день, день судових дебатів. Увечері все буде відомо.

— Я не знаю, що буде вирішено завтра, ви також ні, за всієї поваги до вас і вашого таланту. Прошу вас, метре, я не в силах триматись і зроблю якусь дурницю.

— Чим же ці коробки з-під печива…

— Будь ласка! Я більше не витримаю, я за себе не відповідаю.

Він збагнув, що вона цілком щиро погрожує посягнути на своє життя. Бачачи її стривоженість і боячись, що вона не протримається до кінця процесу, який, на його думку, буде переможним, — білий камінь у його кар’єрі, — він злякався якогось неправильного кроку і присягнув, що сам принесе вказані нею коробки. Нехай, він ризикне!

На його велике здивування, бо вона не привчила його до сплеску почуттів, Ґабріела охопила його плечі й поцілувала.

Засідання відновилось, але Ґабріела його не слухала, її думки крутилися довкола свідчення лікаря, секретних коробок і отого «клацання», довкола того, що вона два з половиною роки приховувала.

Сівши в автобусик, який віз її до в’язниці, вона випростала ноги й замислилась.

Оскільки вона тільки й чула людей, які розповідали про неї та про нього, нічого про це не знаючи, вона, зрештою, почала снувати безладні думки.

Навіщо вона його вбила?

Через «клацання»… Чи не було це помилкою?

У в’язниці вона попросила виняткового дозволу прийняти душ. Завдяки зразковій поведінці та прихильній оцінці її процесу у пресі їй це дозволили.

Вона стала під струмені гарячої, мов окріп, води. Щоб очиститися від дурниць, яких вона могла наговорити чи наслухатись останніми днями. Передумати те, що трапилось, згадати те «клацання».

«Клацання» йшло від Полетти.

…Коли ця висока незграбна жінка з чоловічими рисами обличчя оселилася зі своїм чоловіком у Санлісі, вона почала вчащати до Ґабріели, щоб умеблювати й декорувати свій новий будинок. Навіть якщо за першої зустрічі вона здалась їй вульгарною, як із вигляду — на Полетті було стільки кольорів, скільки на бразильському папузі, — так і за мовою, Ґабріела багато розважалася з цією клієнткою, бо цінувала її зухвалість, зневагу до того, що хто скаже, її вражаючі репліки, шокуючі, але доречні. І неодноразово захищала її перед своїми працівниками та наляканими покупцями. Вона мала до неї особливу довіру: новоприбула мала дар виявляти підступні вчинки. Недовірлива і спостережлива Полетта звернула її увагу на торгівлю фальшивими опалами, на банду, що демонтувала старі каміни; зрештою, їй вистачало одного погляду, щоби розпізнати ґанджі й таємниці сільчан, приховані випадки перелюбу, про які Ґабріела або не знала, або потребувала років, щоби про них дізнатись. Засліплена проникливістю Полетти, Ґабріела полюбляла проводити з нею час, сидячи на виставлених на продаж стільцях.

Одного разу, коли вони отак теревенили, Ґабріела зауважила злий погляд Полетти, який збоку, наче у птаха, стежив із перервами за переміщенням стороннього. Предметом сканування був Ґаб, з яким Полетта досі не зустрічалася. Ґабріела, якій було цікаво дізнатися, що та про нього скаже, не повідомила, що її коханий чоловік щойно з’явився у крамниці.

І хоча розмова точилася далі, Ґабріела добре бачила, що Полетта нічогісінько не пропускає з пересувань, поведінки й зауважень Ґаба.

— Що ти про нього думаєш? — раптом запитала Ґабріела, повівши оком у напрямку Ґаба.

— Про отого? О-ля-ля, це — фальшивий зад. Надто ввічливий, щоби бути чесним. Лицемір із лицемірів. Та ще зі спеціальною відзнакою й вітаннями криводушних!

Ґабріела була настільки ошелешена, що не могла отямитися, доки Ґаб не поквапився до неї підійти й поцілувати, а тоді привітався з Полеттою.

Зрозумівши свою помилку, та одразу ж змінила своє ставлення, наступного дня вибачилася перед Ґабріелою за свої слова, але запізно: черв’як уже заліз у яблуко.

Від цієї миті день за днем Ґабі дивилась на Ґаба зовсім іншим оком. Якщо Полетта так сказала, цьому була якась причина, вона ж ніколи не помилялася! Ґабі спостерігала за Ґабом наче за кимсь чужим, намагаючись забути все, що про нього знала або вважала, що знає. Гірше — вона спробувала якось підтвердити судження Полетти.

І була неймовірно здивована, коли це виявилося зовсім нескладно.

Ґаб де Сарла, ввічливий, галантний, одягнений з недбалим смаком у стилі джентльмена-фермера, вільний, аби могти зробити послугу, постійно присутній на релігійних відправах, мало схильний до зайвої балакучості чи роздумів, міг однаково і викликати захоплення, і дратувати. Відданий традиціям у своїх почуттях, розмовах і поведінці, навіть у фізичному вигляді, одних людей він приваблював із тих самих причин, що інших (звісно, нечисленних) відштовхував: він виглядав досконалим, ідеальним.

Викликавши інстинктивно у злої Полетти підозру, він несподівано поставив перед Ґабріелою ту саму проблему, що й окремі меблі в житті антиквара: оригінал чи імітація? У ньому або вбачали чесну людину, яка турбується про ближнього, або в цьому вбачали обман.

За кілька тижнів Ґабріела упевнилася, що живе з шахраєм. Беручи одна за одною властивості Ґаба, вона перевертала карту і бачила ваду. Його спокій? Панцир лицеміра. Його Галантність? Спосіб скерувати в певне русло лібідо, що било через край, і привабити майбутні жертви. Його люб’язність стосовно перепадів настрою, що траплялись у Ґабріели? Якнайглибша байдужість. Його одруження з кохання, союз аристократа з простолюдинкою, що був викликом? Контракт заради грошей. Його католицька віра? На один твідовий костюм — одяг респектабельності — більше. Моральні риси? Слова, щоб замаскувати свої пориви. У неї несподівано виникла підозра, що допомога, яку він надавав магазину, — перевезення меблів, як при закупівлі, так і після продажу, — забезпечувала лише алібі, що мало вивільнити йому час, непомітно забезпечити відлучення. А чи принагідно не навідувався він до коханок?

Чому по двадцяти семи роках закоханої довіри Ґабріела піддалася впливу гнилого сумніву? Не все можна було пояснити отрутою, яку краплями вливала Полетта; звісно, з наближенням старості Ґабріелі було нелегко сприймати зміни, що відбувалися з тілом, наростання жирку, з яким вона боролася, зморшки, що глибшали, більша стомлюваність, випинання кровоносних судин на ногах, які колись були такими гарненькими… Те, що вона так легко засумнівалась у Ґабріелеві, пояснюється ще й тим, що вона сумнівалась і в собі, у своїй привабливості. Вона гнівалася на нього тому, що він старішав краще, ніж вона, бо він далі подобався, бо юнки усміхались йому більш невимушено, ніж Ґабріелі юнаки. У товаристві, на ринковій площі, на пляжі чи на вулицях його ще помічали, тоді як вона була прозорою.

По чотирьох місяцях після «клацання» Полетти Ґабріела вже не могла терпіти Ґаба. Себе вона не терпіла ще більше: дзеркало щоранку показувало ненависну їй незнайомку, кругленьку жіночку з товстою шиєю, зі шкірою в червоних прожилках, з потрісканими губами, обвислою шкірою рук, наділеною жахливим валиком під пупком, що його, навіть голодуючи, зменшити ніяк не вдавалося, а сидіння на дієтах не сприяло радісному сприйняттю життя. Але ж не могла вона проковтнути те, що Ґаб усе це любить! Хто таке може любити? Ніхто!

Несподівано всі знаки ніжності — усмішки, увага, люб’язність, ласкаві жести, — що їх Ґаб міг виявляти до неї впродовж дня, почали завдавати їй болю. Який лицемір! Полетта поцілила в «десятку»: фальшивий зад із Дому фальшивого заду, сертифікований відповідний нормі екземпляр. Зрештою, він почав викликати в неї огиду. Як можна бути таким солодкавим?

Єдиним моментом, коли він не прикидався, був той, коли він вигукував, нехай і сердечно, «моя старенька». Оцього вже, хтозна чому, вона збагнути не могла! Ґабріела ненавиділа такі випадки, а її спина щоразу тремтіла, наче її шмагали батогом.

І почала думати про розлучення. Проте, уявляючи, як вона перед адвокатом чи своїми дітьми пояснюватиме його необхідність, зрозуміла, що їй бракує прийнятних аргументів. Вони будуть проти: Ґаб чудовий, як ти можеш висловлювати подібні дурниці? Старша дочка цілком здатна відправити її до психіатра: вона ж бо посилає до нього своїх дітей. За це треба було взятись інакше.

Вона вирішила зібрати проти Ґаба докази. «Чоловіків, — заявляла безапеляційно Полетта, — треба доводити до краю, аби побачити, що там ними керує». Міняючи свою оцінку геть усього, висловлюючи бажання відвідати якийсь ресторан, потім відмовляючись, змінюючи по п’ятнадцять разів дату і місце відпочинку, вона множила свої капризи, щоби витіснити його з зайнятої позиції, домогтися, аби він зійшов з рейок. Марно, він щоразу корився новій вимозі. Найбільше, чого вона змогла домогтися, — зітхання, проблиску втоми у глибині очей увечері, коли вона вела себе неймовірно огидно. «А що ж там у нього в штанях?» — сказала би Полетта. Саме таке запитання поставила тоді й вона. Впродовж певного часу, якщо вони навіть обмінювалися ніжними жестами, чогось більшого не відбувалось. Звісно, їй цього хотілося менше, ніж раніше; вони дуже багато кохались і після десятиліть, тож знову взятися за це — наче провести відпустку в тому самому місці: це стомлює. Змирившись із цим, вона замислилась і запитала себе, чи для нього цей спокій не означає чогось іншого. Чи не використовує він поїздки на вантажівці для того, щоб її обманювати? І несподівано напросилась у такі поїздки. Він заявив, що неймовірно цьому радий і завзято вів розмови впродовж сотень кілометрів, які вони проїхали разом за ті кілька тижнів. Він двічі пропонував їй зупинитися, щоби зайнятися коханням, одного разу ззаду машини, іншого — на лузі. Вона погодилась, хоча була неймовірно ошелешена. Це ж був доказ! Доказ того, що в поїздках він призвичаївся задовольняти свої сексуальні потреби.

Надалі вона відмовилася від поїздок, спохмурніла, спілкуючись дедалі менше, окрім Полетти. У розмові про чоловічу невірність та була невичерпною.

— Нині жінки шпигують за цими кретинами, переглядаючи отримані й вихідні дзвінки у мобільних телефонах. Я чекаю, коли приватні детективи вийдуть на вулиці з протестом проти збитків, яких їм завдають мобільні телефони, зменшуючи прибутки у графі «зрада».

— А коли в чоловіка немає мобільного телефону? — запитала Ґабріела, думаючи про Ґаба, який не захотів, щоб вона йому подарувала цю забавку.

— Чоловік, у якого немає мобілки, викликає недовіру! Абсолютну недовіру! Адже тоді він король над королями, імператор мерзотників, князь ошуканців. Він діє по-старому, не хоче, щоб його викрили, і користується телефонними кабінками, які не залишають слідів. Він знає, що зрада виникла не з появою мобільних телефонів, і далі використовує випробувані, роками відшліфовані комбінації. Він — це Джеймс Бонд нелеґітимного злягання: ти його переслідуєш, але впіймати не можеш. Будь мужньою!

Відтоді Ґабріела стала одержимою щодо схованки на четвертому поверсі. Там мають бути Ґабові таємниці, а також докази його гріховності. Вона не раз приходила туди з інструментами, бажаючи розбити стіну, та її щоразу стримував сором. Вона неодноразово намагалася заворожити Ґаба, вдаючись до номера зі спокусою, мета якого полягала в одному — спонукати його відкрити схованку; він щоразу вигадував новий аргумент, аби від цього ухилитися: «Там нічого немає», «Ти з мене сміятимешся», «Завжди буде зарано тобі її відкрити», «Чи ж я не маю права на свої маленькі таємниці?», «Це тебе стосується, але я не хочу, щоб ти знала». Ці суперечні одна одній відмови Ґабріелу неймовірно дратували, аж якось він сказав: «Ти відкриєш схованку після моєї смерті, і ще буде зарано».

Таке попередження її обурило! Як, їй доведеться чекати десять, двадцять чи тридцять років, аби отримати доказ того, що він усе життя з неї насміхався і що своє існування вона розділила з потаємним честолюбцем! Він її провокує чи що?

— Щось ти нині мовчазна, Ґабріело, — вигукнула Полетта, коли вони разом пили чай.

— Я ніколи не висловлюю того, що не ладнається. Бо так вихована. Тато вклав мені в голову, що формулювати можна тільки позитивні думки, інші слід зберігати при собі.

— Дурниці! Треба все видавати назовні, любонько, інакше матимеш рак. Його отримують жінки, які мовчать. У мене ж його не буде, бо я репетую та гарикаю цілісінький день. Тим гірше, якщо я залізла комусь у печінки: волію, щоби страждав хтось інший, а не я.

Ось так і увиразнився план: позбутися сумнівів, тобто ліквідувати Ґаба і цей план було реалізовано в Альпах.

Ґабріелу, в якої ще не висохло волосся, привели назад до камери, і вона впала на ліжко, щоби продовжити міркувати. Ось що діялося в її голові впродовж трьох останніх років їхнього подружнього життя, ось що вона таїла від кожного, ось як її життя втратило соковитість і сенс, перетворившись на постійний кошмар. Убити Ґаба означало діяти й покінчити з тією нестерпною тривогою. Вона не жалкувала про це. Одначе, свідчення лікаря сьогодні пополудні все в ній перевернуло: вона дізналася, чому Ґаб став менш сексуальним, та про його страждання з цього приводу. Ця ремарка ослабила незрушність її переконань.

Чому вона дізнається про це лише тепер? Раніше вона гадала, що він уникає її, аби присвятити свою енергію коханкам. Чи ж цей безвідповідальний лікар Ракан не міг поговорити з нею про це раніше?

— Ґабріела де Сарла, в кімнату для зустрічей. Вас чекає адвокат.

Це було дуже доречно.

Метр Плісьє поставив чотири металеві коробки на стіл.

— Ось! Тепер прошу пояснити.

Ґабріела не відповіла. Вона сіла і жадібно зняла накривки. Її пальці перебирали папери, що були всередині, деякі з них вона виймала, щоби почитати, потім іще, ще…

По кількох хвилинах Ґабріела звалилася на підлогу, вона була в прострації і задихалася. Метр Плісьє викликав охорону, яка допомогла йому її випростати і змусила дихати. Ґабріелу на ношах віднесли до медпункту, де їй вкололи заспокійливе.

Годину потому, відновивши спокійне дихання, вона запитала, де подівся її адвокат. Їй повідомили, що він забрав коробки й пішов готуватися до слухання.

Випросивши слізно седативний засіб, Ґабріела впала в несвідомість. Радше це, ніж думати про те, що міститься в металевих коробках.

Наступного дня мали місце дебати сторін. Ґабріела виглядала, як її слабка копія, бліда, розгублена, зі слізьми на очах, потрісканими губами. Якби вона хотіла зворушити журі, то нічого кращого придумати не могла б.

Заступник прокурора виголосив обвинувальну промову радше з обов’язку, вона не була жорсткою і нікого не вразила. Потім підвівся метр Плісьє і, тріпочучи рукавами, підвівся, наче соліст, який має виконати свій бравурний уривок.

— Про що тут ідеться? Про те, що в горах загинув один чоловік. Пропоную абстрагуватися від самої події й розглянути дві протилежні версії, які й зібрали нас у суді: це — нещасний випадок, каже його дружина, це — вбивство, заявляє невідомий пастух. Пропоную відійти ще далі, станьмо ще далі, приблизно так само далеко, як пастух, якщо на такій віддалі можна бодай щось розрізнити, і спробуймо пошукати причини вбивства. Їх немає! Загалом мені складно виконувати обов’язки адвоката, бо зазвичай доводиться захищати людину, яку все звинувачує. У випадку з Ґабріелою де Сарла її ніщо не звинувачує, ніщо! Ні мотиви, ні засоби. У гру не входять гроші. Подружні конфлікти відсутні. Зради відсутні. Ніщо її не звинувачує, крім одного. І це — один чоловік. Власне, чоловік, який живе з тваринами, хлопець, який не вміє ні читати, ні писати, опирається шкільній програмі та здатний вписатись у суспільство не інакше, як від нього ізолювавшись. Коротше, цей пастух, працівник, якого я міг би дуже легко звинуватити, бо його звільняли різні працедавці, трудівник, який нікому не приносить задоволення, чоловік без дружини та без дітей, коротше, її бачив цей пастух. На якій відстані він перебував? На відстані не двісті метрів, не триста метрів, що вже й так спотворили б бачення будь-кого, а, згідно з даними реконструкції, на відстані півтора кілометра! Прошу серйозності, пані й панове, що можна побачити на відстані півтора кілометра? Особисто я не побачу нічого. Він же бачить злочин. Неймовірно, хіба ні? Навіть більше, констатувавши замах на вбивство, він не квапиться до місця падіння жертви, не кличе ні рятувальників, ні поліцію. Згідно з його твердженнями, тому що не може покинути свою отару. Ось індивід, який бачить убивство свого ближнього, але продовжує думати, що життя тварин, — які стануть шашликами! — є важливішим… Таких людей, пані й панове, я не розумію. Це було би не страшно, якби він не вказував пальцем на чудову жінку, чесну дружину й довершену матір, інкримінуючи їй останнє, чого вона хотіла би — смерті свого Ґабріеля, Ґабріеля, якого називали Ґабом, кохання її життя.

Він різко обернувся до лав присяжних.

— Що ж, пані й панове присяжні, ви можете заперечити, що не все так просто! Навіть якщо кожен демонструє свою любов так сильно і так видимо, що ж насправді діється в їхніх головах? Можливо, в цієї жінки, Ґабріели де Сарла, голова була набита підозрами, ревнощами, сумнівами. Що нам доводить, буцім у неї не розвинувся параноїдальний невроз стосовно свого супутника життя? Поза всіма свідками, яких ви тут чули і які не залишили найменшої можливості для такої теорії, я, пані й панове, хотів би додати власне свідчення. Чи відомо вам, що ця жінка зробила вчора ввечері? Чи знаєте ви, про яку одну-єдину послугу вона мене попросила за два з половиною роки попереднього ув’язнення? Вона благала принести чотири коробки з-під печива, в які впродовж тридцяти років складала їхні листи і спогади про їхнє кохання. Там зберігається все, починаючи від квитків до театру і на концерти, меню заручин, весілля та днів народження, записочки, написані вранці й залишені на кухонному столі, все від величного до незначного, геть усе! Тридцять років. До останнього дня. До від’їзду в цю трагічну відпустку. Наглядачки підтвердять, що після цього вона проплакала не одну годину, думаючи про того, кого вона втратила. Тож я вас питаю, і це буде моє останнє запитання: чи ж так чинить убивця?

Ґабріела впала на стілець, тоді як її діти, а також найчутливіші душі серед присутніх ледве стримували сльози.

Суд і присяжні вийшли для проведення наради.

Очікуючи в коридорі рішення поруч із метром Плісьє, Ґабріела думала про листи, які переглянула напередодні. Той, який показав, що від самої молодості він називав її «моя старенька»: як могла вона це забути і сприймати як жорстоке глузування? І той, у якому двадцять п’ять років раніше він описує її так: «моя несамовита, моя дикунка, потаємна, моя непередбачувана»: ось що він думав про ту, яка його вб’є, «несамовита і непередбачувана», яким же він був правим, бідолаха! Отже, він справді любив її такою, якою вона була, з її запальним характером, нападами хандри, роздумуваннями, його, такого спокійного, ці бурі лише розважали.

Так ось у чому полягала таємниця її чоловіка: цією таємницею була вона сама.

Їхнє кохання вона зруйнувала в уяві. На жаль, у прірву вона штовхнула його не в уяві.

Чому вона надавала такого великого значення Полетті? Як вона могла опуститися до рівня цієї мерзенної жінки, яка розглядала світ у гидкий і паскудний спосіб. Ні, звинувачувати Полетту дуже легко. Винувата в цьому вона сама. Ґабріела. Тільки вона. Найвагоміший аргумент щодо утрати довіри до Ґаба звучав так: «Неможливо, щоби чоловік любив ту саму жінку більше тридцяти років». Тепер вона розуміла: справжній аргумент, що причаївся під попереднім, звучав радше так: «Мені неможливо любити того самого чоловіка більше тридцяти років».

Дзвінок. Групи людей. Пожвавлення. Знову почалося слухання. Виглядало так, наче після перерви відновили перегони.

На запитання «Чи присяжні вважають, що підозрювана вчинила навмисний замах на життя свого чоловіка?» присяжні одностайно відповіли «ні».

Залою пробіг шепіт схвалення.

— З Ґабріели де Сарла знято всі звинувачення. Ви вільні, мадам, — підсумував суддя.

Все, що було потім, Ґабріела пригадує наче в тумані. Її обнімали, вітали, діти плакали з радості. Метр Плісьє красувався. На знак подяки вона сказала, що, слухаючи його захисну промову, вона глибоко перейнялася тим, що він розповідав: неможливо й немислимо, щоби жінка у розквіті сил, якій так пощастило у шлюбі, здійснила такий вчинок. А в глибині душі додала, що це зробила інша, чужа, невідома жінка, яка не має з нею ніякого зв’язку.

Тим, хто питав, чим вона збирається заповнити своє життя найближчим часом, вона нічого не відповіла. Бо знала, що має носити жалобу по чудовій людині. Хіба вони не знають, що два з половиною роки тому якась божевільна відібрала в неї чоловіка? Чи зможе вона жити без нього? Чи переживе цю жорстокість?

