Юнасон Юнас

Убиеца Андерш и неговите приятели

Авторски права

Jonas Jonasson

MÖRDAR-ANDERS OCH HANS VӒNNER

(samt en och annan ovän)

© Jonas Jonasson, 2015

First published by Piratförlaget, Sweden

Published by agreement with Brandt New Agency

© Любомир Гиздов, превод

© Стефан Касъров, художник на корицата

ИК „Колибри“, 2016

ISBN 978-619-150-833-4

За автора

След двайсетгодишна кариера като журналист, медиен консултант и телевизионен продуцент шведският писател Юнас Юнасон (р. 1961) решава да започне нов живот. Продава цялото си имущество в Швеция и се премества в малко градче край езерото Лугано в Швейцария, където се отдава на писане и след три години издава първия си роман... и първия си шедьовър: „Стогодишният старец, който скочи през прозореца и изчезна“. Преведен на 35 езика и достигнал тираж от 4,5 милиона екземпляра, филмиран (с участието на Роберт Густафсон), романът се сдобива със следните награди: шведската Swedish Booksellers Award (2010); германската M-Pionier Preis (2011), датската Audiobook Award (2011) и канадската Escapades (2012).

Анотация

След трийсет години затвор, където лежи за три убийства, бившият убиец, наречен Убиеца Андерш, излиза на свобода, за да срещне бившата свещеничка Йохана Шеландер и почти бившия рецепционист Пер Першон. Убиеца Андерш съвсем скоро се влюбва в Библията и се сприятелява с Исус, свещеничката отдавна ненавижда и Библията, и Исус, на рецепциониста му е все едно. Независимо обаче от тези различия тримата се заемат с поръчково раздаване на правосъдие, а впоследствие и с други небогоугодни, но доходоносни дейности. Великолепната тройка се ръководи от принципа „По-блажено е да се взима, отколкото да се дава“ и макар решително да отхвърля концепцията за даване, което не включва взимане, все пак извършва и някои добри дела. В крайна сметка всичко се развива в благоприятна за героите посока, а Юнас Юнасон благодари на Бог, задето му е позволил да го ползва в разказа си, като му предлага да накара най-разпалените си привърженици да не го взимат толкова на сериозно. „Така всички ще бъдем малко по-мили един към друг и ще имаме повече поводи да се смеем, отколкото да плачем.“

Убиеца Андерш и неговите приятели (и някой и друг неприятел)

Глава 1

Човекът, в чийто живот всеки момент щяха да нахлуят крадци и бандити, смърт и насилие, стоеше замечтан на рецепцията на един от най-мизерните хотели в Швеция.

Както винаги, единственият внук на търговеца на коне Хенрик Бергман винеше дядо си за всички свои неуспехи. Едно време старецът беше най-добрият в занаята из цяла Южна Швеция. Никога не продаваше под седем хиляди животни годишно, всичките първокласни.

Но от 1955-а насетне вероломните селяни започнаха да заменят полукръвните1 и работните коне на дядото с трактори, при това с такава скорост, че той отказа да проумее какво се случва. Седемте хиляди сделки първо станаха седемстотин, после седемдесет, а накрая седем. За пет години многомилионното състояние на семейството изчезна в облак от дизелов пушек. Бащата на още неродения тогава внук опита да спаси това, което беше останало до 1960 година, като обикаляше сред селяните в околността и ги уведомяваше за вредата от механиката. Тогава се носеха какви ли не слухове. Като например, че дизеловото гориво причинява рак, ако влезе в контакт с кожата, а това се случваше често.

В допълнение таткото пусна мълвата, че според изследванията дизелът може да доведе до стерилитет при мъжете. Само че не биваше да говори такива неща. Първо, защото не бяха верни; и второ, защото идеята за стерилитета звучеше примамливо за бедните, но похотливи селяни, които имаха между три и осем деца всеки. За тях бе по-скоро смущаващо да използват презервативи, но пък нямаше проблем да си купят един „Маси Фъргюсън“ или „Джон Диър“2.

Дядото умря разорен, и то след като последният му кон го изрита смъртоносно. Огорченият му и обезконен син се преориентира, изкара някакъв курс и след известно време получи работа във „Фасит АБ“, едно от водещите световни предприятия за производство на пишещи и сметачни машини. По този начин успя да се окаже изпреварен от бъдещето не веднъж, а цели два пъти, тъй като на пазара внезапно се появиха електронни калкулатори. За да е пълна подигравката с продуктите на „Фасит“, които бяха с размера на тухла, японският вариант можеше да се побере в джоба на яке.

Машините на „Фасит“ не се смалиха (или поне не достатъчно бързо), но самият концерн го направи, докато накрая от него не остана нищо.

Синът на търговеца на коне беше съкратен. Скоро след това се обърна към бутилката, за да потисне огорчението си – животът го бе измамил за втори път. Безработен, озлобен, винаги некъпан и никога трезвен, той бързо спря да привлича двайсет години по-младата си съпруга, която потърпя известно време, а после още известно време.

Накрая търпеливата млада жена реши, че грешката да се омъжи за неправилния мъж може да бъде поправена.

– Искам да се разделим – каза тя една сутрин, докато мъжът ѝ обикаляше из апартамента им по бели гащи на тъмни петна и търсеше нещо.

– Виждала ли си ми бутилката коняк? – попита той.

– Не. Но искам да се разделим.

– Вчера я оставих на мивката, значи, ти трябва да си я преместила.

– Възможно е да съм я оставила в шкафа с алкохола, като съм подреждала, не си спомням. Опитвам се да ти обясня, че искам да се разделим.

– В шкафа с алкохола? Разбира се, трябваше да погледна там. Ама че съм глупав. Значи се изнасяш? И ще вземеш и посеркото?

Да, тя взе и бебето. Ръжено русо момче с мили сини очи, което след много години щеше да стане рецепционист.

Майката от своя страна се бе надявала на кариера като учителка по немски, но бебето взе, че се появи няколко месеца преди финалния изпит. И ето че тя замина за Стокхолм с малкия, носейки няколко куфара и подписаните документи за развод. Освен това си върна бащината фамилия Першон, без да се замисли как това ще се отрази на момчето, на което вече бе отредено името Пер (не че не може да се казваш Пер Першон или пък Юнас Юнасон, но такова име може да се сметне за малко еднообразно).

В града я очакваше работа като транспортен служител. Майката на Пер Першон обикаляше нагоре-надолу по улиците и кажи-речи ежедневно се разправяше с неправилно паркирали мъже – предимно такива, които спокойно можеха да си позволят да платят глобата. Съвсем се изпари учителската ѝ мечта да разпръсква знания и да обяснява кои предлози изискват винителен и кои дателен падеж на ученици, на които без всякакво съмнение не им пукаше за това.

Но веднъж, когато майката вече беше прекарала половин вечност на тази длъжност, която уж трябваше да е само временна, се случи така, че един от неправилно паркиралите мъже се сепна насред мрънкането си, тъй като осъзна, че вътре в общинската униформа всъщност има жена. Едното доведе до другото и двамата се озоваха на вечеря в хубав ресторант, където фишът с глобата беше скъсан по време на кафето и чашката алкохол след яденето. Другото доведе до третото и неправилно паркиралият предложи брак на майката на Пер Першон.

Ухажорът се оказа исландски банкер, който се прибираше у дома в Рейкявик. Той обеща на избраницата си да ѝ свали всичките звезди от небето, ако го последва. Синът ѝ също щеше да бъде приютен под исландското му крило. Но от раждането на мъничкото русо момченце беше минало толкова време, че то вече можеше да решава само. Синът разчиташе на по-светло бъдеще в Швеция, а тъй като никой не може да сравни това, което се случи впоследствие, с това, което можеше да се случи иначе, няма как да преценим доколко му е излязла сметката.

Пер Першон още на шестнайсет години си бе намерил работа, паралелно с учението в гимназията, в което не влагаше твърде много усилия. Така и не разказа подробно на майка си в какво се състоят задълженията му. И си имаше причини.

– Къде отиваш, сине? – случваше се да попита тя.

– На работа, мамо.

– Толкова късно?

– Да.

– А какво всъщност работиш?

– Обяснявал съм ти хиляди пъти. Асистент съм в... развлекателната индустрия. Срещи между хора и така нататък.

– Как така асистент? И как се казва...

– Трябва да бягам, мамо. После ще говорим.

Пер Першон все така се измъкваше. Ясно е, че не му се искаше да разкрива подробности от работата си, като например, че работодателят му продава временна любов в една голяма и запусната жълта дървена къща в Худинге, южно от Стокхолм. Или пък че заведението бе известно под името Клуб „Аморе“. Или че работата на момчето беше да се грижи за логистиката, както и да изпълнява ролята на придружител и контрольор.

Пер се грижеше всеки отделен посетител да се озове в точната стая, с точните любовни ласки и за точното време. Съставяше графика, засичаше посещенията, подслушваше пред вратите (и даваше свобода на въображението си). Ако нещо изглеждаше не наред, сигнализираше на шефа.

Малко след като майка му емигрира, а Пер Першон приключи учението си вече и формално, работодателят му реши да смени бранша. Клуб „Аморе“ стана Къща за гости „Шоуден“3. Всъщност не се намираше нито до езеро, нито на нос. Но по думите на собственика „все някак трябваше да се казва пущината“.

Четиринайсет стаи. Двеста двайсет и пет крони нощувката. Включително тоалетна и душ. Чисти чаршафи и кърпи за ръце веднъж в седмицата, но само ако тези, които се използваха, наистина изглеждаха използвани. В действителност собственикът не искаше да преобразува мястото от любовно гнездо в третокласен хотел. Печелеше значително повече пари, когато гостите имаха компания в леглото. А когато в графика се появеше дупка, самият той можеше да легне за малко с някое от момичетата.

Единственото предимство на Къща за гости „Шоуден“ беше, че не е толкова нелегална. Собственикът на бившия секс клуб беше лежал осем месеца и те му дойдоха дори в повече.

На Пер Першон, който беше демонстрирал логистичен талант, му бе предложено да стане рецепционист. Работата си я биваше (за разлика от заплатата). Трябваше да регистрира и отрегистрира гостите, да се грижи да си плащат и строго да следи за потвърдените и анулираните резервации. Можеше да се държи и не толкова строго, стига това да не се отразяваше негативно на печалбите.

Ставаше дума за нов бизнес под ново име и задълженията на Пер Першон бяха различни и по-отговорни от преди. Това го накара да потърси шефа и смирено да предложи корекция на заплатата си.

– Нагоре или надолу? – зачуди се шефът.

Пер Першон отговори, че нагоре е за предпочитане. Разговорът не бе тръгнал в желаната посока. Ето че сега стоеше и се надяваше да запази досегашната си заплата.

Така и стана. Шефът дори беше достатъчно щедър да му предложи още нещо:

– Премести се в стаята зад рецепцията, по дяволите, така няма да плащаш наем за апартамент.

Да, Пер Першон беше съгласен, че това е начин да спести малко пари. А тъй като получаваше заплатата си под масата, можеше освен това да взема социални помощи и обезщетение за безработица.