Через місяць після звільнення Ґабріела де Сарла покинула свій дім у Санлісі, поїхала в Альпи і зняла кімнату в готелі «Сонячні схили», неподалік від готелю «Гарний вид», де вона разом із чоловіком зупинялись останнього разу.

Ввечері на вузенькому столику з білої сосни, що стояв біля її ліжка, вона написала листа:

Дорогі діти!

Хоча процес закінчився проголошенням моєї невинності, визнанням неможливості для мене вбити таку чудову людину; якою був ваш батько Ґабріель, єдиний чоловік, якого я будь-коли кохала, він зробив мою втрату ще нестерпнішою. Зрозумійте моє горе. Пробачте моє усамітнення. Мені треба бути з ним.

Наступного дня вона піднялась у гори на Орлиний перевал і зі стежки, з якої два з половиною роки тому зіштовхнула свого чоловіка, кинулась у прірву.

ОДУЖАННЯ

— Яке щастя, коли тебе доглядає гарненька жіночка…

Коли він уперше прошепотів ці слова, вона вирішила, що не розчула і вилаяла себе. Хіба ж компліментом можна замінити хрипіння пацієнта? Якщо несвідома часточка її розуму знову зіграє з нею таку штуку, вона піде на консультацію до психоаналітика. І мови не може бути про те, щоб її комплекси заважали їй працювати! Досить того, що вони заважають їй жити…

У подальші години, щойно серед обов’язків випадала якась мить, незадоволена собою Стефанія пробувала реконструювати те, що справді сказав хворий з палати 221. Початок фрази начебто правильний — яке щастя, коли тебе доглядає — кінця вона не розчула. Гарненька жіночка? Ніхто ніколи не вважав Стефані гарненькою жіночкою. І правильно, подумала вона.

Виходячи з лікарні Сальпетрієр, молода медсестра так і не знайшла відповіді. Вона замислено ступала під небом, укритим грозовими, майже чорними хмарами, між мурами, що стрімко підносилися високо вгору; прокладені внизу їх проспекти, обсаджені хирлявими акаціями, здавалися пласкими й порожніми. Вона мешкала в готельці в китайському кварталі в південній частині Парижа, кварталі сіро-зелених стін і червоних вивісок. На вулицях, якими ходили азійці, вона видавалася собі громіздкою серед цих мініатюрних, делікатних жінок, цих швидкісних мурашок, які повністю віддавалися роботі. Серед цих ґраційних силуетів надмірним видавався не лише її зріст — нормальний, а й округлі форми.

Увечері, нездатна зосередитися на програмах, що їх вивергав телевізор, вона відкинула пульт і подумала, що її зацикленість є підозрілою.

«Яке щастя, коли тебе доглядає гарненька жіночка!» Бідолашна Стефані, ти намагаєшся знайти одну фразу за іншою, бо завдяки цьому можеш повторити ту, що тобі сподобалась; тоді як її він таки не вимовив. Тож насправді ти нічого не з’ясовуєш, ти просто пережовуєш, собі лестиш і себе причепурюєш.

Після цього вона влаштувала велике прання — що завжди приносило їй полегшення — і взялася за прасування «запізнілої білизни». Натрапивши на радіопередачу, де без кінця передавали пісні її дитинства, вона підсилила звук і, розважаючись, розмахувала паруючою праскою та горлала приспіви, що зринали в пам’яті. Опівночі, випрасувавши кілька стосів одягу і наспівавшись так, що паморочилось у голові, а під повіками танцювали зорі, вона лягла спати заспокоєною, вважаючи, що все забула.

Проте наступного дня, переступаючи поріг палати 221, вона тремтіла.

Врода цього чоловіка її хвилювала.

Карл Бауер видряпувався з шокового стану після тижневого перебування у відділенні інтенсивної терапії. Оскільки його хребет зазнав ушкоджень в автомобільній аварії, лікарі сумнівалися, чи зможе він одужати; стверджувати це вони не могли, тож стимулювали його нерви, визначаючи обширність уражень.

І хоча він лежав під ковдрою, а очі затуляла пов’язка, все, що залишалося від його обличчя й тіла, зворушувало Стефані. Передусім його руки, видовжені елеґантні руки чоловіка, з овальними, майже перламутровими нігтями, створені для того, аби брати цінні предмети чи пестити волосся… А ще — його кольори, смаглявість шкіри, золотавість волосинок, що притінювали його сухорляві м’язи, лискуча чорнота кучерів. І вуста, настільки чітко окреслені й виразні, такі принадні… Особливо його ніс, схожий на лезо з плоті, чіткий, міцний, наявний, звабливий, мужній настільки, що Стефані не могла дивитися на нього і не відчувати лоскоту внизу живота.

Він був високий. Навіть простертий. З підвалу довелося дістати спеціальне ліжко, на яке його поклали. Незважаючи на непорушність та інтубаційні рурки, його зріст уражав Стефані, яка вбачала в тому завершеність переможної чоловічої сили.

«Він так мені подобається, що паморочиться в голові. Якби він був негарним, я не перекрутила б його слів учора».

Сьогодні вона нашорошить вуха, щоб добре розчути. Доки вона дозувала для нього вливання, рахувала піґулки, він прокинувся й відчув чиюсь присутність.

— Ви тут?

— Добридень, мене звуть Стефані.

Крила його носа затремтіли. Користуючись його непорушністю, Стефані роздивлялась його ніздрі, які, як не дивно, жили власним життям.

— Ви були тут учора вранці?

— Так.

— Я щасливий, що ви тут, Стефані.

Його вуста розквітли в усмішці.

Стефані аж заніміла, вражена тим, що неймовірно страдаючій, тяжко пораненій людині вистачає делікатності розсипатись у подяках. Цей пацієнт був зовсім несхожим на інших.

«Можливо, саме це він і сказав мені вчора, — подумала вона, — щось приємне, дивовижне. Авжеж, напевно, так воно й було».

Заспокоївшись, вона підтримала розмову, жваво теревенячи про всілякі дрібниці, про передбачене лікування і планування його дня, про те, що завтра його зможуть провідати. Після десятихвилинного базікання Стефані вирішила, що нормальну поведінку щодо нього відновлено. Тож просто знерухоміла, коли він вигукнув:

— Яке щастя, коли тебе доглядає гарненька жіночка…

Цього разу вона була певна, що почула. Ні, вона ж не божевільна. Ті самі слова, вчора й сьогодні. І звертався він до неї.

Стефані нахилилася над Карлом, щоби перевірити вираз його обличчя: його риси виявляли сласне задоволення, що підтверджувало його заяву; його вуста набубнявіли, наче перса; здавалось, йому приємно дивитися на неї, попри перев’язані очі.

Що ж робити? Вона була не в змозі продовжувати розмову. Відповісти на його комплімент? Що ж іще він додасть? І куди все це їх приведе?

Захлюпнута хвилею подібних запитань, вона вибігла з палати.

А опинившись у коридорі, розридалась.

Побачивши її на підлозі, Марі-Терез, чорношкіра колега з Мартініки, допомогла їй підвестися, сунула в руку носову хустинку, а потім відвела подалі від людей, у комірчину, що служила складом для перев’язкового матеріалу.

— Ну ж бо, голубонько, що трапилось?

Несподівана ніжність лише подвоїла горе Стефані, яка ридала на округлому плечі своєї колеги; вона не затихла б, якби її не втихомирив запах ванілі, яким пахла шкіра Марі-Терез і який нагадав їй щасливі миті дитинства, дні народження у бабусі й дідуся чи йогуртові вечірки у сусідки Емми.

— Звідки таке велике горе?

— Сама не знаю.

— Через роботу чи приватне життя?

— Через те і те, — поскаржилась Стефані, сьорбаючи носом.

Вона голосно висякалась, аби приховати розгубленість.

— Дякую, Марі-Терез, мені вже набагато краще.

І хоча решту дня її очі залишались сухими, їй не стало краще, тим паче, що вона не розуміла причини свого плачу.

У свої двадцять п’ять Стефані, яка вивчилася і стала медсестрою, себе знала зовсім мало. Чому? Тому що сама собі не довіряла, — ставлення, успадковане від матері, яка не дивилася на свою доньку прихильно. Хіба вона могла наділяти себе якоюсь значущістю, якщо особа, котра народила її на світ і мала б любити, її гудила? Леа справді не вважала доньку ні гарною, ні розумною, і ніколи не соромилася цього казати; заявляючи про це, вона щоразу додавала: «Що ж ви хочете, не можна тільки через те, що ти матір, не виявляти проникливості!» Материнські погляди, хай частково і змінені, позначили погляди дочки. Якщо в плані розуму Стефані її глум подолала — тоді як Леа, не маючи ніякого диплома, далі продавала одяг, Стефані зуміла закінчити середню школу і здобула парамедичну освіту, — натомість у тому, що стосувалося пластики, вона стійко сприйняла материні естетичні канони. Оскільки вродливою вважалася жінка, подібна до Леа — тоненька, з вузькими стегнами та округлими грудьми, то Стефані до вродливих не належала; вона радше входила — матір часто це повторювала — в категорію повнотілих погануль. У неї дванадцять зайвих кілограмів, тоді як різниця у зрості між ними становить усього сім сантиметрів!

Отже Стефані щоразу відкидала пропозиції Леа, спрямовані на те, «щоби прибратися», побоюючись додати смішне до смішного. Переконана, що мережива, шовкові тканини, коси, шиньйони, кучері, оздоби, браслети, прикраси для вух чи кольє на ній можуть виглядати настільки шокуючими, як на травесті, вона знала, що фізіологічно вона жінка, але не вважала себе більш жіночною, ніж будь-який чоловік. Біла блуза та білі штани її влаштовували, а повісивши їх у роздягальні в лікарні, вона одягала хіба що їхній еквівалент — чорний або темно-синій, а ортопедичні сандалі міняла на великі білі кросівки.

Що ж виникло в палаті 221? Радість чи безнадія? Радість від того, що тебе вважають гарненькою? Безнадія від того, що такою ти є лише для сліпого?

Насправді цей сплеск емоції — вона зрозуміла це, ховаючись під покривалом, — був зумовлений шоком: ці слова відсилали Стефані на ринок спокуси, на ту простору, осяяну сонцем площу, де жінки подобаються чоловікам, вона ж бо гадала, що її відтіля вилучено, і жила обіч, вирішивши не провокувати ні закоханих поглядів, ні освідчень. Стефані була впорядкованою молодою жінкою, якщо впорядкованим можна назвати когось, хто ніколи не знав безладу. Строга через свій комплекс, вона ні на що не зважувалась, уникала свят, барів і нічних клубів. Звісно, траплялося, що дивлячись фільм або читаючи роман, вона мріяла про сентиментальний зв’язок, хоч і усвідомлювала, що це лише фантазм. У житті такого не буває.

«У будь-якому разі, не в моєму».

Як якась старенька, що звикла до життя на пенсії, вона бачила себе спокійною, поза будь-якою досяжністю, наділеною мертвим або майже мертвим тілом, аж тут слова про її шарм порушили її спокій, це було неочікувано, різко, жорстоко.

Йдучи наступного ранку на роботу, вона вирішила: якщо Карл візьметься за своє, вона його осмикне.

Рутинна робота в лікарні заповнювала її життя. Пройшовши крізь браму Сальпетрієр, яку охороняли наче вхід до військової казарми, вона вступала в інший світ — у місто серед міста, своє місто. В загорожі, яка своїми високими мурами захищала це медичне містечко, було все: газетний кіоск, кав’ярня, каплиця, аптека, їдальня, соціальні служби, адміністративні кабінети, зали засідань, на додачу численні будівлі, присвячені різним патологіям; у саду стояли лави для тих, хто втомився від прогулянки, кілька квітників виставляли напоказ свої квіти, пташки стрибали по траві; пори року минали там, як деінде, зима насипала снігу, літо забезпечувало спеку; свята позначали плин часу, новорічна ялинка, ніч на Івана Купала; люди приходили сюди народжувати, одужувати, помирати, тут інколи можна було зустріти знаменитостей. Мікрокосмос у мегаполісі. Стефані тут не просто існувала, вона відкривала свою потрібність. Години її дня були чітко підігнані, скріплені необхідністю надавати допомогу, візитами, походами до санчастини, вимірюванням температури: звідки ж у неї могла виникнути потреба в іншому житті, що плинуло б деінде?

Відчуття того, що ти приносиш користь, породжувало в неї гордість, яка компенсувала те, чого бракувало. «У мене немає часу думати про себе, у мене надто багато роботи», повторювала вона собі, як тільки відчувала свою самотність.

— Добридень, Стефані, — сказав Карл, усміхаючись, тоді як щойно ввійшовши, вона не промовила ні звуку.

— Доброго дня. Сьогодні ви нарешті зможете прийняти відвідувачів.

— Я цього боюся.

— Чому? Це вас не тішить?

— Буде жарко!

— Тобто?

— На ваш погляд, буде навіть кумедно. Для них чи для мене — трохи менше.

— Хто такі вони?

— Ви не здогадуєтесь?

— Ні.

— Тоді потерпіть, ви побачите цілий спектакль.

Стефані вирішила облишити цю тему і взялася до роботи.

Він усміхався.

Що більше вона клопоталася довкола ліжка, то ширшою ставала його усмішка.

Хоча вона й присягнула, що не ставитиме запитань, все ж не стрималась і вигукнула:

— Чому ви так усміхаєтеся?

— Мною опікується гарненька жіночка…

— Звідки вам знати? Ви ж мене не бачите!

— Я вас чую і відчуваю.

— Прошу?

— З вашого голосу, ваших жестів, з повітря, яке переміщується від ваших рухів, а надто з вашого запаху я вловлюю, що ви гарна жінка. Я в цьому впевнений.

— Базікало! А якщо в мене бородавка на носі чи фіолетова пляма?

— Мене це здивувало б.

— Перевірте!

— Гаразд: у вас є бородавка на носі?

— Ні.

— Фіолетова пляма?

— Теж ні.

— Отож бо! — вигукнув він, радіючи, що виявився правим.

Стефані розсміялась і вийшла.

На відміну від учорашнього, вона віднайшла свою природну життєрадісність і весь день була в доброму настрої.

Після обіду, коли вона по черзі виконувала свої обов’язки в одній за одною палатах, їй стало зрозуміло, що Карл мав на увазі. У кімнаті очікування сім молодих жінок, одна краща за іншу, з ненавистю дивились одна на одну; можна було подумати, що манекенниці чекають на кастинг. Жодна не мала офіційного зв’язку з Карлом, хіба що висока, яскрава, рудоволоса, котра, похизувавшись перед старшою медсестрою титулом «екс-дружини», дістала першість. Решта шість — коханки — тільки знизали плечима, глянувши їй услід, і знову взялися зневажливо роздивлятись одна одну. Чи ж вони лише тепер дізналися про своє існування? Були вони коханками по черзі чи одночасно?

Стефані намагалась перетнути хол якомога частіше, але своєї цікавості так і не вдовольнила. Вставши зі стільця, щоб іти до Карла, вони виконували однаковий маневр: ступивши в коридор, миттєво забували про свій похмурий вигляд, на обличчі проступала тривога, очі наповнювалися слізьми, в руках бгалася хустинка. Оце так актриси! До речі, коли ж вони грали? Коли опановували себе перед іншими, чи коли, тремтячи, підходили до свого коханця? Чи ж бодай колись вони бувають щирими?

Остання зайшла в кімнату о шістнадцятій годині, а за мить вибігла відтіля, голосячи:

— Він помер! Господи, він щойно помер!

Стефані кинулась у палату, підбігла до ліжка, вхопила руку Карла, щоб поміряти пульс, глянула на екрани і вигукнула:

— Замовкніть! Він заснув — тільки й того! Попередні візити його виснажили. В його стані…

Коханка сіла, стиснувши коліна, немовби це могло її заспокоїти. Покусала довгий і червоний ніготь великого пальця, а тоді вибухнула лайкою:

— Негідниці, вони зробили це навмисне! Вони його виснажили, щоб мені не залишилося нічого.

— Послухайте, мадемуазель, перед вами чоловік, який потрапив у страшну аварію, ви, схоже, цього не усвідомлюєте. Ви думаєте лише про себе та про своїх суперниць, це непристойно!

— Вам тут платять за те, що ви його доглядаєте, чи за те, щоби ви читали нам лекції з моралі?

— За те, що доглядаю. Тож прошу вас вийти.

— Ідіть до дідька! Я прочекала чотири години.

— Гаразд. Тоді я кличу охорону.

Манекенниця з буркотінням поступилася перед погрозою і пішла, похитуючись на високих підборах туфель на платформі.

Глибоко в собі Стефані кинула їй «Сучка!» і присвятила себе Карлу: підняла вище ліжко, збила подушки, перевірила крапельницю, зовсім не сердячись, що знову ним заволоділа.

— Нарешті, я можу працювати, — зітхнула вона.

Їй ні на мить не спало на думку, що вона щойно відреагувала, як жінка, що ревнує.

Наступного дня Карл зустрів її з усмішкою.

— То ви вчора таки розважились?

— Що ж такого кумедного тут було?

— Те, що цим жінкам, які палають взаємною ненавистю, довелося терпіти одна одну. Чесно кажучи, я шкодую, що був тут, а не в холі. Чи ж вони не повидирали одна одній волосся?

— Ні, але кімнату очікування перетворили на морозильну камеру. Чи ви чули, як я відіслала останню?

— Останню? Ні. А хто був після Дори?

— Чорнявка на височенній платформі.

— Саманта? Шкода, я хотів би її побачити.

— Ви не могли.

— А що зі мною сталося?

— Ви заснули! Вона подумала, що ви померли.

— Саманта завжди перебільшує.

— Саме це я й дозволила собі їй сказати.

Доки вона ним опікувалася, тисячі запитань роїлися в її голові. Котра з шести коханок була теперішньою? Чи ж він якусь любив? Чого він чекає від жінки? Чи ж він перестрибував від однієї до іншої тільки тому, що обирав їх за фізичними даними і не вимагав нічого більше? Чи його цікавив лише еротичний зв’язок і ніколи триваліші відносини? Чи він перебирає ініціативу з жінками? Чи він завжди покладається на свою фізичну привабливість? Яким коханцем він був?

Немов би відчувши збудженість її думки, Карл зауважив:

— Відчуваю, сьогодні ви чимось занепокоєні!

— Я? Аж ніяк.

— А таки так. Якісь проблеми з вашим чоловіком?

— Я неодружена.

— З тим, з ким ви живете?

— Я ні з ким не живу.

— З вашим хлопцем?

— Саме так. Маю проблему з хлопцем!

Чоловікові, який вважав її чарівною, вона не посміла зізнатися про свою нестерпну самотність і вирішила придумати собі нареченого: принаймні тут, у палаті 221, вона буде нормальною жінкою.

— І чим він завинив?

— Гм? Нічим… Нічим особливим… Просто думаю… думаю, чи він не намірився піти на сторону…

— Ви ревнуєте?

Стефані була спантеличена. Вона не тільки не звикла, щоб її про таке питали, а ще й усвідомила, що вона ревнує до Карла.

Вона мовчала. Він розсміявся.

— Значить, ревнуєте!

— А хто не ревнує?

— Я, хоча волію про це не говорити. Повернімося до вас. Як його звуть?

Стефані хотілося відповісти, але їй на думку спадали лише собачі імена, Рекс, Тітус, Медор, Томмі… В паніці вона зуміла вимовити:

— Ральф!

Звісно, це також собаче ім’я, так звали добермана, який їй зустрічався по дорозі, та вона сподівалася, що Карл не здогадається. Ральфом може називатись і чоловік, хіба ні?

— Ральф геть нерозумний, якщо хочете знати мою думку.

Уф, він проковтнув її брехню…

— Ви його не знаєте.

— Коли зустрічають таку розкішну жінку, як ви, наділену таким запахом, то перше, що роблять — переїздять із нею до нового помешкання. Ви ж кажете, що мешкаєте окремо.

— Не осуджуйте його! Можливо, це я проти…

— А ви проти?

— Ні.

— Значить, підтверджую: Ральф — ідіот. Він вас не заслуговує. Бути на віддалі від жінки з таким запахом…

Стефані запанікувала. Який запах? За двадцять п’ять років вона не уявляла, що виділяє якийсь запах… Вона рефлекторно піднесла руку до носа. Що за запах? Вона нічого не відчувала. Про що це він? Вона не купувала ні парфумів, ні туалетної води. Запах мила? Він хутко зникає… Прального порошку від одягу? Пом’якшувача? Ні, весь персонал лікарні отримував спецодяг з тієї самої пральні. Її запах? Її власний запах? Був він гарним чи кепським? Власне, що це за запах?

Вона помовчала не більше тридцяти секунд і промовила, ледь дихаючи:

— Чим же від мене чути? Потом?

— Які ви кумедні! Ні, я не знаю, як пахне ваш піт. Зрештою, так краще, бо це, напевно, божественно, і надто мене збуджувало б.

— Жартуєте?

— Я стверджую, що у вас п’янкий запах, і якщо Ральф вам ніколи цього не казав, то він безнадійний бовдур.

Повернувшись увечері до своєї квартири, Стефані провела низку дослідів.

Вона затягнула фіранки, роздяглась і, сівши на ліжко, почала до себе принюхуватись. Її ніздрі доторкнулись до всіх доступних частин тіла. Перш ніж піти в душ, вона спробувала повигинатись, потім знову заходилася нюхати. Нічогісінько.

І хоча власна голизна була їй ненависна, вона, так нічого на себе й не накинувши, вдалася до іншого методу: робила різкий поворот, намагаючись уловити свій запах у кільватері руху, відтак, ступивши три кроки, оберталась назад і квапливо, наче виконуючи балетні па, поверталася своїм слідом, чутливо ловлячи носом запах. Попри те, що їй нічого не вдалося вловити, вона отримала задоволення від руху, ось так — із неприкритими стегнами і грудьми.