Ето как стана така, че младият рецепционист се сля с работата си. Беше си на рецепцията и денем, и нощем. Мина година, минаха две, после пет и на практика животът му с нищо не бе по-добър от този на баща му или на неговия баща преди това. Именно на мъртвия дядо се падна да поеме вината. Неговата собствена плът и кръв от трето поколение седеше зад гише и приветстваше вмирисаните гости на хотела, които отговаряха на имена като Убиеца Андерш и други такива ужасии.

Убиеца Андерш беше един от настанилите се дългосрочно в Къща за гости „Шоуден“. Всъщност се казваше Юхан Андершон и беше прекарал целия си зрял живот в затвора. В разговор не го биваше да се изразява добре, но още отрано бе научил, че все пак може да наложи мнението си, като фрасне един на всеки, който му противоречи или се кани да го направи. А ако след това все още има нужда, да му фрасне още един.

Покрай този вид разговори младият Юхан попадна в лоша компания. Новите му познати го накараха да смеси насилствените си аргументи с алкохол и хапчета. Още тогава всичко беше, кажи-речи, изгубено. Той беше едва на двайсет, когато алкохолът и хапчетата му осигуриха дванайсет години затвор, тъй като не можа да обясни как брадвата му се е оказала забита в гърба на главния пласьор на амфетамини в района.

След осем години Убиеца Андерш излезе навън и отпразнува освобождаването си с такъв апломб, че едва успя да изтрезнее, преди да получи още четиринайсет години към старата си присъда. Този път беше замесена ловджийска пушка. От упор. Право в лицето на човека, който бе заел мястото на онзи с брадвата в гърба. Изключително неприятна гледка за хората, които бяха извикани да почистят.

В съда Убиеца Андерш твърдеше, че не е било нарочно. Или поне така му се струваше. Не си спомняше как точно са се стекли събитията. Горе-долу така беше и следващия път, когато пък преряза шията на трети предприемач в бизнеса с хапчета, понеже онзи взе и обвини Убиеца Андерш, че бил в лошо настроение. Мъжът с прясно прерязаното гърло се оказа прав за настроението, но това не му се отрази добре.

На петдесет и шест години Убиеца Андерш отново беше на свобода. За разлика от преди, сега нямаше само да се отбие навън за малко, а да остане за постоянно. Такава беше идеята. Трябваше само да избягва алкохола. И хапчетата. И всичко и всички, които имаха нещо общо с алкохол и хапчета.

Бирата не беше толкова опасна, от нея обикновено ставаше весел. Или полувесел. Или поне не откачаше.

Отиде в Къща за гости „Шоуден“, вярвайки, че мястото все още предлага изживявания, каквито може да липсват на човек, прекарал зад решетките едно десетилетие или пък три. Случаят обаче не беше такъв и щом разочарованието му се уталожи, Убиеца Андерш реши вместо това да се настани в хотела. Все някъде трябваше да живее, а две стотачки на месец не бяха много, нямаше спор по въпроса. Особено като се има предвид как обикновено завършваха споровете около него.

Още преди да получи ключа от стаята, Убиеца Андерш успя да разправи житейската си история на младия рецепционист, който се бе оказал на пътя му. Историята включваше детството му, макар Андерш да не смяташе, че то е от значение за по-нататъшното му развитие. От ранните си години помнеше най-вече как баща му се напива, за да понася работата си, и после мама започва да прави същото, за да понася татко. В резултат татко не можеше да понася мама и го показваше, като я пердашеше през равни интервали, най-вече пред общия им син.

След края на разказа рецепционистът не посмя да стори друго, освен да поздрави Убиеца Андерш с добре дошъл, да стисне ръката му и да се представи.

– Пер Першон – каза той.

– Юхан Андершон – каза убиецът и обеща да опита занапред да убива възможно най-малко хора.

След това попита рецепциониста дали не му се намира някоя и друга бира. След седемнайсет години лишения гърлото на човек лесно пресъхва.

Пер Першон не възнамеряваше да положи началото на отношенията си с Убиеца Андерш, като му откаже бира. Но докато му наливаше, попита господин Андершон дали би било възможно да не употребява алкохол и хапчета в хотела.

– Да, така ще е най-добре – отвърна Юхан Андершон. – Но ми викай Убиеца Андерш. Всички така правят.

1 Полукръвните породи коне са създадени чрез кръстосване на чистокръвни коне с друга порода. Използват се за езда и впряг. – Б. пр.

2 Производители на селскостопанска техника, в случая трактори. – Б. пр.

3 Езерният нос (шв.). – Б. пр.

Глава 2

Човек трябва да се радва на малките неща. Като това, че месеците си минаваха, без Убиеца Андерш да убие рецепциониста или някого другиго в непосредствена близост до хотела. И като това, че шефът разрешаваше на Пер Першон да затваря рецепцията за няколко часа всяка неделя. Стига времето – за разлика от повечето други неща – да бе на страната на рецепциониста, той се възползваше и излизаше навън. Не за да му отпусне края – парите никога не му стигаха за такова нещо. Обаче да седи мирно и да размишлява на пейка в парка все още беше безплатно.

Именно това правеше, заредил се с четири сандвича с шунка и бутилка малинов сок, когато съвсем неочаквано някой го заговори.

– Как си, синко?

Пред Пер стоеше жена, не много по-възрастна от него самия. Изглеждаше мръсна и опърпана, а около врата ѝ имаше бяла свещеническа яка, също зацапана.

Пер Першон никога не беше залягал над религията, но свещениците си бяха свещеници и той реши, че жената пред него заслужава не по-малко уважение от убийците, наркоманите и обикновените отрепки, с които общуваше на работа. А може би дори повече от тях.

– Благодаря, че попита – каза той. – Бил съм и по-добре. Или всъщност не съм, като се замисля. Може да се каже, че животът ми е изпълнен с относително равномерно разпределена мъка.

„Ама какво съм седнал да се изповядвам – помисли си той. – Я малко по-весело!“

– Но не бих искал да товаря пасторката със здравето и настроението си. Стига да имам какво да ям, всичко е наред – каза той и показа, че разговорът е приключил, като насочи вниманието си към отварянето на кутията със сандвичи.

Жената обаче не регистрира намека. Вместо това каза, че не би я натоварило да му помогне с каквото може, ако това би направило съществуването му по-поносимо. Най-малкото, което можела да стори, било да се помоли за него.

Да се помоли? Пер Першон се зачуди с какво мърлявата свещеничка си мислеше, че би помогнало това. Да не очакваше, че от небето ще завалят пари? Или хляб и картофи? Но... нека заповяда. Не бива да отпраща някой, който му мисли доброто.

– Благодаря. Ако пасторката смята, че молитва, отправена към небесата, може да направи живота ми по-лесен, тогава няма да се инатя.

Свещеничката се усмихна и седна на пейката до излезлия в неделна почивка рецепционист, след което се захвана за работа.

– Господи, виж чадото си... как се казваш, между другото?

– Казвам се Пер – отговори Пер Першон и се зачуди за какво ли му беше на Господ тази информация.

– Господи, виж чадото си Пер, виж как страда той...

– Е, не страдам чак толкова.

Свещеничката спря и каза, че ще е най-добре да започне отначало, както и че молитвата вършела най-добра работа, ако не я прекъсват твърде много.

Пер Першон помоли за извинение и обеща да я остави да се домоли на спокойствие.

– Благодаря – каза свещеничката и пробва отново. – Господи, виж чадото си, виж как чувства, че би могъл да живее по-добре, макар и да не страда чак толкова. Господи, дай му вяра, научи го да обича света и светът ще го обикне. О, Исусе, носи кръста си рамо до рамо с него, да дойде Твоето царство и така нататък.

„И така нататък?“, помисли си Пер Першон, но не посмя да се обади.

– Бог да те благослови, синко мой, и нека ти даде сила, енергия и... сила. В името на Отца и Сина и Светия Дух. Амин.

Пер Першон не знаеше как трябва да звучат молитвите, отправени за отделен човек, но това, което чу току-що, му се стори претупана работа. И дори беше на ръба да го каже, но свещеничката го изпревари.

– Двайсет крони, благодаря.

Двайсет крони? За това?

– Пасторката иска заплащане за молитвата си? – попита Пер Першон.

Жената кимна. Молитвите не бяха нещо, което човек просто да издекламира ей така. Изискваха концентрация и отдаденост, бяха изтощителни – а свещениците също трябва да живеят някак си, поне докато се намират на този свят, а не на небето.

Обаче това, което чу Пер Першон, не звучеше нито отдадено, нито концентрирано, а и той далеч не беше сигурен, че именно небето, а не нещо друго, очаква пасторката в съдбовния ден.

– Тогава десет крони? – пробва се жената.

Тя, какво, намаляваше цената от малко на почти нищо? Пер Першон я погледна по-отблизо и видя нещо... различно? Нещо... будещо съжаление?

Ето така реши, че жената му е по-скоро сестра по неволя, отколкото измамница.

– Иска ли пасторката един сандвич? – попита той.

Тя грейна.

– О, благодаря, би било добре. Бог да те благослови!

Пер Першон каза, че в историческа перспектива, кажи-речи, всичко сочи, че Господ е зает с нещо различно от това да благославя тъкмо него. И че молитвата, току-що отправена към онзи на небето, едва ли щеше да промени нещо.

Свещеничката като че се канеше да възрази, но рецепционистът бързо ѝ подаде кутията със сандвичите.

– Ето – каза той. – Докато се яде, не се говори.

– Господ насочва кротките към правда и ги учи на Своите пътища. Псалми 254 – каза свещеничката с пълна със сандвич уста.

– Така де – отвърна Пер Першон.

Жената наистина беше свещеник. Докато се тъпчеше с четирите сандвича с шунка на рецепциониста, тя му разказа, че си имала собствено паство до миналата неделя, когато председателят на Църковния съвет я прекъснал насред проповедта и я помолил да слезе от амвона, да си събере багажа и да напусне.

Пер Першон сметна това за ужасно. В небесната администрация нямало ли такова нещо като права на служителите?

Да, имало, разбира се, но председателят считал, че има основания да постъпи така. И, изглежда, цялото паство било съгласно с него. Включително и самата свещеничка, между другото. Поне двама от енориашите я замерили демонстративно с книгата с псалмите5, докато си тръгвала.

– Както разбира господинът, разполагам и с дълга версия. Желае ли да я чуе? Нека знае, че житейският ми път не е бил застлан с розови листенца.

Пер Першон се замисли. Искаше ли да чуе с какво, щом не с розови листенца, е бил застлан пътят на свещеничката, или му стигаше мизерията, която го обграждаше и без нейна помощ?

– Не съм сигурен, че животът ми ще се разведри, ако слушам за хора, които живеят в същия мрак като мен – каза той. – Но пасторката може да ми разкаже същината. Стига да не е твърде многословна.

Същината? В общи линии, от седем дни обикаляла наоколо, от неделя до неделя. Спала по мазетата и Бог знае къде още, ядяла каквото ѝ попадне...

– Като например четири от общо четири сандвича с шунка – отбеляза Пер Першон. – Иска ли свещеничката да прокара единствената ми храна за деня с последната ми бутилка малинов сок?