Сідаючи вечеряти і трохи засоромлена врочистістю тарілки й прибора, одягла пеньюар; однак, у процесі насичення, розгорнула його поли, потім скинула, намагаючись украсти свій запах.

Нарешті, вона взялася досліджувати свою шафу, обнюхуючи білизну, яку вже одягала, порівнюючи її з тією, якої ще не одягала, знову повертаючись до попередньої… Вона щось таки вчувала, але це було практично ніщо, якась невловима, зникаюча субстанція, що одразу щезала, тільки-но їй здавалося, що вона її піймала.

Вона вирішила спати оголеною. Таким чином, прокинувшись, вона зможе відчути свій запах у простирадлах. Одначе, зайнята цілу годину тим, що, перевертаючись із боку на бік, мацала та обстежувала свої форми, дійшла, зрештою, висновку, що голизна її бентежить, одягла піжаму і провалилась у непам’ять.

Наступного дня вона мовчки зайшла в кімнату і, не промовивши ні звуку, підійшла до ліжка.

Минуло півхвилини, і він усміхнувся. А за хвилину прожебонів із ноткою тривоги:

— Стефані?

Їй хотілося б, аби гра тривала довше, але шприц покотився по металевій таці, виявивши її присутність.

— Так.

Він полегшено посміхнувся.

— Ви тут?

— Уже хвилину. Не хотіла вас будити.

— Я не спав. Тепер я розумію, чому невпинно про вас думаю.

Вони гомоніли, доки Стефані перевіряла стан хворого. Вона зважилася на ще один експеримент. Помітивши, що він усміхається, коли вона проходить за ним із витягнутими руками, підійшла ближче, ледь не торкаючись грудьми його обличчя. Перемога! Задоволення розлилося рисами його обличчя. Вона переконалася, що він не обманює: вона справді виділяє запах, який так чарує Карла.

Задля розваги вона почала торкатись його ще більше. В якийсь момент її волосся пестливо війнуло по його щоці. Що подумали б її колеги, побачивши, що вона нахиляється так низько? Неважливо! Вона тішилася спогляданням радості, що осявала цю дивовижну голову.

Під кінець, коли, підставивши своє декольте йому під ніздрі, вона повідомила, що піде опікуватись іншими пацієнтами, він промимрив, немов втрачаючи свідомість:

— Яке щастя, коли за тобою доглядає така жінка…

— Ви перебільшуєте, я аж ніяк не належу до дівчат, про яких мріють, мені до них далеко!

— Дівчина мрії — зовсім не та, якою дівчина мріє стати, а та, яку бачить хлопець.

У суботу й неділю вона була вихідна. Їй так бракувало Карла. Вона пережила різні стани. З одного боку, далі ходила оголеною по квартирі, намагаючись приручити ту незвідану доти характеристику: пахуче тіло. З іншого боку, вона багато плакала, бо відважна експедиція до китайської крамниці шовкового вишитого вбрання розбила її мрію та повернула до реальності: їй нічого не личило, вона була потворна й товста.

Тож аби уникнути чужих поглядів, вона зачинилась у своєму помешканні, харчувалася лише консервами і вела діалог тільки з телевізором. І чому чоловіки не такі рафіновані, як Карл? Чому це суспільство надалі віддає перевагу органу зору на шкоду іншим? В іншому світі, у світі нюху вона є чудовою. В іншому світі вона володіє здатністю чарувати. У певній кімнаті, що їй відома, вона є «такою вродливою жінкою». Вона чекала понеділка, як визволення.

«Ти бодай усвідомлюєш, що торочиш, бідолашна моя Стефані? Ти — ласий шматочок лише для сліпого паралітика! Це — повний крах!»

Тріумф заступало пригнічення.

Так і провела вона два дні, переходячи від нарікання до екстазу, від жалю до ентузіазму. Тож коли в неділю ввечері їй зателефонували з лікарні й попросили прийти завтра трохи раніше, вона одразу погодилась.

Рано-вранці працівники змінювали в кафетерії один одного за горнятком капучино, для одних — останнім, для інших — першим, денна зміна заступала нічну. Був якийсь момент непевності в сіро-блакитному, немов у застиглій тиші, міжчасів’ї у цих будівлях, потім відбувалася трансформація: якась часина, щоби ковтнути гіркий напій та обмінятися кількома словами, — і ось уже розвидніло, рипіння візочків, стукіт дверей, рипіння черевиків, ходіння туди-сюди на поверхах, гул пилососів на сходових клітках, на першому поверсі працівники прочиняють віконця приймальних покоїв. У коридорах панує інший ритм, хворі прокидаються, їм міряють температуру, роздають піґулки, чується дзенькіт горнят і тарілочок.

О сьомій тридцять бадьора, тріумфальна Стефані, наче свіжий вітер, влетіла в кімнату Карла.

— Доброго дня, — привіталася вона.

— Як? Ви вже на роботі, Стефані? — здивувався чоловік із перев’язаними очима.

— Так. Одна з моїх колег захворіла, знаю-знаю: те, що медсестра чи лікар мають проблеми зі здоров’ям, дивує. Тож я виконуватиму її обов’язки.

— А я свої: я гратиму хворого. Ця роль мені, схоже, пасує.

— Навіть дуже добре.

— На жаль…

— Маю на увазі, що ви ніколи не скаржитесь.

— А що це дало б?

Ранковий туман іще чіплявся за шибки.

Стефані записала температуру, замінила крапельницю, уточнила дещо в дозуванні та зробила укол. Потім висунула голову за двері й покликала санітарку.

— Мадам Ґомес, допоможіть мені впоратись із туалетом хворого!

За її спиною різко пролунало заперечення Карла:

— Ви не зможете це мені накинути!

— Ви про що?

— Про мій туалет!

Стефані підійшла до нього, нічого не розуміючи.

— Чому ж ні?

Його лице скривилось у гримасі, він покрутив головою праворуч-ліворуч, наче шукав допомоги.

— Мені… Мені ця думка не подобається!

— Не хвилюйтесь, я призвичаєна.

Оскільки до палати зайшла мадам Ґомес, він нічого не сказав. Вирішивши, що він заспокоївся, Стефані взяла рукавичку і пляшечку з рідким милом.

Відгорнувши ковдру, мадам Ґомес розкрила Карла, і Стефані заполонили емоції. Вона вважала його вродливим. Абсолютно вродливим. Ніщо в цьому тілі не було відразливим. Її хвилювало геть усе.

Хоча він лежав непорушно і був пораненим, хворим він не виглядав.

Вона відвела очі. І вперше подумала, що не має права дивитися на голизну чоловіка без його згоди; вона відступила, рухи мадам Ґомес, що роздягали Карла, ковдра, рвучко відкинута байдужою рукою, видались їй грубими.

З чого почати?

Хоча вона знала всі рухи напам’ять, бо виконувала їх сотні разів, присутність Карла викликала в неї острах. Вона ж бо торкатиметься його стегон, торсу, живота, плечей. Зазвичай вона мила пацієнта так, немов би протирала клейонку; з ним усе було інакше, він її хвилював. Якби не лікарня, вона ніколи не бачила б його голим. Навіть якщо він наділяє її чудесним запахом, він не вибрав би її в коханки, хіба не так?

Нітрохи не соромлячись, мадам Ґомес почала терти зі свого боку.

Стефані не хотілося, щоб її стриманість викликала підозри, тож узялась до роботи. Але, її жести були значно ніжнішими, чаруючими, звабливими.

«Що ти собі вигадуєш, бідна ідіотко? — подумала вона. — Він паралізований. Паралізований! Це означає, що він не відчуває твоєї руки. Щипнеш ти його чи попестиш, це матиме однаковий ефект, себто ніякий».

Підбадьорена таким міркуванням, вона зосередилася на окремих частинах тіла, перш ніж іти до кінця; втім, нерозважливо глянула на його обличчя й помітила, що він стискає зуби, його щелепи були зведені, тілом пробігало тремтіння. Коли вона масувала йому шию, він ледве чутно прошепотів;

— Мені дуже прикро.

У цьому подиху вона відчула такий відчай, що відіслала мадам Ґомес на дзвінок із палати 209.

— Я закінчу, мадам Ґомес, усе гаразд.

Коли вони залишились удвох, вона нахилилася до нього й лагідно запитала:

— Вам прикро? Через що?

— Я дуже перепрошую, — повторив він, повернувши голову справа наліво.

Вона питала себе, що з ним трапилося, пробігла поглядом на його тілу і раптом зрозуміла, що його тривожило.

Його пеніс звівся вгору.

Стефані не могла не замилуватися цим міцним прутнем, обтягнутим тонкою шкірою, ерекція якого робила їй честь і який видавався водночас великим і ніжним: а тоді повернулася до свого обов’язку, струсила свої думки і зрозуміла, що має вгамувати тривогу Карла.

— Не переживайте. Ми звикли. Це автоматичний рефлекс.

— Ні!

— Так-так, не турбуйтеся, я знаю, що це таке.

Він гнівно заперечив:

— Ні, ви не знаєте, що це таке! Ні секунди! І не кажіть казна-чого: автоматичний рефлекс… Коли до мене торкаються нижче підборіддя, я нічого не відчуваю. Коли мною клопочеться ваша колега Антуанетта, я розслаблений, мені не треба стискати зуби. Чому? Тому що Антуанетта чи мадам Ґомес не мають такого запаху, як ви. Я намагався вас попередити…

— Ну… нічого страшного…

— Якщо це не страшно, то що тоді страшно? — вигукнув він надламаним голосом.

— Не соромтеся, це на мене не впливає, — збрехала вона.

— Це на вас не впливає? Дякую! Я остаточно впевнився, що тепер я — лише каліка!

Стефані помітила, що пов’язка на очах стала вологою від сліз. Їй захотілося пригорнути і втішити Карла, але вона не мала на це права. Якщо хтось побачить оголеного чоловіка в обіймах медсестри, та ще й у такому стані! Не кажучи вже про те, що коли вона огорне його своїм запахом, цей стан лише посилиться…

— Що ж такого я зробила, Господи? Що ж такого я зробила?

Карл змінився. Його тіло почало здригатися, з горла вирвався стогін. Стефані намірилася кликати на допомогу, аж тут запідозрила, що насправді відбувається.

— Ви… Ви смієтеся?

Він підтвердив, далі заливаючись сміхом.

Побачивши, що з кожним вибухом сміху пеніс зменшується, Стефані заспокоїлась і теж почала хихотіти.

Вона накрила тіло ковдрою й сіла коло нього, даючи змогу вгамувати сміх.

Коли він заспокоївся, Стефані запитала:

— Що вас так розвеселило?

— Те, що ви перелякано скрикнули: «Що ж такого я зробила, Господи?» тоді, як викликали в мене ерекцію. Уявляєте абсурдність ситуації?

Божевільний сміх не відпускав їх кілька хвилин.

— Тепер поговорімо серйозно. Жодних принижень. Ніякого туалету зі мною. Розумієте?

— Так, розумію.

Насправді Стефані не була певна, що розуміє; але збагнула одне: вона володіє силою, тією новою дивовижною силою, здатною викликати у чоловіка бажання. Про що це я? Саме в цього чоловіка, цього неймовірного, оточеного жінками чоловіка, чоловіка, за якого суперничають прекрасні коханки! Це робить вона, обійдена природою товстуля!

Решту дня вона уникала заходити до палати 221; їй здавалося, ніби колеги здогадуються, що сталося, бо вони якось дивно на неї поглядали. Сама того не бажаючи, вона відчувала, що змінилась, і не могла втриматися, щоби не стати більш говіркою і збудженою, ніж зазвичай, і червоніла, либонь, із будь-якого приводу.

— Слово честі, Стефані, ти, напевно, закохалася? — запитала Марі-Терез, зі своєю веселою співучою манерою проминати «р» і пристрасно подовжувати голосні.

Відчувши, як її залила хвиля жару, Стефані не заперечила, усміхнулась і втекла до аптеки.

— А таки закохалася, — виснувала Марі-Терез, похитавши головою.

Проте, Марі-Терез помилялася: Стефані не закохалася, вона просто стала жінкою…

Того вечора вона роздяглася. І не уникаючи дзеркала, рішуче стала перед ним.

— Ти подобаєшся! Ти можеш подобатись!

Вона сказала це так, наче повідомляла своєму тілу гарну новину і навіть про винагороду.

— Це тіло збуджує чоловіка, — кинула вона своєму відображенню.

Але відображення мало не дуже переконливий вигляд.

— Так-так! — підтвердила вона. — Щойно тільки, сьогодні вранці…

І розповіла своєму відображенню, що сталося вранці, докладно описавши владу свого запаху…

Після розповіді одягла пеньюар, повечеряла й пірнула в ліжко, аби там мріяти і ще раз мріяти.

У вівторок, прийшовши на світанку до роздягальні, вона переговорила з мадам Ґомес, щоби в обмін на інші дрібні послуги та, — ні про що не здогадуючись, — сама зайнялась туалетом пацієнта з палати 221.

Коли Карла було помито, вона зайшла до його палати.

— Дякую, що не прийшли, — зітхнув він.

— Таке мені кажуть уперше!

— Дивно, правда? Є люди, перед якими байдуже, що ти виглядаєш непристойно, перед іншими — навпаки. Це, поза сумнівом, тому, що їм хочеться подобатись.

— Вам хочеться мені подобатися? — запитала вона здавленим голосом.

— Так, хочеться. Принаймні, хотілося б.

— Вам поталанило! Ви мені подобаєтеся.

Вона підійшла й торкнулась його вуст.

— Мені примарилось чи ви мене поцілували? — вигукнув він.

— Вам примарилось!

Вона весь день відчувала на вустах згадку про цей дотик. Невже ж це справді так гарно?

І хоча вона змушувала себе не нехтувати іншими хворими, все-таки більше часу вона проводила в палаті Карла, хіба що їй здавалося, ніби там час минав надто швидко. Щойно вона переступала поріг палати 221, вона долала невидимий бар’єр й опинялася в іншому світі.

Опівдні, коли Карл і Стефані розмовляли про всяку всячину, він замовк і змінив тему:

— Що ви носите поза лікарнею?

Одним порухом вона перекреслила реальність та безформний одяг, що чекав на неї в роздягальні або дома в шафах, і вирішила збрехати.

— Спідниці.

— Тим краще.

— Так, спідниці з блузочками. Шовковими, по можливості. Інколи спідницю з жакетом. Улітку — легкі сукні…

— Чудово. А взимку?

Стефані почервоніла, подумавши про перебільшення, до якого вона зараз вдасться.

— Я люблю носити шкіряне вбрання. Але не таку шкіру, як мотоциклісти, а шкіру вигадливу, гламурну, розкішну, ви ж розумієте?

— Обожнюю! Як прикро, що я не можу вас бачити.

— Тут ми працюємо у блузах і штанях. Це не дуже сексуально.

— Навіть на вас?

— Навіть на мені.

— Сумніваюсь. Зрештою, ви можете помститися поза лікарнею.

— Авжеж… Я вдаюся до помсти…

Вийшовши пополудні з лікарні, вона вирішила здійснити те, що вранці було обманом, і вирушила до великого універмагу на бульварі Османа.

Для цього вона сіла на метро, що траплялося нечасто, бо Стефані переміщалася пішки. Вона роками жила «позаду лікарні». Чужа в Парижі людина виразу «позаду лікарні» не зрозуміє, бо Сальпетрієр має два рівнозначні входи з обох бульварів; вони виходять на обидва бульвари, що пролягають вздовж лікарняної території: то як один може бути попереду, а інший позаду… Аби це збагнути, треба пізнати своєрідну геометрію Парижа, міста, збудованого в колі, в якому все-таки існує «попереду» і «позаду»… «Попереду» лежить те, що повернуто до середмістя, до Собору Паризької Богоматері; «позаду» — все, що дивиться на периферійний пояс. Оскільки Стефані мешкала в китайському кварталі, в готельці, що у високій вежі, неподалік від передмістя, значить, вона жила «позаду».

Спуститися донизу, втиснутися в переповнений поїзд, мліти там серед поту й гуркоту, вибратись у штовханині з вагона і влитися в натовп — все це для неї вже було пригодою. Помилившись неодноразово будівлею, бо кожну споруду торговельної ланки відведено тому чи тому продукту, геть схвильована, вона нарешті опинилась у відділі «Жіноча мода».

Долаючи несмілість, вона звернулася по допомогу до продавчинь, і після кількох невдалих примірок знайшла чотири комплекти, які були схожі на те, що вона описала Карлу, і, на велике здивування, їй, либонь, личили…

У середу вранці Стефані увірвалася до роздягальні у шкіряному костюмі, колеги не пошкодували для неї компліментів. Розчервонівшись, вона надягла свою звичну блузу, але відчувала себе трішки інакшою і навмисно не застібнула двох верхніх ґудзиків.

У кабінеті старшої медсестри Стефані дізналася, що Карла Бауера, пацієнта з палати 221, повезуть в операційний блок, де проведуть операцію на очах.

Неймовірно радісний Карл чекав на неї в палаті.

— Уявляєте, Стефані? Нарешті, я бачитиму.

Стефані через силу проковтнула слину. Бачити — нехай, але бачити її! Це, звісно, буде катастрофа, кінець мрії, смерть їхніх відносин…

— Агов, Стефані, ви мене чуєте? Ви ще тут?

Вона спробувала надати радості своєму голосові.

— Звісно, чую. Я буду щаслива тим, що вам повернуть зір! Справді щасливою. Щасливою за вас.

А для себе додала: «але не за себе». Надалі вона намагалася приховати гіркоту і якнайкраще підтримати наївний ентузіазм Карла.

О четвертій пополудні вона пішла з роботи, якраз тоді, коли Карла під анестезією повезли до операційної.

У четвер після ночі переривчастого сну вона з важким серцем пішла на роботу.

Дощило.

Вранці Париж шумно виходить із нічного заціпеніння. Вулиці належать гігантам, які вдень ховаються, — вантажівкам, служницям зі сміттєвими баками. Дорогою всі ці машини оббризкували її водою.

Сонце світило не яскравіше за місяць. Йдучи під вібруючими мостами повітряної лінії метро, вона не ризикувала змокнути, але постійно бурмотіла: «Яка різниця? Прийду я сухою чи мокрою, він буде ошелешений! Навіщо остерігатися?» Не підводячи очей від блискучого тротуару, вона думала, що тепер їй доведеться повернутись у своє невдячне тіло, тіло, яке нікому не подобається. Її врода — як палаюча солома! Сніданок на траві! Канікули її потворності виявляться короткими…

Водночас вона картала себе за цей смуток. Яка егоїстка! Замість того, щоб думати про нього та його щастя, вона думає лише про себе. Нікчемна закохана, бридка жінка й кепська медсестра — вона, цілком певно, накопичувала помилки. Втім, вона сама є помилкою.

В’яла і стомлена, з опущеними плечима, вона штовхнула двері лікарні, занепавши духом і гадаючи, що це назавжди.

Темнуватий коридор, що вів до палати 221, ніколи не видавався їй таким довгим.

Струмені дощу назовні косо били по шибках.

Переступивши поріг, вона відразу побачила, що на очах Карла досі є пов’язка. Коли вона підійшла, він здригнувся.

— Стефані?

— Так. Як ви почуваєтесь?

— Операція, гадаю, була невдалою.

Кров шугнула їй до голови. Вона почувалася щасливою, він її не побачить, ніколи! Тепер, якщо він захоче, вона готова присвятити йому все життя. І охоче погодиться стати особистою медсестрою цього чоловіка, аби лишень час від часу із глибин своєї сліпоти він казав про її вроду.

У наступні години вона проявила нечувану енергію, прагнучи піднести його моральний стан, то була енергія жінки, яка після невдачі знову запалала надією.

Минуло більше тижня, її незмінно позитивний настрій був для нього великою підтримкою.

Одного дня — це була середа — він зітхнув:

— Знаєте, що тут мене пригнічує найбільше? Те, що не чути стукоту жіночих підборів.

— Такий порядок.

— Ваш порядок не дає мені змоги одужати. Я не оговтаюся під шурхіт пантофель і дерев’яних підошов. Мені потрібно, щоб до мене ставилися не лише як до людини, а ще як до чоловіка.

Вона відразу злякалася того, про що він у неї попросить, бо знала, що погодиться.

— Стефані, будь ласка, чи не могли б ви забути про правила і прийти задля мене, лише задля мене, бодай на кілька хвилин у своїх жіночих, а не робочих туфельках?

— Але ж… але…

— Вас через це звільнять?

— Ні…

— Благаю: зробіть мені таку приємність.

— Я подумаю.

Стефані справді довелося задуматись, особливо про взуття, яке вона могла б узути. Якщо вона прийде у своїх звичних тенісних туфлях, Карла це не задовольнить.

Під час перерви вона розпитала найелегантніших зі своїх колег, які назвали їй кілька крамниць.

Оскільки медсестри були в основному з Мартініки, то одразу після роботи вона пірнула під землю, сіла в метро і вийшла на півночі Парижа, на Барбес, в африканському кварталі столиці, де вітрини заставлено вузенькими вигадливими туфельками за помірну ціну.

Їй довелося трохи поблукати, бо деякі крамниці вельми зухвало зверталися тільки до повій, настільки провокативними, агресивними, визивними за формами й палахкими матеріалами було в них убрання.

Як їй і радили, вона зайшла у «Великий паризький шик», крамницю, яка своїм неоновим освітленням, стосами коробок, пошарпаними, обтягнутими витертою тканиною банкетками на полатаному лінолеумі, аж ніяк не заслуговувала на таку назву.

Сповнена рішучості купити, вона все-таки боялася міряти туфельки на підборах так само, як стажуватись у ландських пастухів. Утім, за допомоги продавчині, зуміла підібрати висоту підборів, на яких могла встояти, і вирішила, що має придбати дві пари.

— Що скажете про цю пару?

Стефані пройшлась у запропонованій парі.

— Ні, вони не сподобаються моєму чоловікові.

— Він не любить лакованого взуття?

— Він сліпий. Ні, я мала на увазі звук… вони стукають так, як взуття під час першого причастя… Мені потрібен сексуальний звук.

Задоволена продавчиня принесла моделі вишуканих форм.

— Чудово, — погодилася Стефані, ошелешено зауваживши узгодженість між звуком і виглядом. Тепер залишилося вибрати лише колір.

— З кольором простіше, адже ви вибираєте лише для себе.

Збуджена цим зауваженням, Стефані обрала одну модель і купила її у двох кольорах — чорному і червоному. У глибині душі вона була збентежена покупкою взуття кармінного кольору, бо сумнівалася, чи його носитиме, але того дня завдяки Карлу дозволила собі це задоволення маленької дівчинки, яка мріяла поцупити в матусі її еротичне вбрання.

У четвер вона поклала свої покупки до старої спортивної сумки і пішла на роботу.

О десятій десять, вибравши момент, коли поява когось із лікарів була малоймовірною, вона повідомила Карлові на вухо:

— Я принесла свої туфельки.

Вона зачинила двері, поставила свої капці біля порогу так, щоби хутко в них ускочити, якщо їх потурбують, потім узула чорні туфельки.

— Вперед, за роботу!

І почала поратися довкола ліжка. Її підбори енергійно стукали по підлозі, тремтіли, коли вона зупинялась, і знову делікатно починали ковзати.

Рот Карла був усміхненим до самих вух.

— Яке щастя, — прошепотів він.

Раптом Стефані захотілося спробувати коралову пару.

— Зачекайте, я принесла ще одні. Вони не дуже відрізняються, але…

Трохи збуджена, вона взула — на цей раз для себе — іншу пару зі шкіри ягнятка яскраво-червоного кольору і, з цікавістю чекаючи на реакцію, знову взялась за роботу.

Раптом Карл запитав:

— У них трохи вужчі ремінці?

— Ні.

— Нога менш закрита? Пальці більш відкриті?

— Ні.

— Це зміїна шкіра?

— Ні.

— Тоді якого ж вони кольору? Часом не червоні?

Приголомшена, Стефані підтвердила його здогад. Під час автомобільної аварії було пошкоджено не лише оптичні нерви Карла, у нього на очах була товста пов’язка. Як же…

Майже налякавшсь, Стефані кинулася до дверей, поставила туфельки, взула службове взуття і сховала нові пари у сумку.

— Дякую, — прошепотів Карл, — ви мене дуже потішили.

— Як ви здогадались?

— Різниці між ними я не бачив, але відчував вас, ви були зовсім інакшою в цьому взутті, ви рухалися не так, як досі, ваші стегна колихались. Б’юсь об заклад, що це саме та пара, яку ви вибрали, щоб сподобатися Ральфові. Я не помиляюсь?

— Ммм…

— А ще я обожнюю ваш голос, запашний, співучий, гарного тембру. Дивно, такий повний голос є радше надбанням чорношкірої жінки! Але ж це не так?

— Ні. Хоча й маю спільні риси зі своїми колегами з Мартініки.

— Я також це відчуваю. Міцні широкі стегна, шкіра тісно облягає божественні форми. Я не помилився?

— Як ви знаєте?

— З вашого погойдування в туфельках, а ще з голосу. У худих жінок рідко буває гарний голос. Виглядає на те, що голос потребує шкатулки з плоті, щоб бути повнокровним. Немовби потрібен широкий таз, щоб голос міг добре обіпертися, стати багатим і гармонійним. Хіба не кажуть, що голос буває соковитим? Якщо голос саме такий, то й жінка також. Яке щастя!

— Ви вірите в те, що кажете?

— Ще й як! Голос живиться плоттю й резонансом. Якщо немає ні плоті, ні простору, де можна резонувати, голос залишається сухим. Так, як сама жінка. Хіба ні?

— Побачивши недавно ваших коханок, я подумала, що ви захоплюєтеся тільки худорлявими.

— Збіг обставин: моє ремесло фотографа спонукає мене спілкуватися з манекенницями, щоб робити модні знімки. Але я настільки люблю жінок, що люблю те, що є худого в худорлявих, і те, що є пишним, у повненьких.

У п’ятницю у Стефані починався вихідний, це захопило її зненацька. Як же прожити ці три дні без нього?

І вона вирішила здійснити деякі вчинки задля нього: присвятила кілька годин свого часу Інститутові естетики, побувала в перукаря, зуміла вирвати запис до манікюрниці, а повернувшись до свого готельного номеру, відкрила шафу для доскіпливого огляду свого гардеробу.

«Що йому сподобалося б? Що йому не сподобалося б? Розкладу на два стоси».

Вона примусила себе не шахраювати, спорожнила полиці і в суботу поставила чимало пакунків перед будівлею Червоного Хреста.

У неділю вона вирішила знову поїхати в район Барбес, щоб заповнити свої спорожнілі полиці й поміркувати над тим, що Карл висловив про кругленьких жіночок. Якщо він їх цінує, вона також має до цього прийти. І, влаштувавшись у кав’ярні на терасі, почала спостерігати за перехожими.

Який контраст між Барбес і Чайнатауном! Яка відстань від її кварталу! Із переходом від азійських вуличок до вуличок африканських змінилося геть усе, не лише запахи — зелені й жовті запахи Чайнатауна, суміші трав і коренів, заступили яскраво-червоні, пряні, викличні пахощі району Барбес, підсмаженого ягняти чи сосисок мергез на грилі, звичаї спільноти — багатолюдні тротуари на Барбес і порожні вулиці в Чайнатауні, а й жінки… Жінки відрізнялися зростом, поставою, одягом і, власне, самим поняттям жіночності. На Барбес жінки підкреслювали свої форми лайкрою чи побільшували їх розкішними бубу,[1] широкими, барвистими, тоді як жінки Чайнатауна ховали себе під безформними піджаками, маскуючи прямою строгою застібкою будь-який натяк на груди, а під прямими штанями — стегна й ноги.

Величні, наче королеви, африканки в широченних сукнях чи вузьких легінсах погойдувалися, йдучи, під палкими поглядами чоловіків. У них ні на мить не виникало сумніву у власній звабливості. Вони не сприймали як насмішку свист чи підморгування. І ступали сміливо, з апломбом, виклично, настільки переконані в невідпорності свого шарму, що виявлялися переможницями. Як і всі чоловіки довкола, Стефані вважала їх розкішними.

Вона подумала, що, якби цієї миті її матір була поруч, Леа зітхнула б так, наче їй накинули парад танків, відвідини закладу для калік чи балет дельфінів. Стефані зрозуміла, що вона нехтувала собою через свою надто нарцисичну матір, яка вважала себе еталоном краси. До того ж, відділившись від Леа, вона переїхала до китайського кварталу, де опинилася серед чарівних, але дрібненьких моделей, що далі підживлювало її комплекс.

Повз неї пройшла руда, худа, анемічна жінка, так схожа на Леа. Стефані вибухнула сміхом: бабка серед байбаків, інакше не скажеш! Тут, серед цих гігантів, худорлявість виглядала худорбою, а плаский живіт виразно нагадував кістку.

Молода жінка усвідомила глибоку відносність сприйняття і, проливши бальзам на свої рани, наспівуючи, повернулася додому. Крокуючи проспектом Шуазі, між супермаркетом «Танґ» і «Будинком лакованої качки», вона раптом подумала, що завдяки своєму зросту і сяянню вона просто чудова.

Ставши перед великим дзеркалом, вона оглядала цю нову жінку. Її відбиток змінився зовсім незначно — одяг, зачіска, постава, але внутрішнє сяйво й довіра робили її інакшою — вродливою, повнокровною, тілистою дівчиною з розкішними персами. Вона подякувала Карлові й з нетерпінням почала чекати завтрашнього дня.

Коли в понеділок вона переступила поріг палати 221, присутність там лікарів її роздратувала — вона стрималася, щоб їх не вигнати, як раніше позбулася коханки, щоб Карл залишився для неї однієї, а тоді стривожилась: присутні виглядали дуже серйозними. Стефані прослизнула в кімнату, обіперлась на стіну позаду інтернів, прибравши скромного, як і личить медсестрі, вигляду.

З паперовою маскою під підборіддям і вкритими густим волоссям руками, професор Бельфор виглядав занепокоєним. Тихо перемовившись зі своїми асистентами, він повів усю групу до зали засідань для обговорення, бо, як більшість світил Сальпетрієр, почувався вільніше з хворобами, ніж із хворими.

Стефані пішла разом із групою. Там, мірою того, як аналізи проясняли ситуацію, перелякана Стефані дізналася про серйозність того, що трапилося з Карлом. По кількох тижнях прогноз лікарів щодо його життя залишався стриманим, так само, якщо не більше, як тоді, коли його привезла машина швидкої допомоги. Всі надії покладалися на операції, що їх професор Бельфор збирався незабаром зробити.

Окрім болю, Стефані відчула сором. У палаті 221, куди вона летіла щодня, щоб там пережити найчудовіші моменти свого існування, Карл переживав свої найгірші, можливо, останні, миті. Лежачи непорушно на ліжку, з тілом, під’єднаним до гумових рурок і флаконів із рідинами, самотній у невеличкій кімнаті, покинутий на милість інтернів і студентів медицини, які аналізували й коментували, він нічогісінько не мав, нічого не робив, більше не жив, а виживав завдяки технічній підтримці. Вона розгнівалася на себе через свій егоїзм, назвала себе чудовиськом, такою ж несерйозною, нікчемною й кокетливою, як і Карлові коханки.

Того дня, щоби себе покарати, вона несподівано втрималася від відвідин його палати і зробила так, що його доглянули без неї.

У вівторок, прийшовши до Карла, вона побачила, що він дуже ослаб. Він справді спить? Вона підійшла ближче, нахилилася над його обличчям, його ніздрі не відреагували. Тоді прошепотіла:

— Карле, це я, Стефані.

— О, нарешті…

Його голос ішов десь глибоко з тіла і тремтів від почуттів. Він, здавалося, був засмучений.

— Чотири дні без вас — це неймовірно довго.

І хоча й сліпий, повернув голову до неї.

— Я постійно про вас думав. Я вас чекав.

— Щодня?

— Щогодини.

Він казав серйозно, не обманюючи. Вона розплакалась.

— Пробачте. Я більше не піду.

— Дякую.

Вона знала, що цей абсурдний діалог не має нічого професійного: вона не повинна давати таких обіцянок, пацієнт не має права їх вимагати. Проте, ця дивна обставина давала змогу оцінити приязнь, яка їх єднала. Якщо не можна було сказати, що вони кохають один одного, то, принаймні, можна було припустити, що вони один одного потребують.

— Зробіть мені приємність, Стефані.

— Авжеж, Карле, чого ви хочете?

— Візьміть дзеркало та опишіть мені свої очі.

«Яка невдала ідея, пожалкувала вона, у мене лише банальні карі очі». Шкода, що він не попросив зробити це в її мами, яка так пишалася своїми блакитними очима.

Стефані принесла кругле дзеркало з побільшувальним ефектом, вмостилася на краєчку ліжка і подивилася на свій відбиток.

— Очне яблуко дуже біле.

— Як яєчний білок?

— Як білизна емалі, що виглядає глибокою, щільною, як сметана, загусла після перебування в печі.

— Дуже добре. Далі…

— Чорна облямівка, заторкнута невеличким завитком, обрамляє райдужну оболонку та увиразнює відтінки кольору.

— О… розкажіть.

— Там є коричневий, брунатний, бежевий, рудуватий, червоний, інколи з’являються спалахи зеленого. Там набагато більше барв, ніж видається.

— У деталях зачаївся Бог. А зіниця?

— Дуже чорна, дуже чутлива. Вона округлюється, скорочується, застигає, потім розширюється. Дуже балакуча ця зіниця, дуже виразна.

— Дивовижно… Ваші повіки тепер.

Гра тривала далі. Брови, вії, розміщення волосся на голові, мочки вух… Керована поглядом цього сліпого Стефані відкрила нескінченні нюанси видимого світу, непідозрювані багатства свого тіла.

У роздягальні, перед тим як піти, вона помітила перед своєю шафкою букет рожевих і бузкових півоній, обрамлений елеґантними зеленими гілками, менш яскравими, ніж світло-зелені. Вона підняла його, щоб віддати на рецепції, ні на мить не уявляючи, що він призначений для неї, аж тут із нього випала картка, на якій каліграфічними літерами було написано: «для Стефані, найчудовішої з медсестер».

Від кого цей знак шани? Вона марно оглядала шовковий папір обгортки, доторкнулася до квітів, оглянула стебла, але не знайшла жодного підпису чи якоїсь підказки.

Прийшовши додому, вона поставила дарунок навпроти свого ліжка, щоб їх споглядати, певна, що вони від Карла.

Наступного дня новий букет — так само з півоній, але жовтих і червоних, — чекав на неї перед її шафкою. Такий самий текст на картці. Та сама стриманість відправника.

Вона одразу піднялась у палату 221 і під час розмови з Карлом намагалася вивідати, чи він справді є тим щедрим постачальником. Оскільки їй не пощастило вловити якогось знаку, вона несподівано запитала:

— Чи це вам я маю подякувати за букет квітів учора й сьогодні?

— Мені прикро, що я про це не подумав. Ні, це не я.

— Присягаєте?

— На свій великий сором, так.

— Тоді хто ж?

— Як? Ви не підозрюєте, хто до вас залицяється?

— Не маю уяви.

— Жінки безумні! Щоб відкрити їм на нас очі, потрібно стільки часу… На щастя для чоловіків, природа придумала квіти…

Стефані надулася, відчуваючи радше прикрість, ніж зачарування, тим паче, що дарунки не припинялися: біля її шафки щодня з’являлася нова квіткова композиція.

Відповідно Стефані довелося розплющити очі на чоловіків, які оточували її в лікарні Сальпетрієр, і зачудовано констатувати, що тих, хто до неї усміхається, чимало.

Спершу вона відчувала себе наляканою. Як! Виходить, довкола неї стільки спокусників, стільки самців, що дивляться на неї як на жінку? Чи це вона не помічала їх раніше? Чи це вони помітили її тільки після пригоди з Карлом? Шокована, майже травмована, вона вагалась, якої поведінки їй дотримуватися: попередньої — ходити з опущеною головою, уникати зустрічних поглядів, стримувати посмішку — чи нової, щирої, невимушеної, яка найменше її пересування перетворювала на роман, даючи поштовх сотні візуальних контактів, пропонуючи десяток можливостей зупинитись.

У такий спосіб з групи санітарів-носильників вона вирізнила обличчя Рафаеля. Складно визначити, що її одразу вразило: палкі очі юнака чи прикріплена на халаті півонія. Стефані здригнулась і збагнула: цей знак показує, що перед нею — її анонімний залицяльник.

Призупинившись, вона закліпала очима, розкрила рот, спробувала знайти якісь слова, що не йшли на думку, потім засумнівалась, подумала, що помилилась, тоді прискорила ходу і втекла.

Утім, вона знову наразилася на Рафаеля в товаристві його колег, коли вони зустрічалися поглядами, її щоразу заливала хвиля жару.

Що робити? Як себе вести? Стефані не знала, як діяти, тим паче, що нічого не чекала від хлопця. Він завдавав їй клопоту. Чи ж може вона підійти до нього і сказати: «Дякую, а тепер годі»?

Марі-Терез підсунула їй свою думку, коли вони йшли в їдальню.

— Я певна, що Рафаель, санітар, їсть тебе очима, Стефані.

— Он як? Він нічогенький…

— Жартуєш? Він — найгарніший хлопець у лікарні. У нього вії єгипетської принцеси. Дівчата від нього божеволіють. Усі позеленіють, якщо ти його підчепиш.

— Я? Чому я?

— А квіти! Всім про це відомо, дівчинко. Він геть ошалів від тебе.

— Тобі не здається, що він замолодий?

— Замолодий для кого? Йому стільки, скільки тобі.

Марі-Терез мала рацію. Відкривши свою звабливість для Карла, сорокачотирирічного чоловіка, Стефані спонтанно зарахувала себе до старших, віднесла до категорії сорокарічних і вирішила, що відповісти на залицяння молодика не зовсім пристойно і надто сміливо.

Цей тиждень виявився неспокійним. Стефані проводила не дуже багато часу з Карлом, який після нової операції стомлювався дуже швидко, тим паче, що побачивши випадково, як він веде себе з іншими медсестрами, вона збагнула, що з нею він себе виснажує, намагаючись бути дотепним, проникливим, бентежним, що йому коштувало неймовірно тяжких зусиль. До того ж, вона боялася зайвий раз виходити в коридор, щоб не наразитися на Рафаеля.

У наступні суботу й неділю, хоча вона не повинна була працювати, Стефані пішла до лікарні. Вона одяглась якнайкраще, переконана, що Карл це поцінує, й обновила навіть недавно придбану мереживну білизну. Проте, помітивши в холі кількох колишніх коханок, повернулася й перемінила свою блузку з індійського шовку та спідницю з джерсі на робочу блузу й штани, і вже тоді як медсестра піднялася на поверх.

Своїм ошелешеним колегам вона пояснила, що має додаткові години в офтальмології у будівлі навпроти, потім скористалась їхньою неуважністю і зайшла до палати 221. Остання коханка якраз пішла, і Карл присвятив їй якусь часину.

— Ви помітили? Кількість моїх відвідувачок щотижня скорочується. Вони цінували мене лише тоді, коли я був у доброму здоров’ї, сильним, дотепним і для них престижним.

— Ви за це на них гніваєтесь?

— Ні. Вони, цілком певно, сподобались мені тому, що були саме такими: ненаситними, з неймовірним бажанням спокушати, завойовувати, жити.

— Скільки ж їх було сьогодні?

— Дві. Наступного тижня прийде тільки одна. Ненавидячи одна одну, вони, зрештою, домовилися й організували своєрідну естафету, щоби, приходячи якнайрідше, знати, в якому я стані. Кумедно, правда? По суті, їм нетерпеливиться мене оплакати, вони квапляться, на моєму погребі вони будуть неймовірними. І щирими. Так-так, справді щирими.

— Не кажіть такого, ви одужаєте. Ми боротимемося разом, щоби поставити вас на ноги.

— Мої коханки в це не вірять…

— Мені навіть не хочеться з них насміхатися. Закохатись у вас зовсім нескладно: ви такий вродливий.

— Чоловікові краса абсолютно не потрібна. Його спокусливим робить не те, що він вродливий, а те, що він може переконати жінку в тому, що вона вродлива поруч із ним.

— Кажіть, кажіть!

— Не потрібна, запевняю вас. Фізична досконалість — річ обтяжлива, яка інколи навіть перешкоджає.

— Годі вам!

— Гаразд, скажіть-но: що викликає у вас той факт, що ви визнаєте мене декоративним? Довіру чи недовіру?

— Це викликає в мене бажання.

— Дякую. Тепер відверто: довіру чи недовіру?

— Недовіру.

— От бачите! Перша причина недовіри: виникає підозра, що вродливий чоловік — нещирий. Друга причина: вродливий чоловік викликає ревнощі. Я знав лише ревнивих жінок.

— Чи вони помилялись?

— За першої сцени ревнощів — так. Потім ні. Оскільки їхні підозри передували моїм діям, я відчував спонуку підтвердити слушність отих підозр.

Вони розсміялись і розслабились.

— Зараз я поясню вам, Стефані, чому ніколи не варто ревнувати. Якщо ви створюєте з кимсь унікальні взаємини, вони більше ніколи не повторяться. От, скажімо, зараз: чи вважаєте ви, що нашу бесіду я міг би повторити з іншою жінкою?

— Ні.

— Таким чином, Стефані, ви маєте вважати, що зі мною у вас немає суперниці.

Вона усміхнулась і, майже торкаючись його вуст своїми, прошепотіла:

— Ні, є.

Він затремтів.

— Хто?

— Смерть. Саме вона може колись забрати в мене те, що я відчуваю з вами.

— Значить, ви ненавидите смерть?

— А чому тоді я медсестра? Чому, на вашу думку, я так гарно доглядаю за вами? Я допоможу вам одужати.

Якийсь час вони помовчали, перебуваючи поруч один з одним. Потім Стефані легко поцілувала його і зникла.

Вранці в понеділок у роздягальні її чекав не букет, а Рафаель.

Схвильований, з палаючими від власної сміливості очима людей соромливих, він негнучкою рукою простягнув їй букет троянд.

— Доброго дня, мене звуть Рафаель.

— Я знаю.

— Це я… останнім часом… ну… ви зрозуміли…

— Так, теж знаю.

Вона запропонувала йому сісти на лаві, що стояла збоку довгого умивальника.

Санітар прошепотів, немов в екстазі:

— Ти така вродлива.

Слухаючи його, Стефані усвідомила, що вона більше не в світі сліпих, це звучало з уст видющого, видющого, в якого широко розплющені очі.

— Рафаелю, я не вільна.

Обличчя юнака перекосилося від болю.

— Це неможливо, — прошепотів він.

— Я справді не вільна.

— І вийдеш заміж?

Приголомшена конкретністю цього запитання, Стефані відповіла безбарвним голосом:

— Можливо. Про це не йшлося. Я… я його люблю. Це… це немов хвороба.

Стефані ледве не зізналася, що Карл хворий, але з обережності в останній момент стрималася, щоб санітар ні про що не здогадався. Вона продовжила:

— Я просто ним хвора. Не знаю, коли одужаю, і навіть чи взагалі одужаю.

Він замислився. Потім пошукав її погляду.

— Стефані, я не сумніваюся, що я не єдиний, хто за тобою бігає, не сумніваюся, що в мене є суперники, не сумніваюся, що в світі є повно чоловіків, які хотіли б жити з тобою. Проте, цими квітами я хотів запитати, чи в мене є шанс, бодай невеличкий.