Свещеничката не отказа. А след като утоли жаждата си, рече:

– Накратко казано, не вярвам в Бог. Още по-малко в Исус. Татко ме принуди да тръгна по стъпките му – в смисъл по стъпките на татко, не на Исус. За нещастие, така и не се сдоби със син, а единствено с дъщеря. Той от своя страна е бил принуден да стане свещеник от дядо. А може пък и двамата да са били пратени от дявола, трудно е да се каже. Във всеки случай свещеничеството се предава в семейството.

Да бъдеш жертва на баща си или дядо си и да живееш в тяхната сянка, беше обстоятелство, познато на Пер Першон. Той веднага изпита чувство на солидарност и каза, че ако не бяха предните поколения с всички гадости, които са насъбирали за децата си, животът на последните щеше да е по-добре уреден.

Свещеничката се въздържа да отбележи нуждата от наличие на предни поколения за съществуването на въпросните деца. Вместо това го попита какво го е отвело чак до... тази пейка в парка.

До тази пейка, да. И до мрачната рецепция, където живееше и работеше. И си пиеше бирата с Убиеца Андерш.

– Убиеца Андерш? – попита свещеничката.

– Да – каза рецепционистът. – Той живее в седма стая.

Пер Першон реши, че все може да отдели няколко минути на свещеничката, щом така и така беше попитала. Затова ѝ разказа за своя дядо, който бе пропилял милионите си. И за татко, който просто се беше отказал от борбата. И за мама, която тръгна с исландски банкер и напусна страната. И за това как той самият се бе озовал в бардак на шестнайсетгодишна възраст. И как сега работеше като рецепционист в хотела, в който се бе превърнал бардакът.

– Когато се случи да имам двайсетина свободни минути, сядам на някоя пейка на безопасно разстояние от всички разбойници и бандити, с които се занимавам на работа, а после се появява свещеничка, която не вярва в Бог, опитва се да ми измъкне последните пари, а накрая изяжда храната ми. Това е животът ми, освен ако не се окаже, че благодарение на молитвата ѝ, когато се върна, старият бардак ще се е превърнал в грандхотел.

Мърлявата свещеничка с трохи около устата, изглежда, се засрами. Каза, че не е много вероятно молитвата да има чак толкова незабавен ефект, като се има предвид, че я е претупала, а получателят ѝ не съществува. Сега съжали, че е поискала заплащане за лошо свършената работа, особено с оглед на щедростта, която рецепционистът прояви със сандвичите.

– Разкажи ми още за онзи хотел – каза тя. – Дали там няма да се намери стая на цена като за... приятели?

– Цена за приятели? – попита Пер Першон. – Кога точно със свещеничката станахме приятели?

– Е – каза тя. – Още не е късно.

4 Този и следващите цитати от Библията са от новия превод от оригиналните езици (2013) на Българското библейско дружество. – Б. пр.

5 Става дума за официалната книга с псалми на шведската църква. – Б. пр.

Глава 3

Свещеничката получи стая номер осем, в съседство с Убиеца Андерш. Но за разлика от убиеца, от когото Пер Першон не смееше да поиска заплащане, новата гостенка трябваше да предплати за една седмица. Редовна цена.

– Да предплатя? Но това са последните ми пари.

– Значи е още по-важно да не бъдат похарчени за друго. Може да ми се откъсне една молитва от сърцето, съвсем безплатна, така че всичко да се нареди – каза рецепционистът.

В същия миг в хотела влезе мъж с кожено яке, слънчеви очила и набола брада. Изглеждаше като пародия на гангстер, какъвто вероятно беше. Без да поздрави, попита къде може да намери Юхан Андершон.

Рецепционистът протегна ръка и отговори, че в Къща за гости „Шоуден“ не можело да влиза всеки срещнат и да иска безплатна информация за това кой къде живее или не живее. За тях било въпрос на чест да защитават интегритета на гостите си.

– Отговори на въпроса, преди да съм ти отрязал пишката – каза мъжът с коженото яке. – Къде е Убиеца Андерш?

– В номер седем – отвърна Пер Першон.

Заплашително изглеждащият мъж тръгна по коридора. Свещеничката погледна след него и се зачуди дали някой ще си има неприятности. Дали рецепционистът смяташе, че тя може да направи нещо в качеството си на духовно лице?

Пер Першон не смяташе нищо, но не успя да ѝ го каже, преди онзи с коженото яке да се върне.

– Убиеца се е трупясал на леглото. Знам го в какви състояния изпада, засега е най-добре да го оставим да лежи. Погрижи се да получи този плик, когато се събуди. Предай му поздрави от Графа.

– Само това? – попита Пер Першон.

– Да. Не, кажи му, че в плика са пет хиляди, не десет, защото е свършил работата само наполовина.

Мъжът с коженото яке си замина. Пет хиляди? Пет, които очевидно е трябвало да бъдат десет. И сега се падаше на рецепциониста да обясни липсата пред потенциално най-опасния човек в Швеция. Освен ако не делегираше задължението на свещеничката, която току-що бе предложила услугите си.

– Убиеца Андерш – каза тя. – Значи е истински, не си си го измислил?

– Изгубена душа – каза рецепционистът. – Много изгубена всъщност.

За негова изненада тя попита дали много изгубената душа е дотолкова изгубена, че да е морално поносимо свещеничка и рецепционист да вземат назаем една хилядарка от нея, за да се наядат в някое приятно заведение наблизо.

Пер Першон я попита що за свещеничка е тя, след като предлага такива неща, но призна, че мисълта е изкусителна. Само че имаше причина Убиеца Андерш да се нарича така. Или три причини, ако рецепционистът си спомняше правилно: брадва в гърба, изстрел с пушка в лицето и прерязано гърло.

Въпросът доколко е удачно да вземат тайно пари назаем от убиец отпадна, тъй като въпросният убиец се беше събудил и сега се тътреше към тях по коридора с разрошена коса.

– Жаден съм – каза той. – Днес ще получа парична доставка, но още не е пристигнала и няма с какво да си купя бира. Или храна. Може ли да взема назаем двеста крони от касата?

Това беше и не беше въпрос. Убиеца Андерш очакваше в ръката му веднага да се появят две стотачки.

Но ето че свещеничката пристъпи напред.

– Добър ден – каза тя. – Казвам се Йохана Шеландер, бивш викарий, а понастоящем просто свещеник в най-общ смисъл.

– Свещениците дрънкат само простотии – каза Убиеца Андерш, без дори да я погледне.

Разговорите никога нямаше да бъдат силната му страна. Той се обърна към рецепциониста и попита:

– Ще получа ли пари, или?

– Аз обаче не мога да се съглася с това, което казахте – намеси се Йохана Шеландер. – Естествено, дори в нашия занаят се срещат ненадеждни хора. За съжаление, аз съм една от тях. Бих се радвала да обсъдя този въпрос с господин... Убиеца Андерш. Може би някой друг път? Сега по-важен е пликът с пет хиляди крони, който преди малко бе оставен на рецепцията от един граф.

– Пет хиляди? – попита Убиеца Андерш. – Трябва да са десет! Какво си направила с останалите, свещеничко скапана?

Убиеца, все още сънен и измъчван от махмурлук, зяпна ядосано Йохана Шеландер. Пер Першон, който не искаше на рецепцията му да бъде извършено убийство на свещенослужител, добави бързо и притеснено, че по думите на Графа плащането е частично, защото работата е свършена едва наполовина. Рецепционистът и свещеничката до него били невинни пратеници и той се надявал, че Убиеца Андерш разбира...

Но Йохана Шеландер отново взе думата. Онова със „свещеничко скапана“ я бе засегнало.

– Засрамете се! – каза тя толкова уверено, че Убиеца Андерш за малко да я послуша.

Свещеничката продължи, като каза, че убиецът добре би трябвало да разбира, че тя и рецепционистът дори не биха си помислили да пипат парите му.

– Въпреки че живеем в оскъдица. Така си е. И като стана дума за това, ще се възползвам да попитам Убиеца Андерш дали не би могъл да ни даде назаем една от тези хубави хилядарки за ден-два? Или най-добре за седмица.

Пер Першон бе изумен. Свещеничката първо искаше да вземе от парите на Убиеца Андерш без негово знание, а после го накара едва ли не да се изчерви от срам, задето я е обвинил именно в това. А сега преговаряше с него за заем. Никакъв инстинкт за самосъхранение ли нямаше? Не разбираше ли, че така поставя не само своя, но и неговия живот в опасност? Проклето женище! Трябваше да побърза и да ѝ запуши устата, преди убиецът да го е сторил за постоянно.

Но най-напред трябваше да опита да оправи кашата, която свещеничката току-що бе забъркала. Убиеца Андерш седеше кротко на един стол, може би объркан от факта, че свещеничката, която поне в неговата реалност вероятно беше откраднала парите му, сега го моли да вземе назаем от онова, което не бе успяла да свие.

– Доколкото разбирам, Убиеца Андерш се чувства измамен с пет хиляди крони, така ли е? – попита Пер Першон, стараейки се да звучи като държавен служител.

Убиеца Андерш кимна.

– Тогава трябва да повторя и да подчертая, че нито аз, нито може би най-чудноватата свещеничка в Швеция сме взели парите. Но ако мога да направя нещо – каквото и да е, – за да облекча ситуацията, нека Убиеца Андерш не се колебае да ми каже!

„Ако мога да направя нещо...“ е едно от тези неща, които всеки човек в сферата на услугите обича да казва, без непременно да го има предвид. Толкова по-зле, че Убиеца Андерш реши да се възползва от предложението на рецепциониста.

– Да, благодаря – каза той изморено. – Намерете изчезналите пет хиляди, ако обичате. За да не ви пребия.

Пер Першон не изгаряше от желание да търси Графа, който бе заплашил да направи нещо крайно неприятно с една от най-милите части от тялото му. Дори само да го срещне отново би било достатъчно лошо. А какво оставаше да му иска пари...

Рецепционистът вече бе изпаднал в дълбоко притеснение, когато чу свещеничката да казва:

– Разбира се!

– Разбира се? – повтори рецепционистът ужасено.

– Хубаво! – каза Убиеца Андерш, който току-що бе чул „разбира се“ два пъти подред.

– Да, естествено, че ще помогнем на Убиеца Андерш – продължи свещеничката. – Ние от Къща за гости „Шоуден“ винаги сме насреща. Срещу разумна компенсация сме готови да улесним живота на всеки убиец или мародер. Господ не дели хората на такъв принцип. Или може би го прави, но да се придържаме към въпроса. Като начало, възможно ли е да узнаем малко повече за каква „работа“ става дума и в какво отношение може да бъде смятана за свършена само наполовина?

В този миг на Пер Першон му се искаше да се намира някъде другаде. Току-що чу свещеничката да казва „Ние от Къща за гости „Шоуден“. Тя дори още не се бе настанила, а още по-малко си беше платила, но това не ѝ попречи да започне финансови преговори с убиец от името на хотела.