Стефані подумала про стримані прогнози лікарів, про тривогу, яку вона відчувала щоранку, заходячи в кімнату до слабіючого Карла… Вести розмову далі вона не могла й розридалась.

Збитий з пантелику Рафаель крутився на місці, белькотав ім’я Стефані, намагаючись щось придумати, щоби спинити цей потік сліз. Він незграбно обняв її за плечі й пригорнув до грудей. Тоді як вона заливала його слізьми, він усміхався, бо вперше відчув запах Стефані і від нього п’янів. Пригорнувшись до його грудей, Стефані відчула, що тоді як санітари зазвичай пахнуть димом викурених цигарок, у цього хлопця були неймовірно гладенька шкіра і п’янкі пахощі лісового горіха. Вона розгублено випросталась. Намагаючись опанувати себе, згадала про операції, про які казав професор Бельфор, уявила, як вона допомагає Карлу підвестися і зробити перші кроки… Вона труснула головою, глянула своєму залицяльникові просто в очі:

— Забудь мене.

— Я тобі не подобаюсь?

— Ніколи, чуєш, Рафаелю, ніколи!

Переступаючи поріг палати 221, вона розстібнула блузку зверху й побачила Карла ще більш блідого та виснаженого. Він, як зазвичай, нічим не виказував своєї недуги. Просунувши швидким жестом чисте судно під ковдру, вона ледве впізнала його ноги, настільки стегна та ікри схудли. Хай би швидше професор Бельфор починав важливі операції…

— Чого це, Стефані, ви більше не розповідаєте про Ральфа…

— З ним покінчено.

— Тим краще, бо він кретин. І хто ж ваш новий друг?

Стефані хотілося закричати: «Ви, дурнику, я люблю тільки вас, жоден чоловік не має стільки значення, як ви», але вона знала, що це не впишеться в їхні відносини, що він уважає її незалежною, квітучою та щасливою жінкою. Тож відповіла:

— Рафаель.

— Як тому Рафаелю пощастило! Чи він це усвідомлює?

Стефані пригадала сцену, яку нещодавно пережила, і промовила:

— Так. Усвідомлює.

Карл сприйняв інформацію та належно її оцінив.

— Тим краще. А тепер ви дещо мені пообіцяєте, Стефані… не відмовите?

— Ні.

— Нахиліться до мене, таке прохання я здатен лише прошепотіти на вухо, завдяки цьому зможу більше насолодитися вашим запахом.

Стефані притулила вухо до гарно окреслених Карлових вуст і уважно вислухала його шепіт. Щойно він закінчив, вона запротестувала:

— Ні! Я не хочу! Не кажіть такого!

Він наполягав. Вона знову притулила вухо до його вуст, а тоді, заливаючись сльозами, погодилась.

Група медиків узялася за вирішальну операцію. Кружляючи по колу в передопераційній, Стефані, яка не була віруючою, благала небо про її щасливе завершення. Професор Бельфор вийшов з операційної, потираючи руки, він не виглядав незадоволеним. Стефані вхопилася за цю деталь, щоби повірити в успіх.

Потім, упродовж чотирьох днів, стан Карла погіршився. Вночі він упав у кому, вранці п’ятого дня лікарі засумнівалися, що зможуть його врятувати. Стиснувши зуби, Стефані приховувала своє сум’яття і разом із колегами боролася за те, щоби відігнати смерть, яка кружляла довкола палати 221.

Під вечір їй довелося піти у віддалену поліклініку в глибині парку.

Небо було по-весняному яскраво-блакитним та безхмарним. Свіже повітря виповнило їй груди. Птахи щебетали так, наче сповіщали радісну новину одні одним.

Годинник пробив півгодини.

Стефані піймала себе на тому, що надіється; вона прискорила кроки, аби хутчіше опинитися в реанімації.

Штовхнувши двері тамбура, вона інтуїтивно відчула, що там щось трапилось.

У кінці коридору, стукаючи половинками дверей, клопотались її колеги.

Вона побігла й переступила поріг.

Карл щойно помер.

Вона зіперлася спиною на стіну, потім повільно сповзла на підлогу. Розставивши ноги, без жодного слова і крику, вона сиділа там і плакала.

Колеги несхвально дивилися на неї: професіонал ніколи не повинен піддаватися почуттям, інакше він не зможе працювати.

Приголомшена, вона пригадала слова, що їх Карл прошепотів їй на вухо: обіцянка!

Вона зірвалася на рівні ноги, витерла очі, швидко пробігла коридором, спустилася на перший поверх, у відділення невідкладної допомоги, і підійшла до Рафаеля, який палив цигарку в товаристві санітарів.

— Ти закінчив роботу?

— За десять хвилин.

— Значить, ми підемо разом. Ходімо до тебе.

Він був ошелешений і трохи завагався.

Вона неправильно зрозуміла його вагання і наполегливо уточнила:

— Зараз або ніколи!

— Значить, зараз, — вигукнув Рафаель, відкинувши вбік цигарку.

Він узяв її за руку й повів до роздягальні. По дорозі вона відчула потребу пояснити:

— Розумієш, я прийшла до тебе… тому що… тому що…

— Я зрозумів. Ти одужала?

— Так. Одужала.

За годину після смерті Карла вірна своїй обіцянці Стефані віддавалася Рафаелю. Вона кохалася пристрасно й нестримно. Рафаель ні на мить не запідозрив, що вона невинна. Але, лежачи в обіймах юнака, вона, хоч і відкрилася Рафаелю, слова «Я кохаю тебе» адресувала Карлові.

НЕВДАЛИЙ ВИБІР КНИГИ

— Щоб я читав романи? Ніколи!

Тоді як він жив в оточенні тисяч книг, під якими вгинались полиці, що від підлоги до стелі займали стіни його темної квартири, він обурювався, що його можуть уважати здатним марнувати час на читання якоїсь художньої літератури.

— Факти, самі лише факти! Факти й роздуми! Доки я не пізнаю до кінця реальності, я не приділю ні секунди нереальності.

До нього рідко хто приходив, бо Моріс Пліссон не любив приймати гостей: проте, коли хтось із його учнів проявляв справжній запал до його дисципліни, під кінець навчального року він винагороджував його, для студента це була виняткова мить: година зі своїм викладачем за кухлем пива і жменею горішків, сидячи за низеньким столиком у вітальні. Щоразу вражений цим місцем студент сидів, втягнувши голову в плечі й міцно стиснувши коліна, оглядав полиці й констатував, що весь простір виповнюють есеї, дослідження, біографії та енциклопедії, і ніде бодай однієї книжки з белетристики.

— Ви не цінуєте романів, месьє Пліссон?

— Так само мене можна запитати, чи ціную я брехню.

— Настільки?

— Слухайте, мій юний друже, відтоді як я захопився історією, географією та правом, попри сорок п’ять років старанного читання по кілька книжок на тиждень, я досі вчуся. Що можуть відкрити мені романісти, в яких на першому плані фантазія? Ні, ви таки скажіть, що? Якщо вони розповідають про щось істинне, воно мені вже відоме; якщо вигадують щось неправдиве, мені на це начхати.

— Одначе, література…

— Я не хочу ганити праці своїх колег, ні марнувати вашу енергію, тим паче, що ви блискучий студент, спроможний вступити до Вищої нормальної школи, але якби я мав право на відвертість, мені хотілось би заявити: годі чіплятися до нас із тією літературою! Це — дурниці та дрібниці… Читати романи — це заняття для самотньої жінки, хоча вишивання чи в’язання були б кориснішими. Писати романи — значить звертатися до жінок без заняття — і не більше, прагнучи цим знайти більше читачів! Хіба шанований інтелектуал Поль Валері не відмовився писати текст, який починався фразою: «Маркіза вийшла з дому о п’ятій»? Наскільки він був правим! Якщо він відмовився її писати, то я відмовляюся читати: «Маркіза вийшла з дому о п’ятій»! Передовсім, що це за маркіза? Де вона мешкає? Яка це епоха? Що підтверджує, що була якраз п’ята, а не п’ята десять або п’ята тридцять? Яка, зрештою, різниця, була б десята ранку чи десята вечора, адже все тут вигадка? Самі бачите, що роман — це панування довільного й бозна-чого. Я ж людина серйозна. У мене немає ні місця, ні часу, ні енергії, щоби присвячувати їх подібним дурницям.

На його ескападу не могло бути ніяких заперечень; цього року, як і в попередні роки, він мав такий самий результат: його співрозмовник нічого не заперечив. Моріс Пліссон виграв.

Але якби він чув думки свого студента, то дійшов би висновку, що це мовчання — аж ніяк не перемога. Зніяковівши від безапеляційного тону, юнак запитував себе, чому його викладач тримається на віддалі від уявного, з якої причини недовірливо ставиться до мистецтва та емоцій; особливо його дивувало те, що зневага до «самотніх жінок» йшла від «самотнього чоловіка». Адже в Парковому ліцеї було загальновідомо, що месьє Пліссон — «старий парубок» і «затятий одинак», його ніколи не бачили в жіночому товаристві.

Моріс Пліссон запропонував відкоркувати нову пляшку пива, це був спосіб указати на те, що розмову завершено. Студент зрозумів, промимрив слова подяки і пішов услід за викладачем до дверей.

— Гарних канікул, любий каньє.[2] Пам’ятайте, було б корисно, якби від початку серпня ви почали повторювати давню історію, бо впродовж наступного року у вас зовсім не буде часу перед конкурсом.

— Авжеж, месьє. Історія греків і латинян — із першого серпня, я прислухаюся до вашої поради. Треба лишень умовити батьків узяти валізку книжок на канікули.

— Куди поїдете на канікули?

— До Провансу, моя родина має там будинок. А ви?

І хоча студент поставив запитання автоматично з увічливості, воно, однак, захопило Моріса Пліссона зненацька. Він закліпав очима й пошукав допомоги вдалині.

— О… та… цього року в Ардеш.

— Я обожнюю Ардеш. Куди саме?

— Але… але… бачите, я не знаю, всім… клопочеться добра знайома, яка найняла будинок. Зазвичай ми подорожуємо з групою, але цього року вирішили поїхати до Ардешу. Це — її рішення, вона цим клопочеться і… я не пригадую назви села.

Студент із розумінням прийняв сум’яття викладача, потиснув йому руку і спустився, перескакуючи через сходинки; він квапився приєднатися до товаришів і повідомити новину дня: у Пліссона є коханка! Всі пліткарі помилялися щодо нього, і ті, хто вважав його гомосексуалістом, і ті, хто відносив його до клієнтів повій, і ті, хто вважав досі незайманим… тоді як насправді у житті Пліссона, хоча він був негарним, роками була присутня жінка, з нею він їздив по світу, з нею проводив відпустку, а можливо, й вихідні, починаючи з вечора п’ятниці. Чому вони не живуть разом? Є два варіанти: або вона живе далеко, або одружена… Чортів Пліссон, цього літа він стане осереддям пліток серед учнів підготовчого класу.

Зачиняючи двері, викладач кусав собі губи. Навіщо він це розказав? За тридцять років своєї роботи він ніколи і натяку не зробив про своє особисте життя. Як він міг не стриматись… Усе через те запитання: «Куди саме до Ардешу?»… Він зрозумів, що забув… із його залізною пам’яттю, зі здатністю нічого не забувати… його це настільки вибило з колії, що, намагаючись виправдати цей провал у пам’яті, він несподівано згадав Сільві…

Що саме він сказав? Яка різниця… Хвороби, яких він боявся, проявляються ось так — плутаниною, обмовкою чи неможливістю щось пригадати… А тепер голова почала закипати. У нього температура — точно! Чи це не другий симптом? Невже мозок може так швидко дегенерувати?

Він набрав номер Сільві, і доки на іншому кінці дроту лунав телефонний дзвінок, бо зазвичай вона довго не бере слухавки, він почав боятися, що, набираючи її номер, помилився і сам того не зауважив…

«Це ще серйозніше, ніж я думав. Якщо я набрав не той номер, і до мене озветься хтось чужий, я повішу слухавку і, не гаючи ні миті, побіжу до лікарні».

Після десятого дзвінка почувся здивований голос:

— Алло?

— Сільві? — перепитав він задихано безбарвним голосом.

— Так.

Він перевів подих: усе не так страшно, він, принаймні, набрав відповідний номер.

— Це Моріс.

— Вибач, Морісе, я тебе не впізнала. Я була в глибині квартири, де… Що трапилось? О цій порі ти зазвичай не дзвониш…

— Сільві, куди саме в Ардеш ми їдемо цього літа?

— У будинок подруги… ну, подруги іншої подруги…

— Як називається те місце?

— Не знаю…

Ошелешений Моріс кліпнув очима, стиснув пальці на телефонній слухавці: у неї також! Це зачепило нас обох.

— Уяви собі, я також не пам’ятаю, — вигукнув Моріс, — я не зміг пригадати назву, яку ти мені повідомила, коли учень мене про це запитав.

— Звісно, ти не міг повторити того, чого я тобі не казала, Морісе. Ця подруга… вірніше, подруга подруги… коротше, вона намалювала план, як туди дістатися, бо це — ізольована місцина у сільській місцевості, далеко від сіл.

— То ти нічого мені не казала?

— Ні.

— Ти певна?

— Так.

— Значить, я нічого не забув? І все гаразд! — зрадів Моріс.

— Зачекай, — сказала вона, не підозрюючи, від якої тривоги вона звільнила свого співрозмовника, — я візьму папери, щоб відповісти на твоє запитання.

Моріс Пліссон опустився в успадкований від бабусі в перших вольтерівський фотель і усміхнувся до своєї квартири, яка раптом видалась йому такою ж гарною, як Версальський замок. Врятувався! Вцілів! Живий і здоровий! Ні, він ще нескоро покине свої дорогі книги, його мозок функціонує, хвороба Альцгеймера далеко звідси, вона — за міцною стіною його мозкової оболонки. Геть від мене, загрози й фантазми!

За шелестінням, що почулось у слухавці, він здогадався, що Сільві перебирає папери; нарешті, пролунав переможний крик:

— Ось, знайшла! Ти ще тут, Морісе?

— Так.

— Ми їдемо до гирла річки Ардеш, в будинок, зведений у кінці дороги, що не має назви. Пояснюю: після села Сен-Мартен-де-Фосі звертаємо на Каштановий шлях; там, на третьому повороті після перехрестя, де стоїть статуя Марії, ще два кілометри. Така відповідь тебе влаштовує?

— Так, цілком.

— Хочеш, аби тобі пересилали туди пошту?

— Ні, на два тижні це нераціонально.

— Я також ні. Та ще з такою адресою.

— Гаразд, Сільві, я тебе більше не турбую. Ти ж знаєш, я й телефон… Значить, у суботу?

— Так, у суботу, о десятій.

Наступні кілька днів Моріс прожив у піднесенні, що охопило його після телефонної розмови: адже він у повній формі, а до того ж незабаром їде у відпустку!

Як і більшість неодружених, які не мають сексуального життя, він дуже переймався своїм здоров’ям. Щойно при ньому заходила мова про якусь хворобу, Моріс уявляв, що може її підхопити, і відтоді пильно стежив за її ймовірною появою. Якщо хвороба проявлялася такими неясними, маловиразними симптомами, як утома, головні болі, пітніння і шлункові розлади, страх підчепити щось тривав значно довше. Його лікар звик до його несподіваних появ, тремтячим, із пересохлим ротом, якраз перед зачиненням кабінету, готовим почути підтвердження про близьку агонію. Лікар щоразу дуже докладно — чи, принаймні, створював таке враження — його оглядав, заспокоював свого клієнта і відсилав додому щасливого, ніби таки вилікував від справжнього захворювання.

У такі вечори, вечори вивільнення, вечори, коли приреченого на смерть відпускають на волю, Моріс Пліссон роздягався і з задоволенням розглядав себе з голови до ніг у великому дзеркалі у спальні — спогад про бабусю, міцна шафа з дзеркалом на повний ріст. Він, звісно, не красень, не гарніший, ніж раніше, але він здоровий. Повністю здоровий. І це тіло, якого ніхто не хоче, здоровіше, ніж багато інших значно спокусливіших тіл, і воно житиме ще довго. У такі вечори Моріс Пліссон себе любив. Без періодів такого інтенсивного страху, щеплення якого він собі робив, він, можливо, не міг би наділяти себе такою любов’ю. Бо хто ще міг би його нею наділити, між іншим?

О десятій ранку в суботу він сигналив під будинком, де було призначено зустріч.

Огрядна, радісна, кепсько вдягнена Сільві виглянула з балкона.

— Вітаю, братику!

— Привіт, сестричко!

Вони з Сільві знайомі з дитинства, він був єдиним сином, вона — єдиною донькою, вони настільки подобались один одному, що пообіцяли собі потім одружитись. Та ба, дізнавшись про це, дядько пояснив, що шлюб між кузенами заборонено, це загальмувало їхні матримоніальні плани, але не порушило розуміння. Можливо, створити інші союзи їм перешкодила тінь того нереалізованого шлюбу? Чи вони так і не зважилися подумати про іншу пару поза їхньою оригінальною парою? Тепер їм по п’ятдесят, позаду — невдалі романи, і кожен вирішив жити не одружуючись. Як і раніше, у відпустці вони проводили час разом, із таким самим, якщо не більшим, задоволенням, бо їхні зустрічі, здавалося, змітали і час, і життєві незгоди. Вони щороку присвячували собі по два тижні: цей дует відвідав Єгипет, Італію, Грецію, Туреччину, Сирію, Ліван і Росію. Моріс полюбляв пізнавальні подорожі, Сільві просто любила подорожувати.

У вихорі шаликів і хустин, що маяли навколо її огрядного тіла, Сільві вилетіла з дому, підморгнула Морісу, проскочила через дорогу до гаража, щоби закинути останню валізку в пащу свого мініатюрного авта. Моріс запитав себе, чому ця огрядна жінка систематично купує маленькі машини? Мало того, що вони робили її ще товстішою, вони були не дуже практичними в користуванні.

— І про що це ти думаєш, Морісе?

Вона підійшла й міцно його поцілувала.

Притиснутий до цих монументальних грудей, намагаючись на пальцях дотягнутися до щоки, щоб її поцілувати, він раптом уявив себе таким, як авто Сільві. Хирлявий, із запалою грудною кліткою, низький на зріст, тонкий у кістці, стоячи на світлині поруч із Сільві та її міні-автом, він виглядав би, як частка її колекції.

— Я подивився на паркінг коло себе і пригадав, що на моїй вулиці живуть двоє чорних, які їздять на білих лімузинах. Чорний. Білий. Контраст. Ти таке помічала?

Вона розсміялась.

— Ні, але ти мені нагадав, що одна з моїх колег у мерії, мадам Н’Да має болонку кремового кольору, від якої вона просто шаліє.

Моріс зібрався сміятися, коли з жахом констатував, що його авто — довге, високе, виготовлене згідно з американськими пропорціями, підтверджує цей закон протилежностей. Він ніколи не підозрював, що, вибираючи своє авто, він у такий спосіб також компенсує свій комплекс.

— Відчуваю, ти чимось стурбований, Морісе!

— Ні, все гаразд. А як ти, ми стільки місяців не бачились, а тільки розмовляли по телефону, як справи?

— Краще не буває! Завжди на висоті, дорогий Морісе!

— Ти наче змінила зачіску?

— Так, трохи… Що скажеш? Так краще?

— Так, краще, — відповів Моріс, не задумуючись.

— Ти міг би також зауважити, що я схудла на п’ять кілограмів, але цього ніхто не бачить.

— Власне, я якраз подумав…

— Брехун! У будь-якому разі я втратила п’ять кілограмів мізків, а не жиру. Тож ці п’ять кіло зовсім непомітні, їх можна тільки почути!

І рушила, розреготавшись на повен голос.

Її сміху він не підтримав, але все-таки Моріс ставився до неї поблажливо. З часом приязнь підкріпилася проникливістю: він знав, що його кузина зовсім не така, як він, не дуже освічена, полюбляє скрізь заводити знайомства, цінує пишні, як для Ґарґантюа, обіди, прихильна до солоних жартів і веселих молодиків, але він за це на неї не сердився; оскільки вона була єдиною особою, яку він любив, він вирішив її просто любити, такою, яка вона є. До його ніжності додавався навіть жаль, який він відчував до її непривабливої зовнішності — дедалі більш непривабливої з накопиченням років. По суті, співчуття, яке він виявляв до фізичного вигляду Сільві, було ерзацом того, що він хотів би дати собі.

Покинувши Ліон та його заплутані дорожні розв’язки, вони кілька годин їхали один за одним. Мірою просування на південь спека змінювала свою сутність: густа, паралізуюча, непорушна в ліонському басейні, схожа на пекучий свинцевий щит над головами смертних, вона була полегшена лагідним вітром, доки вони їхали вздовж Рони, потім стала сухою й набула чогось мінерального, коли вони під’їхали до Ардешу.

Десь під вечір, після низки помилок, які дуже розважили Сільві, вони нарешті вибралися на дику запилену дорогу, що привела їх до вілли.

Моріс одразу помітив, що властивості місцевості могли стати її вадами: притулившись на скелястому схилі, де втрималися нечисленні спраглі кущі, будівля з природного каменю, такого ж кольору охри, що й навколишній рельєф, височіла за кілька кілометрів від села, за кілька сотень метрів від сусідів.

— Чудово, — вигукнув він, шукаючи схвалення Сільві, яка трохи засумнівалася, — це ідеальне місце для відпочинку!

Вона усміхнулась і вирішила пристати на його думку.

Коли вони вибрали собі спальні, розвантажили речі й Морісові книжки, а Сільві переконалася, що телевізор і радіо працюють, вона запропонувала поїхати скупитись у великому тутешньому супермаркеті.

Знаючи темперамент своєї кузини, Моріс поїхав із нею, бо боявся, що вона накупить забагато й задорого.