Рецепционистът реши да си изгради искрено лошо мнение за новата гостенка. С изключение на това, нямаше по-добра идея какво да прави, освен да си стои където беше – до хладилника на рецепцията – и да се старае да изглежда възможно най-безинтересно. „Няма причина да убиваш нещо, което не предизвиква емоции“, разсъждаваше той.

Убиеца Андерш също беше малко объркан. Свещеничката беше казала толкова много неща за толкова кратко време, че той не можа да проследи мисълта ѝ (а и това, че тя беше свещеник, не опростяваше нещата).

Жената като че предлагаше някаква форма на сътрудничество. Тия неща обикновено не свършваха добре, но все можеше да я изслуша. Не беше нужно винаги да започва с юмруците още отначало. Даже обратното, в поразително много ситуации беше по-добре да остави тази част за накрая.

Ето как Убиеца Андерш реши да разкаже в какво се състоеше свършената от него работа. Не бил отнел нечий живот, ако така са си мислели.

– Да, сигурно е трудно да убиеш някого наполовина – замислено умозаключи свещеничката.

Убиеца Андерш каза, че е решил да спре да убива. Цената била твърде висока, тъй като, ако се случело още веднъж, нямало да го пуснат, преди да е станал на осемдесет.

Работата беше там, че едва-що успял да излезе на свобода и да отседне някъде, когато отляво и отдясно завалели най-различни предложения. Повечето били от хора, които срещу доста щедро възнаграждение искали техни познати и неприятели да бъдат отстранени. Това ще рече убити, а това пък ще рече нещо, с което Убиеца Андерш вече не се занимавал. Или с което никога не се бил занимавал всъщност. Просто някак си така се били стекли нещата.

Освен разнообразните поръчкови убийства, тук-там се срещали и по-разумни предложения, като например последното. Трябвало да бъдат счупени двете ръце на мъж, купил кола от възложителя на поръчката, а именно Графа, който бил и стар познайник на Убиеца Андерш. Мъжът взел колата, но вместо да си плати, проиграл парите на блекджек.

Свещеничката не знаеше какво е блекджек; двете ѝ бивши паства не се бяха отдавали на такива занимания във времето за развлечения след тържествени служби. Вместо това имаха традиция да играят микадо, което беше доста приятно понякога. Така или иначе, свещеничката се чудеше по-скоро как точно е протекла покупко-продажбата.

– Значи е взел колата, без да си плати?

Убиеца Андерш обясни какви са законите сред не чак толкова законните кръгове в Стокхолм. В конкретния случай ставаше въпрос за деветгодишен сааб, но принципът беше същият: не беше проблем някой да вземе кола на кредит от Графа за ден-два. Ставаше лошо обаче, ако след изтичането на срока парите още не бяха на масата. И лошото касаеше преди всичко човека с кредита, не Графа.

– Например счупена ръка?

– Да, или пък две, както казах. Ако колата беше по-нова, в поръчката щяха да влизат още ребрата и лицето.

– Двете счупени ръце са станали една. Какво стана, не успя да ги преброиш ли?

– Откраднах колело, пъхнах бухалката за бренбол6 в дисагите отзад и отидох до дома на оня крадец. Когато го сгащих, той държеше новородено момиченце в едната си ръка. Примоли се за милост, или както там се казва. Тъй като дълбоко в себе си съм добра душа, както казваше мама, вместо да му чупя двете ръце, счупих едната на две места. И първо му позволих да остави бебето, за да не се удари, ако онзи се строполи на земята, докато си върша работата. И той точно това направи. Бива ме да размахвам бухалката. Само че сега, като се замисля, можех спокойно да му счупя и двете ръце, докато лежеше на пода и хленчеше. Забелязал съм, че невинаги разсъждавам толкова бързо, колкото ми се иска. А ако са замесени алкохол и хапчета, изобщо не мисля. Или поне не си спомням да съм мислил.

Един детайл от разказа направи впечатление на свещеничката.

– Майка ти наистина ли е казвала така? Че дълбоко в себе си си добра душа?

Пер Першон се чудеше същото, но се придържаше към вече избраната стратегия – доколкото е възможно, да се слива със стената, пазейки абсолютна тишина.

– Да, така казваше – каза Убиеца Андерш. – Но това беше, преди да ѝ избия всичките зъби, малко след като татко умря от пиене. След това не говореше много, или поне не ѝ се разбираше. Тъпа вещица. По дяволите!

Свещеничката имаше няколко предложения за това как да се решават семейни конфликти, без да се избиват зъби, но всяко нещо с времето си. Сега искаше да обобщи казаното от Убиеца Андерш, за да види дали е разбрала правилно.

Значи, последният му поръчител искал петдесет процента отстъпка, позовавайки се на това, че Убиеца Андерш е счупил една и съща ръка два пъти вместо две отделни ръце по веднъж?

Убиецът Андерш кимна. Така било, стига с „петдесет процента“ свещеничката да имала предвид половината сума.

Да, това имала предвид. И добави, че онзи граф, изглежда, бил доста докачлив. Въпреки това един свещеник и един рецепционист бяха готови да помогнат.

Тъй като рецепционистът не беше измислил какво да възрази, тя продължи:

– Срещу двайсет процента комисиона ще потърсим споменатия граф с намерението да го накараме да размисли. Но това не е нищо. Съвместната ни работа става наистина интересна чак във втората фаза!

Убиеца Андерш опита да асимилира казаното. Имаше много думи и странно процентно съотношение. Но още преди да стигне до въпроса каква би могла да бъде „втората фаза“, свещеничката го изпревари.

Във фаза две рецепционистът и свещеничката щели да менажират малкия бизнес на Убиеца Андерш. Дискретен пиар за разширяване на клиентелата, изготвяне на ценоразпис, за да не си губят времето с хора, които не могат да си платят, както и ясен етичен кодекс.

Свещеничката забеляза, че лицето на рецепциониста е станало бяло като хладилника до стената, към която се бе долепил. Видя също, че Убиеца Андерш е изгубил нишката. Реши да замълчи за малко, за да може първият да си поеме дъх, а вторият да не реши да се бие, вместо да вникне в предложението ѝ.

– Между другото, трябва да поздравя Убиеца Андерш за доброто му сърце – каза тя. – Представете си, бебето се е отървало без драскотина! Небесното царство принадлежи на децата, знаем това, то е засвидетелствано още в Евангелие от Матей, глава деветнайсет.

– Знаем ли? Матей ли? – попита Убиеца Андерш и забрави, че половин секунда по-рано беше решил да набие поне рецепциониста, дето само си мълчеше.

Свещеничката кимна набожно и се въздържа да го информира, че само няколко реда по-надолу в същото Евангелие пишеше да не убиваме, да обичаме ближния си като себе си и – във връзка с избитите зъби – да почитаме майка си, а също и баща си, като стана дума.

Зараждащият се гняв, изписан по лицето на Убиеца Андерш, взе да се уталожва. Това забеляза и Пер Першон, който най-накрая се осмели да повярва в живота отвъд (с други думи, отвъд настоящия разговор с гостенина от седма стая, който той и свещеничката най-вероятно щяха да преживеят). Рецепционистът не просто отново започна да диша, а си възвърна и говорните способности и вложи своя личен принос, като криво-ляво успя да обясни на Убиеца Андерш колко са двайсет процента от нещо. Убиецът се извини, като каза, че покрай отмятането на годините в пандиза е станал майстор в броенето, но не знаел много за процентите, освен че има около четиресет от тях в твърдия алкохол, а понякога и повече, ако е произведен в някое мазе. По време на едно от разследванията срещу него полицията бе установила, че е прокарал хапчетата си с трийсет и осем процентов купешки алкохол и седемдесетпроцентов домашен. Вярно, че невинаги можеше да се разчита на полицията, но ако в случая са били прави, то нищо чудно, че нещата се бяха развили така – при тези сто и осем процента алкохол в кръвта в добавка към хапчетата.

Вдъхновена от доброто настроение, свещеничката обеща, че оборотът на Убиеца Андерш щял да се удвои – най-малко!, – стига той да даде свобода на нея и рецепциониста да действат като негови представители.

В същото време Пер Першон доста навременно извади две бутилки бира от хладилника. Убиеца Андерш пресуши първата, начена втората и реши, че е разбрал достатъчно от това, което досега му обясняваха.

– Добре, по дяволите, значи се разбрахме.

Убиецът довърши втората бира на няколко големи глътки, оригна се, помоли за извинение и в знак на добра воля им подаде две от наличните пет хилядарки с коментара „нали казахме двайсет процента!“.

Напъха останалите три в джоба на ризата си, след което съобщи, че било време за закуско-обяд в ресторанта зад ъгъла и затова повече не можел да обсъжда бизнеса.

– Успех с Графа! – каза той от вратата, преди да изчезне.

6 Подобна на бейзбол игра, популярна в Скандинавия и Германия. – Б. пр.

Глава 4

Човекът, когото наричаха графа, не можеше да бъде открит в сборника на благородниците7. Всъщност не можеше да бъде открит където и да е. Имаше близо седемстотин хиляди крони неплатени данъци, но макар властите упорито да му го напомняха, като пращаха писма на последния му посочен адрес на улица „Мабини“ в столицата на Филипините Манила, парите така и не пристигаха. Не пристигаше и какъвто и да е друг отговор. Данъчните нямаше как да знаят, че адресът е избран случайно и уведомителните писма попадат у един местен търговец на риба, който ги използваше, за да увива в тях калмари и тигрови скариди. В същото време Графа живееше при приятелката си в Стокхолм. Тя пък се зовеше Графинята и беше високопоставен дистрибутор на различни наркотици. От нейно име Графа ръководеше пет фирми за продажба на автомобили втора употреба в южните квартали на столицата.

Той се занимаваше с това още от аналоговите времена, когато човек можеше да разглоби и сглоби кола с гаечен ключ вместо с академична степен по компютърно инженерство.

Но се беше справил с прехода към дигиталното по-добре от мнозина други, така че за няколко години фирмата му се разрасна в цели пет. Това доведе до финансови разногласия между Графа, от една страна, и Данъчната агенция, от друга – за радост и известна досада на един трудолюбив търговец на риба на другия край на земното кълбо.

Графа спадаше към хората, които възприемат промените по-скоро като възможности, а не като заплахи. В Европа и по света се произвеждаха автомобили, които струваха милиони крони, ако се купят, но само петдесет долара, ако се откраднат с помощта на малко електроника и инструкции в пет стъпки, взети от интернет. Дълго време специалитетът на Графа бяха моделите БМВ X5 с шведска регистрация. Щом откриеше такава кола, бизнес партньорът му в Гданск пращаше две момчета да я откарат в Полша, където колата получаваше ново минало, след което Графа я внасяше обратно в Швеция.

Известно време това му носеше по четвърт милион крони чист доход на кола. Но после от БМВ се усетиха и започнаха да слагат проследяващи устройства в новите и в по-запазените автомобили. И съвсем не в духа на феърплея, дори не съобщиха предварително на крадците на коли. Неочаквано полицията се появи във временния склад в Енгелхолм и прибра както колите, така и поляците.

Графа обаче се отърва. Не толкова защото беше регистриран като търговец на риба от Манила, а защото заловените поляци обичаха живота твърде много, за да се раздрънкат.