Штовхаючи візок, він обійшов полиці разом із Сільві, яка хотіла все скупити, весь час щось лопотіла, порівнюючи продукти з тими, що продавалися коло неї, зачіпала продавців. Щойно найбільш небезпечну частину — не дати Сільві спорожнити полицю з ковбасними виробами у візок — було завершено, вони попрямували до кас.

— Стій на місці, я візьму собі книжку! — вигукнула Сільві.

Моріс угамував своє роздратування, бо хотів, щоби відпустка була вдалою; проте, подумки він просто розстріляв цю нещасну. Вибирати книжку в супермаркеті! Хіба він хоч раз у своєму житті придбав книжку, бодай одну, в супермаркеті? Книжка — це сакральний, цінний предмет, про її існування спершу дізнаються зі списку бібліографії, про неї наводять довідки, і, в крайньому разі, якщо дуже бажають мати, її дані записують на папірці та купують або замовляють у власника книгарні, що гідний цього імені. Книгу в жодному разі не можна «зірвати» серед ковбас, овочів і миючих засобів.

— Яка сумна доба, — промимрив він крізь зуби.

Сільві без комплексів пританцьовувала серед стосів книг і ними ж завалених столів, немов би вони були чимось апетитним. Моріс кинув швидкий погляд і констатував, що там, звісно, самі романи і, наслідуючи мученика, звів очі на стелю, чекаючи, доки Сільві закінчить: вона нюхнула якусь обкладинку, принюхалася до якогось томика, зважила інший, погортала сторінки всередині, немов би перевіряла, чи не потрапила в салат земля.

Несподівано вона скрикнула:

— Клас! Останній роман Кріса Блека!

Моріс не знав, хто такий той Кріс Блек, який спричинив такий передоргазм у його кузини, і погордував звернути увагу на томик, що вона кинула на гору продуктів.

— Ти не читав Кріса Блека? Звісно, ти ж не читаєш романів. Але це щось дивовижне. Це читається одним подихом, на кожній сторінці ти пускаєш слюнки, від книжки неможливо відірватись, не дочитавши її до кінця.

Моріс зауважив, що про цю книжку Сільві розповідає, немов про якусь страву.

«Зрештою, комерсанти праві, коли кладуть книги поруч із їжею, подумав він, бо для споживачів такого штибу — це одне й те саме».

— Слухай-но, Морісе, хочеш зробити мені приємність, прочитай Кріса Блека.

— Послухай, Сільві, щоби зробити тобі приємність, я терплю твою розповідь про Кріса Блека, про якого знати не знаю, і це вже багато. Навіть не розраховуй, що я його читатиму.

— Це геть по-дурному, ти помреш ідіотом.

— Не думаю. Принаймні, не через це.

— О, вважаєш, що в мене кепський смак. Утім, коли я читаю Кріса Блека, то усвідомлюю, що не читаю Марселя Пруста, я ж не дурненька.

— Чому? Ти читала Марселя Пруста?

— Ну, ти й злий, Морісе! Ні, ти дуже добре знаєш, що я не читала Марселя Пруста, на відміну від тебе.

Вона була переповнена враженою гідністю, наче свята Баландіна в царині культури. Моріс усміхнувся, начеб йому, нарешті, приписали заслугу, з якою раніше скупились. У глибині душі він насолоджувався від думки, що і кузина, і студенти вважають, що він безумовно читав Марселя Пруста, чого він ніколи не намагався робити, бо мав алергію на романтичну літературу. Тим краще. Він не скаже правди. Стільки інших томів прочитано… те, що позичають тільки багатим, цілком нормально, хіба ні?

— Морісе, я не сумніваюсь, що читаю не великий шедевр, зате чудово проводжу час!

— Ти вільна і маєш право розважатися так, як хочеш, мене це не обходить.

— Довірся мені: якщо ти занудьгуєш, Кріс Блек настільки ж знаменитий, що й Дан Вест.

Я не зміг стримати кудкудакання.

— Кріс Блек, Дан Вест… Навіть їхні імена спрощено, два склади, легко запам’ятати. Їх без помилок зможе повторити й дебіл, що жує жуйку в Техасі. Гадаєш, це їхні справжні прізвища чи їх так охрещують з огляду на закони маркетингу?

— Ти про що?

— Про те, що коло стенду «Товар дня» Кріса Блека чи Дана Веста читати значно легше, ніж Жуля Мішле.

Сільві збиралася відповісти, аж раптом голосно скрикнула, помітивши своїх подружок. Розмахуючи товстими руками, вона налетіла на трьох таких самих імпозантних жіночок.

Моріс відчув розчарування. Сільві вирветься від нього аж на півгодини, в неї якраз стільки часу займає нетривала розмова.

Він здалеку злегка кивнув подружкам Сільві, просто, аби зазначити, що до імпровізованої розмови не приєднуватиметься, і вирішив терпляче перечекати. Зіпершись ліктями на поручень візочка, він кинув блукаючий погляд на продукти. І зупинив його на обкладинці книжки. Яка вульгарність! Чорне, червоне, золоте, літери наче надуті, надмірна, експресивна графіка, яка хотіла дати зрозуміти, що в цьому томику страшні речі, немов наклеїли етикетку, що має викликати тривогу написом: «Увага: отрута» чи «Не торкатись: електричний струм високої напруги, смертельна небезпека!». А назва — Кімната чорних таємниць, щось дебільніше, напевно, годі придумати? Ґотика й сучасність — поєднання двох кепських смаків! На додачу, немов би одного заголовка мало, видавець уміщує рекламу: «Коли ви закриєте книжку, вам уже не позбутися страху!» Яке убозтво… Навіть немає потреби розгортати цю книжку, аби знати, що це — лайно.

Кріс Блек… Радше померти, ніж прочитати щось Кріса Блека! І це ще й пишне та об’ємне — немов сама Сільві, між іншим — цього, треба думати, досить, щоби компенсувати ваші затрати.

Переконавшись, що Сільві та подружки зайняті розмовою і за ним не спостерігають, він непомітно перевернув книжку. Скільки ж сторінок у цій цеглині? Вісімсот! Який жах! Подумати лишень, що для того, аби друкувати цю гидоту Кріса Блека, вирубуються дерева. Він, напевно, продає мільйони книг у всьому світі, цей негідник… Через нього для кожного бестселера винищують трьохсотлітній ліс, бабах — дерево ріжуть, сік біжить! Ось заради чого псують планету, нищать легені земної кулі, запаси кисню, її екосистему — для того, щоби товсті жінки читали товсті книжки, вартість яких дорівнює нулеві! Це викликає в мене огиду…

Оскільки розмова подружок тривала далі, і вони не звертали на нього уваги, він нахилився, щоб прочитати четверту сторінку обкладинки.

Якби вона знала, куди її заведе пригода, Ева Сімплон, аґент ФБР, не затрималась би в домі Дарквелів. Та оскільки це спадок від якоїсь далекої тітки, вона живе там, організовуючи оглядини, щоб його продати. Чи не краще було би відмовитися від такого отруєного дарунку? Бо її перебування таїть для неї загадкові й тривожні сюрпризи… Коли б'є північ, хто збирається у тій недоступній кімнаті, у центрі будівлі, до якої вона не знаходить входу? Що означають ці наспіви вночі? І хто ті дивні покупці, які пропонують мільйони доларів, аби придбати ізольовану халупу?

Що це за рукопис XVI ст., про який їй колись казала покійна тітка? Що такого вибухового містить він, що виправдовувало би стільки зазіхань на нього?

Оскільки поневіряння аґента Еви Сімплон не закінчилися, читач ризикує позбутися сну разом із нею.

Вмерти — й не встати! Це настільки по-ідіотськи, що вже можна уявити собі й фільм — кіно Моріс Пліссон теж ненавидів — із стражденними скрипками, голубуватим освітленням і збентеженою білявкою, яка бігає в темряві… Захоплення викликає не те, що є дурні, аби це читати, а те, що є нещасний, щоб це писати. Ремесло не буває нерозумним, одначе, можна обрати менш обурливий спосіб оплачувати своє помешкання. Ба більше, на те, щоби здолати ці вісімсот сторінок, напевно, витрачають місяці. Є два рішення: або цей Кріс Блек є закоханою у свій талант свинею, або він — раб, якому видавець приставив пістолет до скроні: «Вісімсот сторінок, старий, ні на одну менше!» «Чому саме вісімсот, месьє?» «Тому що, продажна душе, огидний канцелярський щуре, середній американець може присвятити читанню лише двадцять доларів свого місячного бюджету і тридцять п’ять годин часу на місяць, зрозумів? О’кей? І не треба виходити за межі, ні більше, ні менше. Це гарне співвідношення якості й ціни, закон ринку. Затямив? Годі цитувати мені Достоєвського, я ненавиджу комуністів».

Плечі зіпертого на візок Моріса Пліссона здригалися від глузливого сміху, він утішався вигаданою ним сценкою. Чортів Кріс Блек, його, власне, треба пожаліти.

Сталося те, чого він боявся. Сільві наполягла на тому, щоби познайомити його з подружками.

— Ходи до нас, Морісе, це завдяки їм я знайшла наше помешкання. Ґрація, Одрі та Софія живуть неподалік, за три кілометри від нас. Ми матимемо нагоду з ними бачитись.

Моріс пробурмотів кілька фраз, що мали видаватися люб’язними, питаючи себе, чи парламент не мав би проголосити закон про заборону давати імена вродливих жінок — Ґрація, Одрі й Софія — тлустим жінкам. Потім настав час обіцянок випити разом оранжаду, пограти в петанк, погуляти на природі, і всі розійшлися з голосним «До зустрічі!»

Дорогою на віллу, доки за вікном миготіли пустельні пейзажі, Моріс мимоволі повертався до Кімнати чорних таємниць — що за безумна назва, — його зачепила одна подробиця. Що ж це за рукопис XVI ст., довкола якого крутиться інтриґа? Це, напевно, реально існуючий твір, бо, як стверджують його колеги-літератори, американським романістам бракує уяви. Що це — трактат із алхімії? Мемуари тамплієрів? Реєстр скандальних родинних зв’язків? Якийсь текст Аристотеля, що його вважали загубленим? Моріс мимоволі висував гіпотези. Зрештою, Кріс Блек, чи той, хто ховався за цим псевдонімом, не є ґулею, що наділяє себе геніальністю, а чесним дослідником, ерудитом, одним із тих блискучих університетських учених, яких так уміло продукують у США і яким не хочуть платити… Можливо, це така сама людина як він, Моріс Пліссон? Можливо, ця мужня освічена людина погодилася писати цю недостойну розмазню лише для того, щоб ушанувати свої борги чи прогодувати сім’ю. Можливо, ця книжка не така вже й кепська…

Моріс розгнівався на себе за виявлену поблажливість і вирішив перейти до серйозних тем. Тож, вивантажуючи продукти, майже всупереч власній волі він поцупив книжку: скориставшися шляхом між автом і комірчиною, миттєво сунув її в порцелянову підставку для парасольок.

Повністю зайнята господарюванням на кухні та готуванням вечері, Сільві цього не зауважила. Щоб завадити цьому й надалі, Моріс дійшов до того, що запропонував їй подивитися телевізор, зазначивши, однак, що сам, за звичкою, незабаром піде спати.

«Якщо я всаджу її перед телевізором, вона вже не думатиме про читання, і, як приклеєна, сидітиме у фотелі, доки не прочитають останні метеозведення».

Його план виявився вірним. Неймовірно зрадівши, що кузен згоден на такі прості, як вечір перед телевізором, розваги, Сільві проголосила, що вони проведуть екстра-відпустку, і що вони добре зробили, нікуди цього року не поїхавши, для них це стане невеликою переміною.

Подивившись півгодини фільм, якого він так і не бачив, Моріс навмисно почав позіхати і сказав, що піде ляже.

— Ти собі сиди, звук можеш не прикручувати, я так стомився за дорогу, що одразу ж засну. Добраніч, Сільві.

— Гарних снів, Морісе.

Перетинаючи хол, він витягнув книжку з підставки, засунув її під сорочку і хутко піднявся до своєї кімнати, так-сяк виконав туалет, замкнув двері та вмостився в ліжку з Кімнатою чорних таємниць.

«Я лише гляну, про який рукопис XVI ст. там ідеться», вирішив він.

Але через двадцять хвилин він більше про це не думав, критична відстороненість, яку він хотів зберегти щодо тексту, трималася впродовж кількох сторінок; прочитавши перший розділ, він одразу, не переводячи подиху, взявся за другий, його сарказм розчинився в читанні, як цукор у воді.

На своє велике здивування він дізнався, що героїня, аґент ФБР Ева Сімплон була лесбіянкою; це вразило його настільки, що надалі він уже не міг сумніватися щодо вчинків чи думок, які їй приписував автор. Навіть більше, марґінальність, на яку цю вродливу жінку прирікала її сексуальна орієнтація, відсилала Моріса до його власної марґіналізацїї через те, що він був негарним, тож невдовзі він відчув до Еви Сімплон велику симпатію.

Почувши, що Сільві вимкнула телевізор і важкими кроками піднімається по сходах, він згадав, що мав би спати. Почуваючись підлим, він вимкнув настільну лампу. Немає й мови, аби вона знала, що він не спить! Ще менше, щоби зрозуміла, що він поцупив її книжку! Та її забрала…

Хвилини, які він перечекав у темряві, видались йому довгими й неприємними. У будинку чулися тисячі потріскувань невідомого походження. Чи ж Сільві подумала й зачинила всі вхідні двері? Звісно, ні! Він знав її довірливу натуру. Хіба вона не усвідомлює, що вони оселились у незнайомій будівлі, спорудженій серед безвісти на дикій землі? Хто підтвердить, що цей регіон не кишить волоцюгами, злочинцями, особами без совісті, ладними вбити за кредитну картку? Можливо, лютує навіть якийсь ман’як, який проникає на вілли й ріже мешканців? Чи серійний убивця? Горлоріз із Ардешу? Чи якась банда… Про це, вочевидь, відомо всім в окрузі, крім них, новоприбульців, бо їх ніхто не попередив, і вони перетворилися на ідеальну ціль! Він здригнувся.

Дилема: встати й перевірити, чи замкнуто всі замки, але тоді його зможе почути Сільві, чи дати зловмисникам нагоду зайти в дім і сховатись у шафі чи в льоху? У цю мить нічну тишу розірвав тужливий звук.

Сова?

Так. Авжеж.

Чи людина, яка імітує сову, скликаючи своїх спільників? Найкласичніший засіб у зловмисників. Хіба ні?

Та ні! Це, звісно, сова.

Крик повторився.

Моріс спітнів, його поперекові хребці зволожилися. На що вказував повторний крик? На те, що це справді сова, чи таки відповідь співучасників?

Він підвівся і вскочив у свої старі черевики. Не можна гаяти ні хвилини. Байдуже, що подумає Сільві, банда психопатів тривожила його більше, ніж кузина.

Вискочивши в коридор, він почув шум води в душі; це його заспокоїло, вона не почує, як він спускається.

Опинившись унизу й кинувши погляд на вітальню та їдальню, осяяні примарним світлом, він із жахом констатував, що вона все залишила відчиненим. Жодної зачиненої віконниці, жодних зачинених скляних дверей. Досить розбити шибку, щоб увійти. Що ж до дверей, то в них стирчав ключ, він навіть не був повернутий. Бідолашна божевільна! З такими, як вона, людьми не треба жахатися того, що трапляються криваві різанини.

Він квапливо вийшов і, навіть не зупинившись, щоби вдихнути повітря, — настільки боявся втратити бодай секунду — кинувся від одного вікна до іншого, прихиляючи дерев’яні щити, не наважуючись поглянути довкола і боячись, що будь-якої миті на його потилицю опуститься рука і вкладе його на місці.

Потім зайшов у дім, повернув ключ, заштовхав засуви, опустив дверні ручки і ще раз пробігся кімнатами, блокуючи віконниці прогоничами.

Закінчивши свій спринт, він присів, аби перевести подих. Мірою того, як серце билося дедалі спокійніше, бо все довкола виглядало спокійним, він зрозумів, що щойно пережив напад паніки.

«Що з тобою трапилося, мій бідолашний Морісе? Подібних страхів ти не знав із часів свого дитинства».

Він пригадував, що в дитинстві був боязким хлопчиком, одначе вважав, що відтоді його вразливість залишилася позаду, в тому зниклому світі, з тим Морісом, що зник. Чи ж це могло повернутись?

«Причина, напевно, в тій книжці? Мені нічим пишатись».

Бурмочучи, він піднявся до своєї кімнати.

Зібрався вимкнути лампу, але завагався.

«Ще кілька сторінок?»

Але якщо світло горітиме, то, вставши, Сільві побачить світло, що вибиватиметься з-під дверей кузена, і здивується чому він не спить, адже казав, що засинає на ходу.

У шафі для білизни знайшов довгуватий валик і поклав його попід двері, перекриваючи щілину, знову запалив лампу і вмостився з книжкою.

Ева Сімплон його не розчарувала. Вона міркувала так, як він, критикувала так, як він, і навіть так само страждала від своєї критичної вимогливості. Так, усе так, як він. Він високо оцінив цю жінку.

Перегорнуто ще двісті сторінок, його повікам доводилося триматись дуже стійко, щоби не злипатись, тож він таки вирішив заснути і відклав книжку. Збиваючи подушку і вмощуючися, він пригадував численні примітки внизу сторінки, які вказували на попередні пригоди, героїнею яких також була Ева Сімплон. Яке щастя! Він зможе її знайти в інших книжках.

Власне, Сільві мала рацію. Це не була висока література, але така захоплива. У будь-якому разі високої літератури він також не шанував. Завтра треба якось вивернутись і усамітнитись, щоб читати далі.

Він уже відключався, як одна думка змусила його підхопитись.

«Сільві… Ну, звичайно…»

Як він не помітив цього раніше?

«Звісно… Саме тому вона обожнює романи Кріса Блека. Зізнаючись у цьому, вона говорила не про Кріса Блека, а про Еву Сімплон. Жодних сумнівів: Сільві — лесбіянка!»

Життя кузини промайнуло в його уяві, як фотоальбом, сторінки якого гортаються неймовірно швидко: надмірна прихильність до батька, якому хотілось би, щоб вона народилася хлопчиком, невдачі й розриви з чоловіками, яких ніколи не бачили; натомість на кожному дні народження впродовж п’ятдесяти років присутні подружки, товаришки, подруги… Інколи, скажімо, три жінки, яких вона зустріла з таким ентузіазмом — далебі підозрілим, чи не так? — хіба своїми короткими хлопчачими зачісками, чоловічим одягом, неграціозними жестами вони не схожі на Еву Сімплон із роману? На Жозефу Кац, цю огрядну лесбіянку, яка часто відвідує всі сапфічні кав’ярні Лос-Анджелеса і, курячи сигару, веде «шевроле»? Ну, звісно…

Моріс хехекнув. Це відкриття ошелешило його тільки тому, що прийшло запізно.

«Вона могла мені про це сказати. Вона мала це мені сказати. Такі речі я здатен зрозуміти. Ми поговоримо про це завтра, якщо…».

Це були його останні слова перед тим, як від вимкнув свідомість.

На жаль, наступний день склався не так, як він собі передбачав. Вдячна кузенові за те, що на початку їхнього перебування він погодився на скромний вечір перед телевізором, Сільві запропонувала йому культурну поїздку; з путівником у руках вона комбінувала маршрут, який дав би змогу відвідати доісторичні ґроти і романські церкви. Морісу забракло рішучості опиратися, тим паче, що ніяк не міг уявити, як зізнається про своє єдине бажання: залишитись удома, щоби читати Кріса Блека.

У проміжку між двома каплицями, коли вони прогулювалися опорним муром середньовічного поселення, він усе-таки вирішив спрямувати розмову на інший напрям: на фронт правдивості.

— Скажи-но мені, Сільві, чи ти була би шокована, якби дізналася, що я гомосексуаліст?

— Господи, Морісе, ти гомосексуаліст?

— Ні, звісно, ні.

— Тоді чому ти про це питаєш?

— Щоб сказати, що звістка про те, що ти лесбіянка, мене не шокуватиме.

Її обличчя побуряковіло. Їй просто перехопило подих.

— Про що це ти, Морісе?

— Я хочу лише сказати, що коли когось насправді любиш, все можна прийняти.

— Авжеж, я теж такої думки.

— Тож ти можеш мені довіритися, Сільві.

З бурякового її обличчя стало темно-фіолетовим. Вона з хвилину помовчала, перш ніж продовжити:

— Ти гадаєш, що я від тебе щось приховую, Морісе?

— Так.

Вони пройшли ще сотню метрів, тоді вона зупинилась і промовила голосом, у якому бриніли сльози:

— Ти правий. Я справді щось приховую, але розкривати це зарано.

— Я до твоїх послуг.

Довірлива флегматичність, з якою Моріс промовив ці слова, вразила його кузину так, що вона не змогла стримати сліз.

— Я… я… я не чекала цього від тебе… це… так чудово…

Він усміхнувся, наче добрий принц.

Сидячи за вечерею перед соковитою грудкою качки, він спробував повернутися до тієї самої теми:

— Слухай, а твої подруги, Ґрація, Джина і…

— Ґрація, Одрі і Софія.

— Ти давно з ними зустрічаєшся?

— Ні. Недавно. Кілька місяців.

— Он як? Проте, вчора ви виглядали дуже близькими.

— Інколи трапляються речі, які зближують.

— Як ви познайомились?

— Це… це так непросто… мені не хочеться…

— Надто рано?

— Надто рано.

— Як хочеш.

В якомусь сапфічному клубі, як у романі, цілком певно. На кшталт «Двозначність» або «Міну, яка кашляє», тих нічних клубів, куди Жозефа Кац ходить, щоби когось підчепити… Сільві не наважується в цьому зізнатись. Моріс дійшов висновку, що він чудово вів себе з кузиною, тому тепер може піти й зануритись у книжку, яку він у неї поцупив.

Згідно з учорашнім сценарієм він увімкнув телевізор, начебто зацікавився безглуздою черговою серією, потім ледве не вивихнув собі щелепи, позіхаючи, немов би борючись зі сном, і сховався нагорі.

Опинившись у кімнаті, він тільки почистив зуби і, заткнувши щілину під дверима, одразу пірнув у книжку.

Ева Сімплон, неймовірна з першої репліки, викликала в нього враження, що вона цілісінький день ниділа, чекаючи його повернення. За кілька секунд він опинився в Дарквелі, таємничому будинку тітоньки Агати, що так небезпечно стояв самотою серед гір. Він тремтів од думки про мелодії, які щоночі зринають із його стін.

На цей раз роман так його захопив, що він не почув, як Сільві вимкнула телевізор і піднялася сходами до своєї кімнати. Тільки лиховісний опівнічний крик відірвав його голову від сторінок.

Сова!

Або людина, яка імітує крик сови!

Він скрипнув зубами.

Минуло кілька хвилин.

Знову крик.

Цього разу ніякої можливості ухилитись: кричала не тварина, це йшло від людини.

Його потилицю пройняло холодом: двері!

Сільві так само, як і вчора, напевне не позакривала входів і виходів. Тим паче, що вставши раніше за неї, він відчинив віконниці, щоб уникнути розпитувань.

Головне, не піддатися паніці. Тільки самовладання. І контроль над собою, більший, ніж учора.

Він вимкнув лампу, відсунув з-під дверей валик і, намагаючись ступати так, щоби не рипнуло, зійшов дерев’яними сходами.

Глибоко дихати. Один. Два. Один. Два.

Спустився на площадку, він зупинився, наче вкопаний, від того, що побачив.

Надто пізно!

По освітленому косими променями місячного сяйва салону повільно ходив чоловік. Ще більше вражала його гігантська тінь на стінах, увиразнюючи різке підборіддя, масивні щелепи та кумедні гострі вуха. Він мовчки педантично піднімав кожну подушечку, кожен плед, навпомацки проводив по полицях.

Моріс затамував подих. Спокій зайшлого лякав його так само, як і його присутність. Примарне світло плямами перебігало по його лисому, гладенькому, як у бонзи, черепові. Не наштовхуючись ні на меблі, ні на канапи, наче будинок був йому знайомий, велетень далі обшукував територію, двічі-тричі обмацуючи ті самі місця. Що саме він шукав?

Професійна неквапливість грабіжника ставала заразною. Моріс стояв у темряві, не рухаючись і не панікуючи. У будь-якому разі, що тут можна зробити? Запалити світло, щоб його налякати? Лампочкою його не проженеш… Покликати Сільві? Жінка теж не прожене… Кинутися на нього, щоби збити з ніг і зв’язати? Атлет візьме над ним гору. До того ж, він, можливо, озброєний? Має пістолет чи холодну зброю…

Моріс ковтнув слину так шумно, що несподівано злякався, що цим себе видасть.

Зломник не зреагував.

Моріс сподівався, що він перебільшує значення звуків, які видає його тіло, якраз у цей момент почулося божевільне бурчання в його животі…

Зломник зітхнув. Він не знаходив того, по що прийшов.

Чи підніметься він на другий поверх? Морісу здалося, що в такім разі його серце зупиниться.

Незнайомець завагався, його велике обличчя глянуло на стелю, а тоді, наче відмовившись, він рушив до дверей і вийшов.

Почулись кроки перед будинком.

За кілька метрів шурхіт припинився.

Чи він чекає? Чи повернеться?

Як відреагувати?

Налягти на двері й двічі повернути ключ? Велетень це помітить і, повернувшись, розіб’є скляні вікна-двері.

Краще сподіватися, що він піде геть.

І це треба перевірити.

Моріс обережно піднявся сходами, увійшов у свою кімнату, накинув защіпку і виглянув у вікно.

Крізь вузьку щілину в зачинених віконницях видно мало. Смужка незворушної та безлюдної пустки, яка йому відкривалася, не давала змоги упевнитися, що незнайомець пішов.

Моріс годину простояв нерухомо, спостерігаючи та прислухаючись. Інколи йому здавалося, що нічого не рухається, інколи — що все починається знову. Цей просторий дім сам по собі створював стільки шуму — потріскування сволоків та підлог, гуркотіння в трубах, біганина мишей на горищі, — що ідентифікувати глухі звуки пошуків було складно.

Одначе, слід було спуститися. Немає й мови, щоби провести ніч із відчиненими дверима й віконницями! Чоловік міг повернутися. Він відмовився піднятися на другий поверх, бо знав, що в будинку живуть люди; та чи він не передумає? Чи не повернеться він згодом, коли всі заснуть, щоб пошукати бажану річ на вищому рівні? До речі, що він шукає?

«Ну ж бо, Морісе, не будь ідіотом, не плутай це з книжкою, яку ти читаєш: на відміну від Кімнати чорних таємниць цей будинок, цілком певно, не містить рукопису зі списком дітей, які буцімто були у Христа і Марії Магдалини. Не піддавайся враженню. Втім, тут щось таки є, якась унікальна річ, яку шукає той невідомий гігант, і шукає не вперше, адже він так легко рухається по вітальні… Що такого він шукає?»

Підлога в коридорі завібрувала.

Повернувся незнайомець?

Моріс на колінах підповз до дверей і заглянув у замкову щілину.

Ох, це була Сільві.

Коли він розчинив двері, Сільві здригнулась.

— Ти не спиш, Морісе? Можливо, я тебе розбудила…

Моріс безбарвним голосом промовив:

— Чому ти встала? Ти щось помітила?

— Перепрошую?

— Ти зауважила щось незвичайне?

— Ні… я… я ніяк не могла заснути, тож подумала, що вип’ю трав’яного чаю. Вибачай. Я тебе налякала?

— Ні-ні…

— Тоді що? Ти помітив щось дивне?

Очі Сільві розширилися від тривоги.

Моріс завагався, перш ніж відповісти. Ні, не треба її тривожити. Спершу треба виграти час. Виграти час проти зломника, який може повернутись.

— Слухай-но, Сільві, — озвався він, намагаючись вимовляти слова врівноваженим, нормальним тоном, — можливо, було би краще зачиняти віконниці на ніч? А заодно й двері, я певен, що ти навіть не повернула ключа в замку.

— Тут нічого боятись, адже навкруги ні душі. Пригадай, як ми намучилися, доки знайшли сюди дорогу.

Моріс подумав, їй пощастило з тим, що вона така дурна. Якщо він розкаже, що годину тому хтось чужий обшукував їхній салон… краще буде, якщо вона й надалі зберігатиме своє довірливе невідання. Йому самому буде не так страшно, якщо страшно буде йому одному.

Вона підійшла ближче й пильно на нього глянула.

— Ти щось бачив?

— Ні.

— Щось незвичайне?

— Ні. Я просто пропоную використовувати двері й віконниці. Невже для тебе це немислимо? Невже це суперечить твоїм принципам? Несумісне з твоєю релігією? Невже це настільки тебе давить? Ти не зможеш спати вночі, якщо ми будемо забарикадовані? На тебе чатує безсоння, якщо ми вдамося до елементарних запобіжних заходів безпеки, для чого, власне, і придумано замки й віконниці?

Сільві вловила, що її кузен починає втрачати самовладання. Вона бадьоро усміхнулась.

— Звісно, ні. Я зроблю це з тобою. Краще — я зроблю це для тебе.

Моріс зітхнув: йому не доведеться виходити в ніч, де вештається той гігант.

— Дякую. Я зараз приготую тобі трав’яний чай.

Вони зійшли вниз. Констатувавши, з якою безпечністю вона ходила двором, зачиняючи віконниці, він благословив безпечність.

Повернувши двічі ключ у замку і заблокувавши засувки, вона приєдналася до нього на кухні.

— Пригадуєш, яким боязким ти був у дитинстві?

Ця фраза роздратувала Моріса, бо видалась йому вкрай недоречною.

— Я був не боязким, а обережним.

Його відповідь не мала жодного сенсу стосовно минулого, вона лишень висвітлювала нинішню ситуацію. Нехай! Вражена раптовою владністю кузена, Сільві не стала чіплятись.

Чекаючи, доки липовий цвіт запариться, вона пригадувала їхні дитячі канікули і прогулянки в човні, поки дорослі поринали в сієсту на березі Рони, рибу, яку вони крали з відерець рибалок, аби випустити в річку, халупу, названу ними Маяком на острові, об який розбивалися хвилі.

Тоді як Сільві пливла за ниткою своєї ностальгії, пам’ять повела Моріса деінде, до інших тогочасних спогадів, коли його батьки знову почали ходити в кіно чи на танці, вважаючи свого десятирічного сина досить розумним, щоби залишатися наодинці у квартирі. Він годинами переживав жах. Покинутий, зовсім маленький під чотириметровою стелею, він ридав, сумуючи за татом і мамою, за присутністю цих рідних людей, їхніми заспокійливими запахами, мелодійністю слів, що дають упевненість: він заливався слізьми, бо знав, що ридання провокують появу батьків. Марно. Більше нічого з того, що роками функціонувало, коли він намагався позбутись розгубленості, болю чи самотності, не спрацьовувало. Він утратив усі свої здатності. Він більше не дитина. Але ще не дорослий. Зрештою, коли о першій годині ночі збуджені, радісні й захмелілі вони поверталися додому, з іншими голосами, іншими парфумами й іншими жестами, він їх ненавидів і присягався, що ніколи не стане таким як вони — дорослим, чуттєвим, сласним, насмішкуватим, охочим до задоволення, наїдків, вина, плоті. Він став зрілим, але зовсім в інакший спосіб, розвиваючи голову. Безпристрасність, наука, культура, ерудиція. Аж ніяк не заднє місце і не шлунок. Він став дорослим — так, але ставши вченим, а не твариною.

Чи не це було причиною того, що він відмовлявся читати романи? Тому що в ті вечори зради мама клала на нічний столик книжки, від яких сама шаліла, щоб він мав заняття? Чи тому, що він надзвичайно твердо повірив першій з прочитаних і відчув себе приниженим, коли, вмираючи від сміху, батьки відкрили йому, що в ній усе неправда?

— Морісе, агов, ти мене чуєш, Морісе? Ти якийсь дивний.

— Усе дивне, Сільві. Все. Дивне і чуже. От хоч ми з тобою, знаємо один одного з дитинства, проте кожен приховує якісь таємниці.

— Ти натякаєш на…

— Я натякаю на те, про що ти не говориш і про що, можливо, колись розкажеш.

— Розповім, присягаю.

Вона кинулася до нього, поцілувала, і їй одразу стало ніяково через цей порив.

— Добраніч, Морісе, до завтра.

Наступний день видався таким незвичним, що обом забракло мужності про це поговорити.

Спершу Моріс спробував заснути після всіх переживань, та оскільки із цим йому не таланило, він увімкнув світло і знову взявся за Кімнату чорних таємниць. Утім, продовження роману ніяк не сприяло втихомиренню його чуттєвості, що так загострилася через появу непроханого гостя: Ева Сімплон — він справді високо цінував цю жінку, на неї таки можна покластися — отримувала погрози не дуже совісних покупців, які інсценували смертельні випадки, бо вона відмовлялася продати їм будинок у Дарквелі. Уникаючи щоразу в останню мить замахів, замаскованих під нещасні випадки, Ева Сімплон наражалася на проблему, що завдавала не менше клопоту: вона ніяк не могла виявити вхід до езотеричної кімнати, з якої щоночі долинали співи. Простукування стін, огляд пивниці, обшук горища виявилися безрезультатними. Вивчення кадастру в мерії, аналіз почергових планів, що зберігалися в архіві нотаріуса, схиляли до думки про внутрішнє помешкання в будівлі. Як до нього дістатися? Хто щоночі туди добирався? Ева відмовлялася думати про привидів і духів. На щастя, ця паскудниця Жозефа Кац — ця чортова лесбіянка, яка після вісімнадцяти тисяч відмов досі чіплялася до Еви Сімплон, виявила свій професіоналізм — прислала їй молодого архітектора, який пробував перекомпонувати структуру будівлі; йому, можливо, пощастить знайти пояснення і відкинути всі надприродні гіпотези. Однак… Коротко, о восьмій ранку, так і не стуливши ні на мить повік, Моріс піднявся стомлений, роздратований і злий через те, що має покинути Еву Сімплон у Дарквелі й опинитися зі своєю кузиною в Ардеші. Тим паче, що сьогодні, в понеділок, доведеться витерпіти пікнік із подругами, які трапились їм у супермаркеті… Провести день у таборі лесбіянок, серед жінок, які мужніші та мають значно міцнішу статуру, ніж він, — ні, дякую!

Пославшись на нездужання, він спробував відмовитися, бо лікуватися буде краще вдома. Але Сільві була твердою:

— Жодних питань. Якщо ти хворий і якщо це серйозно, я маю за тобою доглядати. Або я залишаюся тут, або ти їдеш зі мною.

Розуміючи, що врятувати своє читання не зможе, він поїхав із нею.

Години минали, наче кара. Сонце садистично розпікало кам’янисті стежки, якими вони дерлися з останніх сил. Коли вони дісталися підпірного горизонту з позеленілою водою, де річка Ардеш утихомирила свій стрімкий потік, у льодяну рідину Моріс зміг занурити далебі лише великий палець ноги. Підобідок на траві виявився справжньою пасткою, бо для Моріса все почалося з того, що він сів на осідок червоних мурах, а закінчилось укусом бджоли, яка хотіла скуштувати той самий абрикос. Він прокачав собі легені, аж у голові запаморочилося, намагаючись підтримати вогонь, доки зваряться сосиски: решту пообіднього часу відчував дискомфорт унаслідок перетравлення круто звареного яйця.

На зворотному шляху вони надумали пограти в салонні ігри. Моріс намагався усамітнитись, щоби подрімати й перепочити, однак, дізнавшись, що це буде змагання на знання історії та географії, не зміг опиратися і взяв у ньому участь. Щоразу перемагаючи, він усе-таки продовжував грати, з кожною перемогою зневажаючи своїх партнерок дедалі більше. Коли він став надто відразливим, жінки стомились і замовили аперитив. Випитий після сонячного дня пастис остаточно порушив його крихку рівновагу, тож коли вони разом із Сільві повернулися на віллу, він страждав не лише від ломоти й розбитості, а й від стійкого головного болю.

О дев’ятій годині, проковтнувши останній шматок, він позамикав віконниці й двері і піднявся до себе. Опустивши голову на подушки, він завагався між двома протилежними почуттями: радіти від близької зустрічі з Евою Сімплон чи боятися нової появи непроханого гостя. Та по кількох сторінках про цю дилему він геть забув і тремтів в унісон зі своєю героїнею.

О десятій тридцять він таки почув, що Сільві вимкнула телевізор і важко піднімається по сходах.

Об одинадцятій він, наче Ева Сімплон, запитував себе, чи привиди справді існують. Бо як інакше пояснити те, що окремі індивіди проходять крізь стіни? Настає момент, коли нераціональне перестає бути нераціональним, оскільки стає єдиним раціональним рішенням.

Об одинадцятій тридцять якийсь шум відірвав його від книжки.

Кроки. Легкі, обережні. Зовсім не схожі на Сільвіні.

Він погасив світло і підійшов до дверей. Відсунув валик і прочинив двері.

Він відчув чужу присутність на першому поверсі.

Щойно він про це подумав, як на сходах з’явився чоловік. Ступаючи дуже обережно, лисий велетень піднімався на поверх, аби продовжити свої пошуки.

Моріс зачинив двері та обіперся на них, щоб опиратись намаганням чужинця, якщо той захоче ввійти. За якусь частку секунди його тіло змокріло, він пітнів і відчував, як великі краплі котяться по потилиці і спині.

Незнайомець зупинився перед його дверима, але пішов далі.

Притулившись вухом до дерева, він почув шерхіт, що підтвердив його віддаляння.

Сільві! Він ішов до Сільві!

Що робити? Тікати? Перескочити по сходах і вибігти в ніч? Але куди? Моріс не знав місцевості, тоді як цей чоловік пізнав її до найменших закутків. Але він не міг пожертвувати кузиною й підло покинути її в руках зловмисника…

Прочинивши двері, він зауважив тінь, що заходила до Сільві.

«Якщо я ще трохи поміркую, то вже не зрушу з місця».

Треба рушати! Моріс дуже добре знав: що більше секунд спливе, то менше здатним він буде діяти.

«Пригадай-но, Морісе, це — наче стрибок у прірву: якщо не стрибнеш одразу, не стрибнеш ніколи. Порятунок залежить від несвідомого».

Він глибоко вдихнув і вискочив у коридор. І кинувся до її кімнати.

— Сільві, обережно! Вважай!

Оскільки чужинець двері зачинив, він різко їх розчинив:

— Геть звідси!

Кімната була порожня.

Швидше! Глянути під ліжко!

Моріс ліг на підлогу. Під сіткою незнайомця не було.

Шафа! Гардеробна! Швидше!

За кілька секунд він розчинив усі дверцята.

Нічого не розуміючи, загорлав:

— Сільві! Де ти Сільві?

Двері ванної розчинилися, із них вийшла налякана Сільві, у недбало зав’язаному пеньюарі, з гребінцем у руці.

— Що трапилось?

— Ти у ванній одна?

— Морісе, ти що, збожеволів?

— Ти у ванній одна?

Вона слухняно повернулась у ванну, оглянула її й нахмурила брови, видаючи свою розгубленість.

— Звичайно, у своїй ванній кімнаті я одна. З ким би я мала там бути?

Моріс знеможено опустився на край ліжка. Сільві поквапливо підійшла й обняла його.

— Що з тобою, Морісе? Ти побачив кошмар? Ну ж бо, Морісе, розкажи, що тебе тривожить?

З цієї миті він має мовчати, інакше його, як Еву Сімплон у романі, почнуть уважати божевільним і слухатимуть, удаючи, що чують.

— Я… я…

— Так, Морісе, так, розкажи.

— Я… напевно, мені приснився кепський сон.

— А тепер усе закінчилось. Усе гаразд. Нічого страшного. А зараз ми спустимося на кухню, і я приготую нам трав’яний чай.

Вона, не вмовкаючи, потягнула його вниз, довірлива, безстрашна, незворушна. Поступово переймаючись її спокоєм, Моріс подумав, що недаремно не сказав про свої побоювання. Спокійна поведінка Сільві дасть йому сили самостійно довести розслідування до кінця. Втім, він лише простий вчитель історії, а не аґент ФБР, який неодноразово бував у таких виняткових ситуаціях, як Ева Сімплон.

Доки Сільві жебоніла, він розмірковував, чи між цим будинком і Дарквелом немає аналогії. Можливо, десь між цими стінами ховається потаємна кімната зі схованими дверцятами, закапелок, у якому заховався чоловік?

Він затремтів.

Це означало, що чужинець надалі тут, із ними… Чи не краще поїхати звідси одразу ж?

Його приголомшило одне відкриття. Авжеж! Звичайно! Як той чоловік міг проникнути всередину, адже вхідні двері замкнуто?

Але ж він не заходив: він уже був тут. Насправді цей чоловік жив у цій будівлі, і жив тут значно довше, ніж вони. Він мешкав у помешканні, якого вони не знайшли через трохи дивну архітектуру.

«Ми його потурбували, коли сюди приїхали».

Хто він такий? І що шукає тут вечорами?

Хіба що…

Ні.

Так! Чому ж не фантом? Зрештою, про них, про фантомів, подейкують давно. Як заявляла Жозефа Кац між двома клубками сигарного диму: диму без вогню не буває. А чи…

Збитий з пантелику, Моріс ніяк не міг вирішити, що його лякало найбільше: велетень, який зачаївся в осередді будівлі, невідомо ні як, ні навіщо, чи привид, який часто з’являється в помешканні…

— Ти мене непокоїш, Морісе. Тобі, схоже, не по собі.

— Мм? Можливо, трохи перегрівся…

— Можливо… завтра, якщо тобі не стане краще, я викличу лікаря.

Моріс подумав: «Завтра ми будемо мертві», але вголос нічого не сказав.

— Гаразд, я йду спати.

— Ще чашку чаю?

— Ні, дякую, Сільві. Піднімайся першою, будь ласка.

Коли Сільві ступила на перші сходинки, Моріс послався на необхідність вимкнути світло на кухні, а сам зняв із гачка на стіні довгий кухонний ніж. І запхав його в широкий рукав піжами.

На поверсі вони побажали одне одному спокійної ночі.

Моріс уже збирався зачиняти двері, як Сільві зупинила його, підставивши щоку.

— Мені хочеться тебе поцілувати. Тобі, сподіваюся, буде ще спокійніше.

І поцілувала його вологими вустами у скроню. Коли вона відхилилася в її очах майнуло здивування; вона щось помітила позаду Моріса, так, вона зауважила в його кімнаті щось таке, що її здивувало!

— Що? Що таке? — вигукнув він, охоплений панікою, упевнений, що за ним стоїть незнайомець.

Сільві на якусь мить замислилась, а тоді розсміялась.

— Ні, я про дещо думала, зовсім стороннє. Припини так хвилюватися, Морісе, не псуй собі крові. Усе добре.

І пішла, сміючись.

Моріс дивився на Сільві, що віддалялася, зі змішаним почуттям заздрощів і жалю. Блаженні дурники! Вона нічого не підозрює, її розважає його стривоженість. Якраз за стіною, на яку спиралася його подушка, можливо, перебуває фантом або могутній убивця, а вона воліє тягти його за собою. Будь героєм, Морісе, залиши її зі своїми ілюзіями: це не повинно тебе дратувати.

Він ліг, щоби поміркувати, але роздуми привели до того, що він іще більше розтривожився. Тим паче, що незвична присутність такого гострого ножа, покладеного на ковдру збоку, його більше тривожила, ніж підтримувала..