Между другото, Графа беше получил прякора си още преди години заради елегантния начин, по който заплашваше клиентите, които не се разплащаха навреме: „Наистина бих оценил, ако господин Хансон пожелае да уреди паричните си взаимоотношения с моя милост в рамките на двайсет и четири часа, като в такъв случай обещавам да не го разкъсам на парчета“. Хансон, или каквото и да беше името на конкретния клиент, винаги избираше да си плати. Не искаше да бъде разкъсан на парчета. Дори разкъсване на две би му дошло твърде много.

С годините Графа (с помощта на Графинята) разви по-вулгарна жилка и именно нея бе демонстрирал пред рецепциониста, но въпреки това прякорът му си остана.

Пер Першон и Йохана Шеландер се отправиха към въпросния граф, за да му поискат пет хиляди крони от името на Убиеца Андерш. Ако успееха, щяха да се сдобият с потенциален източник на доходи в лицето на госта от седма стая. Ако не успееха... не, това не биваше да се случва.

Свещеничката предложи да се справят с Графа, като действат твърдо. Смирението не работи в тези среди, твърдеше Йохана Шеландер.

Пер Першон възрази, после възрази отново. Той беше рецепционист с известен талант за съставяне на таблици и планиране, а не някой побойник. А ако все пак трябваше да се преквалифицира в такъв, не искаше да се упражнява върху първенеца на столицата в тази област. И между другото, какъв опит имала свещеничката в средите, за които говореше? Откъде можела да е толкова сигурна, че правилният подход не е прегръдка или две?

Прегръдка? И дете би се досетило, че няма да стигнат доникъде, ако прегърнат Графа и го помолят за извинение, задето съществуват.

– Остави проповедта на мен и всичко ще е наред – каза свещеничката, когато пристигнаха пред перманентно отворения офис на Графа. – И междувременно не прегръщай никого!

Пер Першон си помисли, че от двама им само той имаше полов орган, който да бъде отрязан, но се примири със смелостта на свещеничката. Тя се държеше, сякаш до нея стои Исус, а не обикновен рецепционист. Все пак искаше му се да знае какво точно имаше предвид тя, като предложи да „действат твърдо“, но вече беше късно да пита.

Откъм вратата се чу звън и Графа вдигна поглед от бюрото си. Вътре влязоха двама души, които му изглеждаха познати, без да може да се сети откъде. Във всеки случай не бяха от данъчното, личеше си по якичката на жената.

– Добър ден отново, господин графе, казвам се Йохана Шеландер и съм свещеник в Шведската църква, а съвсем доскоро бях и викарий в една енория, за която няма нужда да говорим. Мъжът до мен е дългогодишният ми приятел и колега...

В този миг Йохана Шеландер осъзна, че не знае как се казва рецепционистът. Беше мил с нея на пейката в парка, малко стиснат при преговорите за цената на стаята, доста безличен по време на увещаването на Убиеца Андерш, но все пак достатъчно смел, че да дойде с нея и да измъкне петте хилядарки от ръцете на Графа, пред когото стояха в момента. Беше си казал името, когато тя се опита да измъкне от него двайсетачка за молитвата, но всичко се случи прекалено бързо.

– Дългогодишният ми приятел и колега... той също си има някакво име, разбира се, при хората това е обща тенденция...

– Пер Першон – каза Пер Першон.

– Тъкмо това казвах – продължи Йохана Шеландер. – Дойдохме тук като представители на...

– Вие не сте ли тия, на които дадох плика с петте хиляди в Къща за гости „Шоуден“?

Беше убеден, че е така. В южните части на Стокхолм едва ли имаше кой знае колко жени свещеници с мръсни яки. Поне не и двете едновременно.

– Точно така – каза свещеничката. – Бяха пет хиляди. Другите пет липсват. Нашият работодател, Юхан Андершон, ни помоли да дойдем и да ги вземем. Каза, че би било най-добре за всички, ако това стане по лесния начин. Защото алтернативата според господин Андершон е Графа да изгуби живота си по неприятен начин, а в резултат самият господин Андершон да бъде затворен за двайсет години в добавка към времето, което вече е излежал по подобни причини. Или, както пише в Писанието: „Истинската праведност носи живот, а който се стреми към злото, насочва се към смъртта си“. Притчи 11:19.

Графа се замисли. Да идват тук и да го заплашват? Направо му идеше да стисне свещеничката за яката и да ѝ спре притока на кислород. От друга страна, както тя му обясни, това би превърнало Убиеца Андерш от полезен идиот в обикновен идиот. Графа щеше да е принуден да отнеме живота на Убиеца, преди Убиеца да отнеме неговия, което пък означаваше, че любимият му трошач на крайници вече няма да е на разположение. Какво пишеше или не пишеше в Библията по въпроса, не го интересуваше ни най-малко.

– Хм – промълви той.

Свещеничката продължи да говори. Не искаше диалогът да се закучва ненужно, затова обясни какво си е мислел Убиеца Андерш, когато е счупил едната ръка на две места и е оставил другата в добро състояние. По този начин беше действал съобразно етичните принципи, които бе разработил заедно с агентите си. Въпросните агенти бяха именно самата тя и нейният добър приятел Пер Янсон.

– Пер Першон – каза Пер Першон.

Според тези принципи било недопустимо по време на работа да се остави да пострада дете, а тъкмо това е щяло да стане, ако Убиеца Андерш не бил реагирал толкова благоразумно в неочакваната ситуация. Или, както повелявал Господ според Второ летописи: „Да не бъдат убивани бащите заради децата и децата – заради бащите, а онзи, който бъде наказан със смърт, то да е поради собствения му грях“.

Графа каза, че свещеничката я бивало да дрънка. Оставало да обясни какво смята да направи по същинския въпрос, а именно че, бидейки само с една гипсирана ръка, набелязаната жертва продължаваше да си кара проклетата кола, за която не беше платил.

– Внимателно премислихме този аспект – каза свещеничката относно проблема, който едва сега се разкриваше пред нея.

– И? – попита Графа.

– Ами, предлагаме следното – каза тя в мига, в който ѝ хрумна решението. – Изплащате на Убиеца Андерш петте хиляди, които му дължите за последната поръчка. Като се има предвид сферата, в която работите, знаем, че след известно време отново ще имате нужда от услугите му. Ако от управителния съвет сметнем, че поръчката е съобразена с натюрела на Убиеца Андерш, а вероятно ще бъде така, то ще се заемем с нея в съответствие с актуалния ценоразпис, като освен това ще се върнем при обект А, ще се уверим, че наблизо няма бебета, и отново ще му счупим ръцете. Както тази, която тъкмо ще е заздравяла, така и другата, която така злощастно е останала непокътната предния път. И то без допълнително заплащане!

Странно беше да преговаря със свещеник и... какъвто там беше онзи другия... по такива въпроси, но Графа бе готов да приеме предложението. Плати петте хиляди, стисна ръката на свещеничката и на онзи другия и обеща да ги потърси пак. Все щеше да се наложи все някой все за нещо да бъде смъмрен.

– И моля Пер Янсон за извинение за онова с пишката – каза той на сбогуване.

– За нищо – каза Пер Першон.

– Счупено за счупено... – изтърси свещеничката по инерция, но се усети, преди да е стигнала до око за око и зъб за зъб, всичко това според Левит 24.

– К’во каза? – попита Графа, на когото му се стори, че току-що е бил заплашен, а да заплашиш Графа два пъти в рамките на няколко минути, беше поне един, един и половина пъти повече от допустимото.

– Нищо – каза Пер Першон бързо и хвана свещеничката под ръка. – Просто малката ми Йохана се изгуби в Библията на излизане. От жегата е. Хайде, миличка, ето я вратата.

7 Годишен генеалогичен сборник на всички живи благородници в Швеция. – Б. пр.

Глава 5

Докато се връщаха от посещението при графа, свещеничката и рецепционистът мълчаха. Всеки събираше собствените си мисли.

Рецепционистът подозираше, че ги очакват нещастия. И пари. И още нещастия. И пари.

С нещастията вече беше свикнал. Дори нямаше да забележи, ако получи още от същото, нали? Никога обаче не бе виждал пари в по-значими количества, освен в кошмарите за дядо си. Но да съдействат за поръчково пребиване на хора? Трябваше да се консултира със свещеничката...

Йохана Шеландер като че ли се замисли какво да отговори, но не ѝ хрумна нищо по-добро от това, че ако човек благоговеел пред Господа, на него Той щял да посочи кой път да избере.

– Псалми 25 – добави тя не особено убедено.

Рецепционистът каза, че по-голяма глупост не бил чувал, и ѝ предложи да започне да използва главата си, вместо да ръси наизустени цитати от Библията. Освен това според Пер Першон последните два цитата въобще не били на място. Да не би с последното свещеничката да искала да каже, че те двамата са пратени от Бог, за да вкарват хората със съмнителен морал в правия път, и то с помощта на Убиеца Андерш? Защо тогава Бог бил избрал свещеничка, която не вярва в него? Както и рецепционист, който никога дори не си е помислял да отвори Библията?

Свещеничката отговори малко сковано, че не било толкова просто да намериш мястото си в живота. Още от раждането си, та чак до минала седмица тя била живяла в плен на семейната традиция. Сега била поела нова роля. Участвала в административното управление на едно живо торпедо. Дали тъкмо това бил начинът да си отмъсти на несъществуващия Бог, тя не би могла да знае. Но смятала да опита, като същевременно заработи някоя и друга крона.

В тази връзка искала да благодаря на Пер Янсон, или Першон, че навременно се е намесил, когато библейският ѝ автопилот изплюл онова „счупено за счупено“ пред Графа в момент, когато най-малко имало нужда от това.

– За нищо – каза рецепционистът без особена гордост в гласа.

Реши да не коментира останалото. Но между него и свещеничката определено имаше някои допирни точки.

Върнаха се в хотела. Пер Першон ѝ подаде ключа за осма стая и каза, че могат да обсъдят цената някой друг път. Беше му се насъбрало много в рамките на една неделя и искаше да си легне рано.

Свещеничката му благодари толкова светски, колкото можа.

– Благодаря – каза тя. – Благодаря за днес. Ще се видим утре, предполагам. Лека нощ, Пер. Лека нощ.

* * *

След като в един ден срещна свещеничка, после граф, а накрая стана консултант на убиец, когото и без това познаваше твърде добре, Пер Першон легна на матрака в стаичката до рецепцията и се вторачи в тавана.

Една счупена ръка от време на време не беше болка за умиране, особено щом ставаше дума за хора, които друго и не заслужаваха, пък и цялата работа облагодетелстваше както изпълнителя, така и мениджърите.

А свещеничката беше сред най-странните хора, които бе срещал. Рецепционистът можеше спокойно да го заяви, въпреки че се бе нагледал на всякакви типове през годините, прекарани в Къща за гости „Шоуден“ – забравения от Бога хотел.

Но тя беше човек на действието, а освен това бе находчива във финансово отношение (макар че можеше да подготви молитвата си в парка малко по-добре; тогава загуби двайсет крони).