Він розгорнув Кімнату чорних таємниць так, як повертаються додому після виснажливої мандрівки. Можливо, рішення міститься також у книжці.

О першій годині ночі, коли розповідь стала неймовірно захопливою, коли йому залишилось усього п’ятдесят сторінок, щоби дізнатися розгадку таємниці, він відчув рух у коридорі.

Цього разу він, не вагаючись, вимкнув світло, взявся за ручку ножа під ковдрою.

По кількох секундах ручка його дверей почала повертатися міліметр за міліметром.

Незнайомець намагався до нього зайти.

Він відчиняв двері дуже обережно і нестерпно повільно. Коли він переступав поріг, слабке світло, що долинало зі слухового вікна коридору, відбилося на його лисому черепі.

Моріс затримав дихання, удав, що заплющив очі, вузенька щілинка давала йому змогу стежити за наближенням велетня.

Той наблизився до ліжка і простягнув руку до Моріса.

«Він мене задушить?»

Моріс вискочив з-під ковдри з ножем у руці і з криком, що видавав його страх, ударив незнайомця, з якого бризнула кров.

Метушня була геть незвичною. Справді, такі події в цих зазвичай тихих ардешських сільцях траплялися рідко.

До поліційного авта долучились авта мера, місцевого депутата, найближчих сусідів. І хоча будівля височіла серед пустельних гір, десятки роззяв якось дізналися про випадок і приїхали.

Перед входом до вілли довелось зробити символічну перегороду, пластикову стрічку, а ще поставити трьох жандармів, аби стримати нездорову цікавість.

Доки вантажівка забирала труп, поліціянти й офіційні особи непевно дивилися на цю огрядну жінку, яка вдесяте повторювала свою історію, перериваючи себе хлипанням, плачем і сяканням.

— Прошу вас, принаймні, впустіть моїх подруг. А, ось і вони.

Ґрація, Одрі й Софія кинулись до Сільві й обняли її, намагаючись утішити. Потім усілися на сусідніх канапах.

Сільві пояснила поліціянтам їхню присутність.

— Цю віллу я найняла завдяки їм. Ми зустрілися цієї зими в лікарні, де перебували на лікуванні у відділенні професора Мілло. О, Господи, якби тільки я могла припустити…

Вона знову повторила свою розповідь подругам.

— Я не розумію, що трапилося. Моріс був таким милим цього року. Значно зговірливішим, ніж інші рази. Простішим. Гадаю, він здогадався, що я оклигую після хвороби, що я пройшла хіміотерапію від раку. Може, йому хтось про це сказав? Чи він сам здогадався? Останніми днями він весь час провокував мене, кажучи, що любить мене такою, якою я є, і я не повинна нічого приховувати. Але правду кажучи, мені було дуже тяжко. Я не можу примиритися з тим, що через уживання ліків утратила все волосся і ховаю голову під перукою. Першого вечора я подумала, що він бачив мене внизу, коли я в піжамі й перуці шукала куплену в супермаркеті книжку, яку кудись поділа. Вчора ввечері, бажаючи йому добраніч коло дверей спальні після того, як ми випили трав’яний чай, я побачила, що ця чортова книжка лежить у спальні, на його ліжку. Десь опівночі, оскільки я ніяк не могла заснути — після операції в мене із цим проблеми — я вирішила, що, не тривожачи його, можу піти її забрати. Моріс спав. Я намагалась іти безшумно, щоб його не розбудити, і якраз тоді, як я простягнула руку за книжкою, він на мене кинувся. Я відчула жахливий біль, помітила лезо ножа, відбиваючись, скрикнула і сильно штовхнула його назад: він стукнувся об стіну, почав падати на бік і — хрусь! — сильний удар головою! Він потилицею налетів на нічний столик! І впав мертвим!

Ридання перервали її розповідь.

Комісар трохи розгублено потирав підборіддя, поглядаючи на своїх людей. Версія про нещасний випадок видавалась їм малоймовірною. Навіщо би чоловік мав спати з ножем, якби не боявся нападу з боку своєї кузини?

Потім, незважаючи на протести подружок, які її підтримували, він повідомив Сільві, що їй буде висунуто звинувачення. Окрім того, що не виявлено жодних слідів боротьби, вона, за її визнанням, єдина спадкоємиця жертви. Її забрали, надівши на руки кайданки.

Піднявшись на поверх, натягнувши на руки рукавички, він зібрав і поклав у пластикові мішечки два речові докази — великий кухонний ніж і книжку Кімната чорних таємниць Кріса Блека, сторінки якої також були залиті кров’ю.

Вкладаючи її в мішечок, він кинув оком на те, що ще можна було розібрати на забрудненому коричневими плямами резюме, і не зміг не пробурчати з зітханням:

— Бувають же люди, які так невдало вибирають книги…

ЖІНКА З БУКЕТОМ

Ось уже п’ятнадцять років на Цюріхському вокзалі щодня можна бачити жінку з букетом.

Спершу я не хотів цьому вірити. Хоча мені доводилося частенько їздити до мого німецького видавця Еґона Аммана, чимало часу минуло, доки я усвідомив своє здивування, бо старенька пані виглядала настільки нормально, трималася так гідно і шляхетно, що на неї не звертали уваги. Вона була вбрана в костюм чорного кольору з довгою спідницею, туфлі без підборів і темні панчохи; із сумки з тисненої шкіри видніла парасолька, з різьбленою дерев’яною ручкою у формі качиного носа; перламутровий обруч тримав закручене на потилиці волосся, а в одягнених у рукавички руках був скромний букет польових квітів, що палахкотіли оранжевим кольором. Ніщо не вказувало на те, щоби віднести її до категорії божевільних чи ексцентричних, тож ці зустрічі я вважав простим збігом.

Якось весною, коли на виході з вагона мене зустрічала співпрацівниця Аммана Улла, я вказав їй на незнайомку.

— Дивно, але мені здається, що я часто бачу цю жінку. Отакий збіг! Вона, вочевидь, чекає мого двійника, когось, хто завжди сідає на той самий поїзд, що і я, і о тій самій годині, що і я!

— Аж ніяк, — вигукнула Улла, — вона стоїть тут щодня і виглядає.

— Кого?

— Когось, хто не приїздить… бо щовечора повертається додому сама, щоб назавтра знову зайняти пост.

— Справді? І як довго?

— Я бачу її вже п’ять років, але в розмові з начальником вокзалу з’ясувалося, що він це спостерігає вже років п’ятнадцять!

— Жартуєш, Улло? Вигадуєш для мене роман!

Улла зашарілася (найменші емоції — і вона вже як маків цвіт), затнулася, збентежено розсміялась і похитала головою.

— Це чиста правда, присягаю. Щодня. Вже п’ятнадцять років. Утім, значно довше, бо кожен із нас почав помічати її присутність десь за рік-два… Значить, перший зауважив також із запізненням… Взяти хоча б тебе, ти приїздиш до Цюріха три роки, а кажеш мені про неї лише сьогодні. Вона терпляче стоїть уже двадцять чи тридцять років… І жодного разу нікому не відповіла на запитання, чого вона чекає.

— І має рацію, — підсумував я. — І взагалі, хто здатен відповісти на подібне запитання?

Ми не могли обговорювати це далі, бо мали присвятити час низці зустрічей із пресою.

Про все це я згадав лише під час наступної поїздки. Коли гучномовець на пероні оголосив «Цюріх», я відразу пригадав жінку з букетом і подумки запитав себе: невже й цього разу… Вона так само пильнувала, стоячи на третій платформі.

Я її роздивився. Світлі, майже сріблясті, що скоро геть вицвітуть, очі. Світла здорова шкіра, на якій пазурі часу залишили виразні борозни. Сухеньке, але жилаве, колись жваве й міцне тіло. Начальник вокзалу щось їй сказав, вона люб’язно усміхнулась, ствердно кивнула головою, а далі знову незрушно дивилася на залізничну колію. Я зміг уловити лише одну ексцентричність: принесений нею складаний стілець із тканини. Погодьтеся, це радше ознака практичного глузду?

Діставшись після кількох пересадок трамваєм до видавництва Аммана, я вирішив провести розслідування.

— Улло, зглянься, я мушу більше дізнатися про жінку з букетом.

Її щоки запалахкотіли.

— Оскільки я була певна, що ти мене про це питатимеш, я провела розвідку. Розмовляла з працівниками вокзалу і навіть подружилася з робітником камери схову.

Знаючи, що Улла вміє викликати симпатію, я не сумнівався, що вона витягла максимум інформації. Різкувата, трохи владна, наділена проникливим поглядом, що пронизував співрозмовників, вона спростовувала свій суворий підхід іскристим гумором і добрим настроєм, чого ніяк не сподіваєшся від похмурої зовнішності. Її вміння з усіма приятелювати пояснюється тим, що вона не може приховати своєрідної всеохопної доброзичливості — допитливості.

— Хоч вона і проводить свої дні на пероні, жінка з букетом аж ніяк не жебрачка. У неї гарний буржуазний будинок на обсадженій деревами вулиці, де вона живе сама, у щоденному житті їй допомагає служниця, туркеня років п’ятдесяти. Її звуть мадам Стейнец.

— Мадам Стейнец? Тож туркеня нам розповість, кого її господиня чекає на вокзалі?

— Туркеня одразу тікає, помітивши, що до неї хочуть підійти. Від свого друга, який живе на сусідній вулиці, я дізналася, що служниця не розмовляє ні німецькою, ні французькою, ні італійською.

— Якою ж мовою вона з нею спілкується?

— Російською.

— Туркеня розуміє російську?

— Мадам Стейнец також.

— Дуже інтригуюче, Улло. Чи тобі поталанило щось дізнатися про цивільний стан мадам Стейнец?

— Пробувала. Нічого не знайшла.

— Чоловік? Діти? Батьки?

— Нічого. Зауваж, я не стверджую, що в неї немає чоловіка, чи то померлого чоловіка, чи дітей, підкреслюю лишень, що це мені невідомо.

За чаєм із мигдалевими тістечками, коли до нас приєдналися працівники з видавцем Еґоном Амманом, я знову повернувся до цієї теми.

— Як гадаєте, кого саме чекає щодня та жінка з букетом?

— Сина, — відповіла Клаудія. — Матір весь час сподівається на повернення сина.

— Чому сина, — обурилась Неллі, — чому, радше, не дочки?

— Чоловіка, — промовила Доріс.

— Коханця, — виправила Ріта.

— Сестру? — запропонував Матіас.

По суті, відповідаючи, кожен із них розповідав про себе. Клаудія страждала, що довго не бачить сина, який викладає в Берліні, а Неллі — доньку, яка вийшла заміж у Нову Зеландію; Доріс побивалася за чоловіком, чия робота в торгівлі потребувала частих поїздок; Ріта міняла коханців так часто, як трусики; що ж до Масіаса, цього юного пацифіста, який волів радше відбути свою службу, працюючи, ніж іти служити до армії, то він відчував ностальгію за родинним гніздом.

Улла глянула на своїх колег як на розумово відсталих.

— Ні, вона чекає когось, хто помер, тільки не хоче з цим змиритися.

— Це однаково нічого не міняє, — вигукнула Клаудія. — Це так само може бути син.

— Донька.

— Чоловік.

— Коханець.

— Сестра.

— Чи брат-близнюк, який помер при народженні, — запропонувала лаконічна самотня Ромі.

Ми поглянули на неї, питаючи себе, можливо, вона розкриває таємницю не пані з букетом, а щонайменше свою, що є причиною її постійного смутку.

Щоби змінити тему, я обернувся до Еґона Аммана.

— А ти як гадаєш, кого вона чекає?

Навіть залишаючись у нашому товаристві, Еґон рідко коли брав участь у таких розмовах, вважаючи їх, напевно, дитячими. Пристрасний, з розумним виглядом і породистим носом, він за шістдесят років перечитав геть усе, все розшифрував. Вставши о п’ятій ранку і запаливши першу цигарку, він розгортав рукописи, перебігав очима романи, ковтав есеї. Маючи сиве, трохи задовге волосся, він створює враження людини, що досі несе сліди сповненого пригод життя, вітрів із побачених країн, дим не однієї тонни викуреного ним тютюну, думки про прочитані книги. Навіть коли він нічого не стверджує й не моралізує, він мене вражає своєю постійною цікавістю, прагненням до нових відкриттів, схильністю до мов, поруч із ним я відчуваю себе людиною з душею аматора.

Еґон знизав плечима, подивився на синиць, що літали серед гілок квітучої липи, і спроквола мовив:

— Своє перше кохання?

Потім, зніяковівши через таке зізнання, злий, що втрутився в розмову, насупив брови і строго глянув на мене.

— А ти як уважаєш, Еріку?

— Перше кохання, що не повернеться, — прошепотів я.

Серед нас запанувала тиша. Ми збагнули, в чому полягає пастка. Через цю незнайомку ми висловили свої потаємні бажання, зізнавшись про те, чого в глибині душі ми чекали чи на що могли сподіватися. Мені так хотілось би проникнути в ці голови, щоби краще їх пізнати. Проте, високо цінував те, що не пробивають мою. Він такий болючий, той череп, це забороло невимовлених слів, цей похмурий обмежений скронями вівтар! Я не зміг би промовити деякі слова і не пропасти. Краще мовчати! Чи кожен із нас не висновує свого із цього мовчання?

Повернувшись додому, я постійно думав про жінку з букетом. Оскільки мої наступні поїздки до Цюріха здійснювалися повітряним шляхом або автострадою, літаком чи автом, у мене не було нагоди побувати там на вокзалі.

Так минув рік чи два.

Жінці з букетом було притаманно те, що я про неї забував, не забуваючи, чи, радше, думав про неї в моменти самотності, тоді, коли не міг геть нікого розпитати… Її образ переслідував лише в моменти розгубленості. Однак, мені якось пощастило згадати її в телефонній розмові з Уллою.

— Авжеж є, заспокойся: вона досі там стоїть. Щодня. Платформа номер три. Вона, звісно, стомлюється: час від часу може задрімати, сидячи на своєму стільчику, але швидко схоплюється, підбирає букетик і пильно вдивляється в колію.

— Вона викликає в мене захоплення.

— Помиляєшся. Хоча ніщо в ній на це не вказує, вона, звісно, лише божевільна, бідна жінка. Зрештою, сьогодні, в еру телефону та Інтернету, ніхто нікого не шукає на платформі, хіба не так?

— Мене цікавить не стільки, чому вона чекає на платформі, а кого вона чекає. Кого можна чекати роками чи навіть усе життя?

— Письменник Беккет чекав Ґодо.

— Це симулякр! Для нього йшлося про те, аби показати, що світ абсурдний, безбожний, що ми помиляємося, коли обіцяємо собі хай там що у цьому житті. Беккет — чистильник, він замітає і небо, і землю, посилає у відро для сміття всі сподівання. Тоді як стосовно жінки з букетом мене цікавлять два питання. Перше — кого вона чекає? Друге — чи в тому чеканні є сенс?

— Чекай, передаю слухавку шефові, який чув усю нашу розмову. Він хоче тобі щось прочитати.

— Еріку, лише одна фраза. «Цікавою загадку робить не істина, яку вона приховує, а таємниця, яку вона в собі несе».

— Дякую за те, що цитуєш мене, Еґоне.

Я поклав слухавку, підозрюючи, що на іншому кінці з мене сміються.

Весною залізниця повезла мене до Цюріха на конференцію. Звісно, щойно я сів у вагон, вона повністю заполонила мої думки. Мене тішила думка, що я знову її побачу, спокійну, вірну, до всіх байдужу, зосереджену на чомусь нам незнаному. Ми бачили цю жінку кілька хвилин, але говорили про це годинами, як про сфінкса, що береже якусь таємницю, невичерпний фермент для нашої уяви.

На під’їзді до Цюріха я сформулював те, що ми знали про неї цілком певно: ніхто з нас не був тим, кого вона чекала. Чи ж наше мовчання, наша лінь про щось дізнатися, наша періодична забудькуватість корінились у цьому приниженні, у тому, що вона дивилася крізь нас так, немовби ми невидимі?

— Цюріх!

Вийшовши з вагона, я одразу зауважив її відсутність. Кілька роззяв покидали третю платформу, залишаючи за собою безгрішний простір.

Що з нею трапилось?

Перетинаючи Цюріх на трамваї, я заборонив собі висувати гіпотези. Улла повинна знати, Улла знає, Улла все мені розкаже. Тож я взявся роздивлятися це викличне місто, багате і скромне водночас, мрію бабусі, де видається, що будівлі споруджено довкола горщиків герані, що заполонила вікна; це мирне, наче дрімаюче місто, схоже на озеро, що притулилося до нього збоку, тоді як усередині товстих мурів вирішуються тисячі справ, де грають величезні економічні ставки. Цюріх завжди видається мені таємничим через відсутність таємниці: тоді як ми, латиняни, вважаємо пригодницьким усе, що брудне, покручене, рясне. Чемний, чистий, упорядкований Цюріх стає дивним через те, що йому настільки бракує химерності. У ньому присутня спокусливість елеґантного коханця, у смокінгу і при краватці, зразкового сина родини, ідеального зятя, здатного, однак, на найгірші дебоші щойно по виході з дому.

У видавництві Аммана я передусім виконав усі належні обов’язки — зустрічі, програма, — а тоді скористався перервою, щоб гукнути Уллі, яка кудись бігла.

— Яка доля жінки з букетом?

Вона перелякано округлила очі.

— Розповім, коли випаде вільна хвилинка.

Ввечері після конференції, автографів, вечері, виснажені, ми повернулися до готелю. Не кажучи ні слова, сіли в барі, пальцем показали на бажаний коктейль, я вимкнув свій телефон, а Улла, поки там що, запалила цигарку.

— Ну ж бо, — попросив я.

Мені не треба було уточнювати. Вона знала, що я мав на увазі.

— Жінка з букетом чекала чогось, що нарешті настало. Саме тому ти її не побачив.

— Що ж відбулося?

— Мені все розповів мій знайомий з камери схову. Три тижні тому жінка з букетом підвелася, сяючи й зачудовано на когось дивлячись. Вона помахала рукою якомусь чоловікові, що виходив із вагона, і він одразу її помітив. Вона кинулась йому в обійми. Вони довго стояли обнявшись. Вона настільки сяяла від щастя, що це розчулило навіть працівників багажного відділення. Ніхто не впізнав одягненого в довге темне пальто чоловіка, бо його фетровий капелюх частково затіняв обличчя; єдине, що мені сказали про нього — він зовсім не здивувався цій зустрічі. Потім вони, обнявшись, пішли з вокзалу. В останній момент вона показала свою кокетливість: залишила свій стілець з тканини на пероні, начебто він їй не належав. О, ще одна дивна деталь: чоловік подорожував без валізки, у руці він тримав лише оранжевий букет, який вона йому вручила.

— А потім?

— Решту мені розповів товариш, її сусіда. Пригадуєш, я тобі про нього говорила? Він живе через вулицю від мадам Стейнец.

— Так-так. Благаю, продовжуй.

— Того вечора чоловік зайшов з нею у дім. Вона наказала служниці йти додому і повернутись лише наступного дня. Туркеня цієї вимоги дотрималась.

— Ну?

— Вона прийшла наступного дня.

— І?

— Жінка з букетом була мертвою.

— Прошу?

— Жінка померла. Природною смертю. Через зупинку серця.

— А не могло бути так, що це він…

— Ні. Жодних сумнівів. Зупинку серця діагностували й підтвердили лікарі. З нього знято підозру. Тим паче, що він…

— Ну?

— Він зник.

— Що?

— Ф’ють! Щез! Ніби він у дім не заходив і з нього не виходив. Туркеня каже, вона його не бачила.

— Але ж ти щойно…

— Так. Мій товариш стверджує, що він до неї зайшов, але служниця повністю це заперечує. У будь-якому разі, поліцію це не цікавить, бо в її смерті немає нічого підозрілого. Тепер мій товариш про це мовчить, бо що більше він наполягає, то більше сусіди вважають його кретином.

Ми всілись у шкіряні фотелі і взялися за коктейлі. І почали міркувати.

— Він не залишив жодних слідів? Про нього зовсім нічого невідомо?

— Абсолютно.

— З якого міста прибув той потяг?

— Цього мені не змогли сказати.

Ми замовили бармену ще по коктейлю, немовби алкоголь міг приручити таємницю.

— А де туркеня?

— Поїхала. Повернулася додому.

— Хто успадкував віллу?

— Муніципалітет.

Жодний путній мотив не міг пояснити цю історію. Довелося брати по третьому коктейлю. Бармен почав стурбовано на нас поглядати.

Ми мовчали.

Ми з Уллою не могли збагнути чогось більшого, але нам було приємно про це міркувати. Життя зазвичай нищить історії: трапляються ранки, коли з’являється відчуття, що щось має трапитися, щось велике, чисте й виняткове, аж тут дзвонить телефон, усе — кінець. Життя нас перекручує, розпорошує, роздроблює на атоми, відмовляє нам у чистоті рис. Жінці з букетом була притаманна одна особливість: життя набуло форми, її доля відзначалася чистотою літератури, економністю мистецького твору.

О другій годині ночі ми підвелися, щоб іти спати, але я ще довго не міг заснути, бо до самого світанку розмірковував, кого все-таки жінка з букетом могла чекати на третій платформі на цюріхському вокзалі.

Напевно, до свого останнього дня я так і запитуватиму себе, хто, власне, зійшов тоді з поїзда: смерть чи кохання.

Примітки

1

Бубу — різновид національного одягу з широкими рукавами.

2

khagneux — учень підготовчого класу до Вищої нормальної школи.

Content

Ерік-Емманюель ШМІТТ
МРІЙНИЦЯ З ОСТЕНДЕ
Новели

МРІЙНИЦЯ З ОСТЕНДЕ

ДОСКОНАЛИЙ ЗЛОЧИН

ОДУЖАННЯ

НЕВДАЛИЙ ВИБІР КНИГИ

ЖІНКА З БУКЕТОМ

Примітки