„Мисля за известно време да се закача за теб, Йохана Шеландер – каза Пер Першон на себе си. – Мисля да го направя. Ти миришеш на пари. А парите миришат хубаво.“

Той изгаси голата лампа до матрака и само след няколко минути вече се бе унесъл.

Отдавна не бе спал толкова добре.

Глава 6

ВЪв фирма, която се занимава с раздаване на правосъдие, има повече неща за обсъждане, отколкото би си помислил човек. Като цяло финансовото разпределение беше осемдесет процента за убиеца андерш и двайсет процента общо за рецепциониста и свещеничката. Но трябваше да се вземат предвид и разходите, свързани със самото придобиване на парите. Например Убиеца Андерш имаше нужда от ново работно облекло всеки път, когато наличното се изцапаше с толкова кръв, че да не може да бъде изпрано. Това не беше спорен въпрос.

Но Андерш смяташе също така, че разходите за бирата, която консумира през работното си време, също трябва да се разделят между партньорите. Твърдеше, че не може да смазва хора от бой в трезво състояние.

Рецепционистът и свещеничката отвърнаха, че с малко упражнения нямало да има проблеми да се бие, без да е пил, но Убиеца Андерш никога не беше пробвал. Тогава му предложиха да намалява консумацията на алкохол, когато го очаква бой същия ден.

В крайна сметка Убиеца Андерш загуби бирените преговори. Затова пък убеди останалите, че не е удачно да ходи на работа с градския транспорт, или пък с крадени колела и бухалка в дисагите. Решиха единодушно фирмата да поема разходите за такси. Рецепционистът договори твърда цена с Таксиджията Торщен, някогашен редовен клиент на Клуб „Аморе“. Момичетата го наричаха Таксиджията Торскен8 и рецепционистът веднага се сети за него. Пер Першон потърси някогашния потребител на платена любов и веднага мина на въпроса.

– Колко искаш, за да работиш като частен шофьор в Стокхолм и региона за по един или два часа един или два пъти седмично?

– Шестстотин крони на курс – каза Таксиджията Торщен.

– Даваме ти деветстотин.

– Приемам!

– И ще си траеш за всичко, което виждаш или чуваш.

– Нали казах, че приемам.

Групата действаше по метода „проба – грешка“. Всеки понеделник имаше съвещание, като първоначалният ценоразпис се коригираше въз основа на разказите на Убиеца Андерш за това колко трудни за изпълнение са били различните видове поръчки. Цените варираха и в зависимост от комбинирането на услугите. Счупен десен крак например струваше петнайсет хиляди крони, колкото струваше и счупена лява ръка. Но комбинацията десен крак/лява ръка излизаше не трийсет, а четиресет хиляди. Това се дължеше на живописното описание на Убиеца Андерш как хората с прясно счупен с бухалка десен крак падали на земята и започвали да ритат, така че било много трудно да се добереш до лявата им ръка. Проблемът беше донякъде и в самия извършител, който поначало трудно правеше разлика между ляво и дясно (както и между правилно и грешно).

Имаше и внимателно изготвен списък с етични правила. Първото и най-важно бе никога да не се нараняват деца – нито пряко, нито непряко – например, като се окажат принудени да гледат как майка им или (най-често) баща им си пати.

Второто правило беше нанесените травми да са такива, че да могат с времето да заздравеят, доколкото е възможно. С други думи, нямаше нужда хората, които вече са изкупили престъпленията си, да куцат до края на живота си. Това означаваше например много да се внимава да не се чупят капачки на колена, за които беше трудно, ако не и невъзможно да се възстановят напълно. Отрязан пръст, от друга страна, беше приемливо. Два също. На ръка. Но не повече.

С помощта на бухалката чупенето на крака и ръце беше лесна работа. Но понякога клиентът искаше да е видно, че жертвата е била непослушна. Тогава с юмруци и бокс можеше да се нанесат умерено количество фрактури на челюстите, носа и скулите, за предпочитане в комбинация с насинено око и аркада на веждата (последното обикновено се случваше от само себе си).

Пер Першон и Йохана Шеландер се убеждаваха един друг, че хората, пребити с тяхна помощ, сами са си го търсели. Всеки поръчител трябваше старателно да обоснове поръчката. Единственият, на когото бяха отказали до момента, бе един наскоро пуснат на свобода наркоман, който чрез психодинамичната терапия в затвора беше разбрал, че за всичко е виновна понастоящем деветдесет и две годишната му учителка от забавачката. Убиеца Андерш сметна, че в това може да има някаква истина, но Пер Першон и Йохана Шеландер казаха, че доказателствата са недостатъчни.

В крайна сметка наркоманът си тръгна необслужен. За капак на всичко, бабката умря от белодробно възпаление два дни по-късно и отнесе със себе си всяка възможност за отмъщение.

8 Риба треска (шв.). – Б. пр.

* * *

Разпределението на задачите беше такова, че Пер Першон, който така и така стоеше на рецепцията, приемаше поръчките, съобщаваше цената и обещаваше да се свърже с клиентите до двайсет и четири часа. След това свикваше Йохана Шеландер и Убиеца Андерш на съвещание. Последният се появяваше само от време на време, но за одобряването на поръчките бяха достатъчни два гласа.

След като получеха плащане в брой, съответната поръчка обикновено се изпълняваше до два дни. Понякога отнемаше по-дълго време, но никога повече от седмица. Като изключим, че сегиз-тогиз лявото ставаше дясно и обратно, клиентите нямаха причини да се оплакват от качеството на изпълнението.

– Лявата ръка е тази, на която се носи ръчен часовник – пробва се свещеничката.

– Ръчен часовник? – попита Убиеца Андерш, който след първото убийство се беше научил да отброява времето в години и десетилетия, а не в часове и минути.

– С тази ръка държиш вилицата, когато се храниш.

– В пандиза се хранехме с лъжици.

Глава 7

В къща за гости „Шоуден“ уж всичко беше наред, само дето бизнесът някак не набираше скорост. Мълвата за изключителните способности на Убиеца Андерш не се разпространяваше достатъчно бързо сред правилните среди.

Главното действащо лице, Убиеца Андерш, нямаше проблем да работи само няколко часа седмично. Той беше пробвал всички видове наркотици, но за сметка на това не можеше да бъде обвинен, че е пристрастен към работата.

Рецепционистът и свещеничката обсъждаха усърдно как най-добре могат да рекламират уменията му. Разговорите вървяха толкова добре, че една петъчна вечер свещеничката предложи да обобщят всичко с една бутилка вино в стаичката на рецепциониста (която се състоеше всичко на всичко от стол, гардероб и матрак на пода). Мисълта беше примамлива, но Пер Першон още си спомняше твърде добре първата им среща, когато тя бе опитала да му измъкне парите. Беше съгласен да си разделят бутилка вино, но по-добре бе съвещанието да продължи там, където е започнало, след което да си се приберат по стаите.

Свещеничката остана разочарована. В рецепциониста имаше нещо хем горчиво, хем сладко. Изобщо не биваше да му иска пари за онази молитва в парка. Ето че ѝ се връщаше сега, когато, за своя изненада, бе потърсила малко любов.

Но все пак си поделиха бутилката и може би тъкмо виното имаше заслуга и двамата да се съгласят, че медийно внимание беше определено рискован, но все пак ефективен метод да постигнат целта си. Решиха Убиеца Андерш да даде ексклузивно интервю в удачно подбрана шведска медия, където да изпъкне необикновеният му талант.

Рецепционистът започна да чете сутрешни и вечерни вестници9, седмичници и списания, да гледа различни програми и предавания, да слуша радио, и реши, че най-добър и светкавичен резултат може да бъде постигнат чрез един от двата национални таблоида. Накрая се спряха на „Експресен“, защото им звучеше някак по-бързо от „Афтонбладет“.

Междувременно свещеничката обясни на Убиеца Андерш за какво става дума и се зае търпеливо да го подготвя за предстоящото интервю. Надълго и нашироко му разказа какво послание искат да отправят, какво трябва да каже и какво в никакъв случай не бива да казва. Накратко, от интервюто трябваше да стане ясно, че той е:

1) за продан,

2) опасен и

3) луд.

– Опасен и луд... с това ще се справя – каза Убиеца Андерш, но не звучеше особено убедено.

– Имаш всички предпоставки – окуражи го свещеничката.

Щом приготовленията приключиха, рецепционистът се свърза с шефката на отдел „Новини“ в избрания вестник и каза, че може да ѝ предложи ексклузивно интервю с масовия убиец Юхан Андершон, по-известен като Убиеца Андерш.

Шефката не беше чувала да се говори за масов убиец с това име, но умееше да разпознава добрите заглавия. А Убиеца Андерш звучеше като такова. Поиска да научи повече.

Ами, разясни Пер Першон, работата била следната. Юхан Андершон бил лежал зад решетките през целия си зрял живот заради три убийства. Може би било малко преувеличено да се каже, че е масов убиец, но Пер Першон не смеел дори да предположи колко трупа крие Убиеца Андерш в гардероба си плюс тези, за които бил осъден.

Така или иначе, машината за убиване Юхан Андершон вече бил на свобода и помолил приятеля си Пер Першон да предаде на „Експресен“, че с радост ще им разкаже как е станал по-добър човек. Или не е.

– Или не е? – повтори шефката на новинарския отдел.

Не мина много време, преди от вестника да изровят информация за тежкото минало на Юхан Андершон. Досега медиите не го бяха наричали Убиеца Андерш, затова рецепционистът се беше подготвил да обясни обстойно как прякорът се зародил и се наложил през последния престой на Убиеца в затвора. Но се оказа, че притесненията му са неоснователни. От „Експресен“ решиха, че щом човекът се казва Убиеца Андерш, така да бъде. Прекрасно! Вестникът се бе сдобил със собствен масов убиец. Това беше по-добре от което и да е лятно убийство10.

Още на следващия ден един репортер и един фотограф дойдоха да се срещнат с Убиеца Андерш и неговите приятели в леко поукрасената рецепция на Къща за гости „Шоуден“. Като начало приятелите дръпнаха репортера настрана и му обясниха, че те не бива да се появяват в статията, тъй като това можело да застраши живота им. Дали репортерът бил съгласен?

Младият и видимо неспокоен репортер се замисли за миг. Не можеше външни лица да поставят условия за политиката на вестника. От друга страна, обект на интервюто беше Юхан Андершон. Нямаше защо да включват хората, които им бяха подшушнали за него. Но пък беше неприятно, че искат единствено снимки, без аудио или видео записи. Рецепционистът и тук се позова на тяхната безопасност, макар мотивите му да не бяха много ясни. Репортерът и фотографът помръкнаха, но приеха.

Убиеца Андерш разказа подробно по какъв начин бе оставил на място трима души през годините. Но според изискванията на пиар стратегията им не спомена нищо за употреба на алкохол и хапчета. Вместо това трябваше да изреди нещата, които могат да го извадят от равновесие и отново да го подтикнат към насилие.

– Мразя несправедливостите – каза той на репортера от „Експресен“, защото си спомняше, че свещеничката му бе говорила за това.

– Предполагам, че донякъде с всички ни е така – каза все още неспокойният репортер. – Убиеца Андерш има ли предвид някакви конкретни несправедливости?

Убиецът беше преговарял списъка със свещеничката, но сега главата му беше празна. Дали не трябваше да изпие още една бира на закуска, за да бъде във форма? Или пък беше изпил една в повече?

Относно първото имаше какво да се направи, пък и второто не звучеше правдоподобно. Той щракна с пръсти и прати рецепциониста да му донесе една „Пилзнер“ от хладилника. Отворената бира се озова в ръката на Убиеца Андерш за петнайсет секунди, а щом измина половин минута, бутилката вече беше празна.

– Докъде бях стигнал? – попита той и облиза пяната около устата си.

– Говорехме си за несправедливости – каза репортерът, който никога не беше виждал някой така бързо да гаврътва бутилка бира.

– А, да, онова, дето казах, че го мразя, нали?

– Да... но какви несправедливости?

По време на подготовката свещеничката научи, че съобразителността на Убиеца идва и си отива, когато пожелае. Струваше ѝ се, че сега вероятно е отишла да се поразходи.

И беше права. Убиеца Андерш не можеше за нищо на света да се сети какво се предполагаше, че мрази. Освен това последната бира му подейства като милувка. Чувстваше се по-скоро така, сякаш обича целия свят. Но не можеше да каже нещо такова. Оставаше да импровизира.

– Ами, мразя... бедността. И ужасните болести. Все добрите граждани страдат от тях.

– Така ли?

– Да, добрите хващат рак и други такива. Лошите – не. Мразя това. И мразя тези, които експлоатират обикновените хора.

– Какво има предвид Убиеца Андерш?

Да, какво имаше предвид? Каква му беше мисълта? Ама че трудно беше да се сети какво не биваше да забравя да каже. Беше нещо, свързано с убийствата. Дали трябваше да каже, че вече не убива, или пък обратното?

– Вече не убивам – чу се да казва. – Или пък го правя. Всички в списъка ми трябва да внимават.

„Списък? – запита се убиецът. – Какъв списък?“ Дано репортерът не го попиташе за...

– Списък? – попита репортерът. – Кой е в този списък?

По дяволите! Мислите се въртяха в главата му едновременно бързо и бавно. Трябваше да се съсредоточи... какво беше? Трябваше да изглежда... луд и опасен. И какво още?

Свещеничката и рецепционистът не се молеха на висшите сили техният убиец да отговори правилно, защото считаха отношенията си с висшите сили за твърде лоши. Така че двамата просто се надяваха. Надяваха се, че Убиеца Андерш някак си ще се приземи на крака.

През прозореца, малко над рамото на репортера от „Експресен“, Убиеца Андерш мерна неоновата реклама на „Шведска агенция за недвижими имоти“, поставена на една сграда на стотина метра от хотела. В съседство с брокерската фирма се намираше малкият квартален клон на Търговската банка. Клонът едва се виждаше от мястото, където седеше убиецът, но той знаеше, че е там. Малко ли пъти беше пушил на спирката пред банката, чакайки автобуса, който да го откара до най-близката кръчма?

Поради липса на достатъчно ред в главата му Убиеца Андерш се остави да го вдъхнови това, което виждаха очите му.

Брокерска фирма, банка, автобусна спирка, пушачи...

Никога не беше притежавал пушка или револвер, но можеше да стреля напосоки.

– Кой е в списъка? Репортерът сигурен ли е, че иска да знае? – каза той, като сниши глас и заговори по-бавно.

Репортерът кимна сериозно.

– Не обичам брокери – каза Убиеца Андерш. – Или банкери. Хора, които пушат. И пътниците в градския транспорт...

С това се изчерпа всичко, за което си бе мислил, гледайки през прозореца.

– Пътниците? – повтори ошашавеният репортер.

– Да, познаваш ли такива?

– Не, имам предвид, как може да мразиш пътници?

Убиеца Андерш успя да се вживее в ролята на самия себе си и се хвана за това, което беше изтърсил. Сниши гласа си още повече и каза още по-бавно:

– Ти да не си падаш по пътници?

Репортерът от „Експресен“ се изплаши не на шега. Увери Убиеца, че не си пада по пътници, че той и приятелката му карат колело до работа и обратно и че освен това не се е замислял какво е отношението му точно към пътниците.

– Аз не харесвам и колоездачи – каза Убиеца Андерш. – Но пътниците харесвам още по-малко. Както и болничния персонал. Или градинарите.

Убиеца Андерш набираше скорост. Свещеничката усети, че ще е най-добре да го прекъсне, преди репортерът и фотографът да разберат, че той се бъзика с тях, или че просто няма представа какво говори, или по малко и от двете.

– Мисля, че трябва да ни извините. Убиеца Андерш, тоест Юхан, ще се оттегли за малка следобедна почивка, за да си изпие хапчетата – едно жълто и едно оранжево. Важно е, иначе по-късно може да стане страшно.

Интервюто не протече както го бяха замислили, но с малко късмет щеше да свърши работа. Свещеничката съжаляваше единствено, че най-важното не бе казано, въпреки че с убиеца го бяха репетирали поне двайсет пъти. Това бе самият анонс, така да се каже.

И тогава се случи чудо. Той си спомни! Фотографът вече беше седнал зад волана на служебната кола, а репортерът беше с единия крак вътре, когато Убиеца Андерш се провикна:

– Знаеш къде да ме намериш, ако искаш да счупиш коленете на някого. Не вземам скъпо. Но работя качествено.

Репортерът от „Експресен“ се опули, благодари за информацията, пъхна и другия си крак в колата, разтърка с ръце здравите капачки на коленете си, затвори вратата и каза на фотографа:

– Да се махаме.

9 В Швеция ежедневниците, които излизат късно следобед или вечерта и отразяват новини от същия ден, обикновено имат таблоиден формат и „жълт“ характер, докато сутрешните вестници са по-сериозни. – Б. пр.

10 През лятото, когато политическият живот затихва и обикновено няма големи новини, шведските вестници често пишат пикантни статии за убийства, навлизайки в груби детайли. Такива новинарски истории в Швеция се наричат „летни убийства“. – Б. пр.

* * *

На следващия ден рекламният афиш11 на „Експресен“ изглеждаше така:

Най-опасният човек в Швеция?

УБИЕЦА АНДЕРШ

Ексклузивно интервю:

ИСКАМ ОТНОВО ДА УБИВАМ

Цитатът не беше предаден точно, но когато хората не съумяваха да се изразят по начин, подходящ за заглавие на първа страница, вестникът нямаше друг избор, освен да напише това, което интервюираният евентуално е имал предвид, вместо това, което е казал. Това се наричаше творческа журналистика.

На цели четири страници бе обяснено на читателите колко ужасен човек е Убиеца Андерш. Пишеше за всички зверства, които беше извършил в миналото, но се наблягаше главно на евентуалните му психопатични отклонения и омразата му към всичко – от брокери и болничен персонал до... пътници в градския транспорт.

Омразата, която Убиеца Андерш изпитва към голяма част от човечеството, изглежда, няма граници. Накрая се оказа, че никой, наистина никой не е в безопасност. Услугите на Убиеца Андерш се продават. Той предложи на репортер на „Експресен“ да счупи нечии колене, независимо чии, срещу разумно възнаграждение.

Освен основната статия за срещата между смелия репортер и въпросния убиец, вестникът беше допълнил материала с интервю с психиатър, който през половината време подчертаваше, че може да говори само в общи линии, а през другата половина обясняваше, че Убиеца Андерш не може да бъде затворен, защото не е доказано от медицинска гледна точка, че той е опасен за себе си или за останалите. Вярно, беше вършил престъпления, но в правно отношение бе изкупил вината си. Не беше достатъчно само да говори за това какви по-нататъшни ужасии би могъл да извърши в хипотетичното бъдеще.

От аргументите на психиатъра вестникът вадеше заключението, че ръцете на обществото са вързани, докато Убиеца Андерш не нанесе следващия си удар. А това вероятно беше въпрос на време.

За финал една от най-популярните авторки във вестника беше написала емоционална хроника. Текстът започваше така: „Аз съм майка. Пътувам с градския транспорт. И ме е страх“.

След статията в „Експресен“ заваляха предложения за интервюта от всички краища на Швеция, Скандинавия и Европа. Рецепционистът отговори положително на шепа международни вестници („Билд Цайтунг“, „Кориере дела Сера“, „Дейли Телеграф“, „Ел Периодико“ и „Монд“), но само толкова. Запристигаха въпроси на английски, испански и френски. Отговаряше им езиково надарената свещеничка, която не предаваше това, което казваше Убиеца, а това, което трябваше да каже. Не беше добра идея той да говори пред телевизионни камери или пред журналисти, които можеха да го разберат. Триото бе извадило късмет с „Експресен“, но нямаше как това да се повтори. Шведските медии щяха да вземат отговори на въпросите на „Монд“ или друг вестник (формулирани от убиеца, преправени и доизпипани от свещеничката), така че до публиката да достигне правилното послание.

– Не се справяш никак зле като пиар – каза Йохана Шеландер на Пер Першон.

– Нямаше да се получи без езиковите ти познания – върна ѝ комплимента Пер Першон.

11 В Швеция вестниците се рекламират с афиши, на които с големи букви е изписано заглавието на водещата новина от актуалния брой. – Б. пр.

Глава 8

Човекът, който вече бе известен като Убиеца Андерш сред целия шведски народ и на половината континент, всеки ден се будеше към единайсет. Обличаше се, стига да се беше съблякъл преди лягане, след което отиваше за закуска, която се състоеше от сандвичите със сирене на рецепциониста и бира в добавка.

После отново мързелуваше, докато не огладнееше истински към три следобед. Тогава се отправяше към кварталната кръчма, където предлагаха домашно приготвена шведска кухня и още бира.

Всичко това, стига да не беше работен ден. А откакто медиите му обърнаха внимание, работните дни зачестяваха все повече. Бизнесът, който въртеше заедно с рецепциониста и свещеничката, се развиваше възможно най-благоприятно. Имаше работа в понеделник, сряда и петък – Убиеца Андерш нямаше желание за повече. Всъщност и за толкова нямаше желание – донякъде защото получаваха много повече поръчки за счупени колене, отколкото бяха планирали. Та нали тъкмо такава услуга бе предложил на репортера, а, изглежда, повечето клиенти имаха твърде слабо въображение, за да измислят сами какво точно обезобразяване искат.

Убиецът опитваше да изпълнява поръчките веднага след шведската кухня, но преди да е започнал да се налива с бира по-сериозно, което ставаше към свечеряване. Вземаше такси на отиване и връщане, така че цялата работа най-често приключваше за около час. Беше важно да поддържа нужното ниво на опиянение. Ако изпиеше твърде много бира преди работа, нещата излизаха от контрол. А след още няколко бутилки имаше риск да се стигне до бъркотия от по-драматичен характер. Но не толкова драматичен, колкото ако би добавил твърд алкохол и хапчета към менюто. Никога повече твърд алкохол и хапчета, това беше мантрата на петдесет и шест годишния мъж. Мисълта за още осемнайсет месеца в пандиза беше поносима. Но не и за още осемнайсет години.

Интервалът между закуската в единайсет часа и обяда в три беше най-удобното време, през което свещеничката и рецепционистът можеха да кажат нещо на своя съдружник. Тогава Убиеца Андерш вече се беше справил с неприятния махмурлук, но все още не беше обзет от прекомерно опиянение.

Съвещанията понякога се провеждаха спонтанно, но имаше и твърдо уговорен час: понеделник, единайсет и половина, в малкото фоайе на хотела, на масата в ъгъла. Убиеца Андерш гледаше да се появява поне на тези понеделнишки срещи, стига предната вечер да не бе замръкнал на чуждо място някъде в града и още да не се бе върнал.

Процедурата по време на съвещанията беше една и съща. Рецепционистът сервираше бутилка бира на Убиеца Андерш и по чаша кафе на себе си и свещеничката. Следваше обсъждане на наскоро изпълнените поръчки, предстоящите задачи, икономическото развитие и други такива.

Единственият реален проблем в дейността им беше това, че убиецът, въпреки всички съвети и обяснения, твърде рядко уцелваше ляво и дясно, когато чупеше ръце или крака. Свещеничката бе измислила нова подсказка – дясната ръка беше тази, с която човек се здрависва. На това Убиеца Андерш отвърна, че не е свикнал да се здрависва. Ако настроението му беше добро, по-скоро вдигаше наздравица. Ако не беше, тогава и двете му ръце влизаха в употреба.

Накрая на свещеничката ѝ хрумна, че могат да нарисуват едно голямо Л на левия юмрук на Убиеца Андерш, това би трябвало да реши проблема, нали? Убиеца кимна одобрително, но каза, че за всеки случай би било добре да нарисуват и едно Д на другата му ръка.

Идеята се оказа едновременно блестяща и глупава. Защото това, което за Убиеца Андерш беше Л, за човека, имал нещастието да се изправи срещу него, беше Д. Нещата се наредиха чак когато левият юмрук на Убиеца беше неправилно маркиран с Д и обратното.

Рецепционистът доволно констатира, че клиентелата се е разширила и оплакванията почти са спрели, откакто левият и десният юмрук бяха разменени. Пристигаха и поръчки от Германия, Франция, Испания и Англия. Обаче не и от Италия, там, изглежда, хората можеха да се оправят и сами.

Настоящият въпрос беше дали да разширят бизнеса. Дали не беше време фирмата да наеме нови хора? Убиеца Андерш сещал ли се случайно за подходящ кандидат, който може да троши ръце и крака, но знае къде да спре? Това само в случай, че се придържал към решението си да не работи повече от един-два часа три пъти в седмицата, разбира се.

Убиеца Андерш долови критична нотка в последното изречение и отвърна, че може би не бил толкова заинтересован да трупа пари, колкото били рецепционистът и свещеничката. Той лично бил достатъчно разумен да цени смислено прекараното свободно време. Стигало му да работи три пъти седмично, но и в никакъв случай не искал някой свадлив хлапак да ходи да размахва юмруци и да петни името му, докато той си почива.

А що се отнася до всички онези държави, които току-що му бяха изброили, той имаше да каже само едно: За нищо на света! Убиеца Андерш не бил ксенофоб, не там бил проблемът. Той ценял всички хора еднакво, но искал да може да каже „здравей“ или „добър ден“, да прояви малко учтивост към човека, когото трябва да пребие от бой. Това било най-малкото, което можел да стори за ближния си, нали така?

– Нарича се уважение – каза Убиеца Андерш намусено. – Но може би свещеничката и рецепционистът не са чували за такова нещо?

Рецепционистът реши да не коментира възгледите на убиеца относно количеството уважение, съдържащо се в разменянето на учтиви фрази с човека, който няколко секунди по-късно ще лежи полумъртъв на земята. Вместо това Пер Першон отбеляза кисело колко добре разбирал как Убиеца Андерш успява да не трупа пари. Нали онзи ден един джубокс бе излетял през прозореца на кръчмата само защото не свирел хубава музика.

– Колко крони излезе смислено прекараното свободно време? Двайсет и пет хиляди? Трийсет? – попита рецепционистът и почувства известно удовлетворение, че е посмял да го каже.

Убиеца Андерш измърмори, че трийсет хиляди било доста близо до истината и че точно тази постъпка не била най-смислената в живота му.

– Но що за хора пъхат пари в машина, за да слушат Хулио Иглесиас?

Глава 9

За Пер Першон фактът, че е излъган от живота, беше чисто и просто обективна истина. Тъй като не вярваше в никаква висша сила, а дядо му отдавна беше починал, той нямаше към кого или към какво да насочи разочарованието си. Затова още отрано реши да изпитва неприязън към целия свят и към всичко, което този свят поощряваше и съдържаше – включително седемте милиарда души, които го населяваха.

Не откриваше очевидна причина да направи изключение за Йохана Шеландер, свещеничката, която още при първата им среща се бе опитала да го измами. Но нещо в неволите ѝ му напомняше за неговите собствени. А и още преди да настъпи краят на първия ден от познанството им, двамата успяха да споделят една трапеза (тоест свещеничката изяде всички сандвичи на рецепциониста) и да станат партньори в поръчковия бизнес.

Между тях имаше неизказан афинитет още отначало, макар и на рецепциониста да му бе по-трудно да го види. Или просто му трябваше повече време.

Близо година след основаването на фирмата рецепционистът и свещеничката бяха изкарали общо около седемстотин хиляди крони, а убиецът четворно повече. Двамата си хапваха и пийваха добре в почивките, но въпреки това бяха успели да спестят около половината от печалбата си, скрита грижливо в кутии за обувки в стаята до рецепцията.

Малко по-консервативно устроеният Пер Першон допълваше дръзката и творчески настроена Йохана Шеландер и обратно. На нея ѝ харесваше ненавистта му към живота, разпознаваше се в нея. А той, който никога не бе обичал никого, включително себе си, в крайна сметка не можа да избегне прозрението, че още някой на майката земя разбира, че останалата част от човечеството не е стока.

След като отидоха до Сьодермалм да отпразнуват авансовото плащане на сделка номер сто, която се оказа и доста доходна – двойно чупене на крака и ръце, – двамата се завърнаха в хотела. Настроението беше такова, че Пер Першон се реши да попита Йохана дали си спомня как преди няколко месеца му бе предложила да завършат вечерта в стаята му.

Свещеничката си спомняше както предложението, така и отрицателния отговор на рецепциониста.

– Дали би искала да зададеш въпроса отново, тук и сега?

Йохана Шеландер се усмихна и на свой ред попита дали може първо да получи предизвестие за намеренията му. Никоя жена не би искала да ѝ откажат два пъти поред.

– Не – каза Пер Першон.

– Не какво? – каза Йохана Шеландер.

– Не, няма да ти откажа, ако ме попиташ отново.

Съвещанието на двама от изпълнените с най-много горчилка представители на нацията се състоя върху матрака и се оказа направо възхитително. Щом приключи, свещеничката изнесе кратка и за пръв път искрена проповед на тема вяра, надежда и любов, като според апостол Павел най-голяма от трите била любовта.

– Май нещата са му били ясни – каза рецепционистът, който беше напълно зашеметен от откритието, че е възможно да се чувстваш така, както се чувстваше той в момента.

– Не – каза свещеничката. – Павел е ръсил и доста глупости. Като това, че жената е създадена за мъжа, или че е най-добре да си мълчи, ако не я заговарят, както и че мъжете не могат да си лягат с други мъже.

Рецепционистът прескочи това кой за кого бил създаден и каза, че си спомнял само един случай, най-много два, когато свещеничката предпочела да си замълчи, вместо да се обади. А що се отнася до това с кого да си ляга, той каза, че предпочитал жената свещеник пред мъжа убиец, и то с много, но не разбирал какво общо има Павел с цялата работа.

– Аз лично по-скоро бих си легнала със стойка за велосипед, отколкото с Убиеца Андерш – каза свещеничката. – Но по същество съм съгласна с теб.

Рецепционистът се зачуди какво се казва в Библията за сексуалните отношения между жена и стойка за велосипед, а свещеничката му напомни, че по времето на Павел велосипедът още не бил измислен и това вероятно се отнасяло и за стойката.

Нямаше какво повече да добавят по темата. Вместо това започнаха ново съвещание, също толкова лишено от горчилка, колкото и това, което бяха приключили преди малко.

* * *

Известно време всичко вървеше наистина добре. Свещеничката и рецепционистът радостно и доволно деляха своята искрена неприязън към света, в това число и цялостното му население. Така бремето беше два пъти по-леко, тъй като всеки от тях можеше да поеме по три милиарда и половина души вместо всичките седем милиарда. Плюс (безспорно) немалък брой хора, които вече не съществуваха. Сред тях бяха: дядото на рецепциониста, целият род на свещеничката и – не на последно място! – Матей, Марк, Лука, Йоан и както там се казваха останалите от оная книга, която бе преследвала (и все още преследваше) Йохана Шеландер.

За периода, през който отскоро влюбените бяха спечелили своите седемстотин хиляди крони, според договорката Убиеца Андерш беше получил две цяло и осем милиона. Но тъй като можеше самосиндикално да направи оборота на цяла кръчма за половин вечер, спестяванията му никога не наброяваха повече от няколко хилядарки. Парите изчезваха горе-долу със скоростта, с която пристигаха. Ако понякога се случеше убиецът да натрупа пачка банкноти, които наистина да заслужават това определение, то обикновено в кръчмата ставаше доста оживено. Като онзи път, когато джубоксът излетя през прозореца.

– Не можеше ли просто да дръпнеш кабела? – каза кръчмарят предпазливо на засрамения си редовен клиент, когато се видяха на следващия ден.

– Можеше – призна Убиеца Андерш.

Това си беше разумна алтернатива.

Този тип инциденти устройваха рецепциониста и свещеничката, защото, докато Убиеца Андерш не следваше примера им – а именно не пълнеше кутии от обувки с пари, – щеше да продължава да му се налага да раздава справедливост от името на онези хора, които можеха да си позволят да бъде раздавана справедливост според собствените им разбирания.

Рецепционистът и свещеничката обаче не знаеха, че през изминалата година Убиеца Андерш все по-често изпитваше усещането, че животът е безнадежден. Всъщност и самият той едва ли осъзнаваше това.

Убиеца Андерш през целия си живот беше общувал с хората чрез размахване на юмруци. Само че не беше лесно да говори със самия себе си по същия начин. Затова започна да посяга към бутилката по-рано през деня и с повече настървение от преди.

Този подход помагаше, но изискваше постоянно презареждане. А свещеничката и рецепционистът бяха започнали да вървят засмени един до друг, което също не улесняваше ситуацията. Какво, по дяволите, беше толкова смешно? Това, че беше само въпрос на време убиецът да се озове там, където му бе мястото?

Може би щеше да е най-добре да скъси агонията, да ускори процеса. Да очисти първия срещнат задник и да се премести в пандиза за още двайсет-трийсет години, тоест да направи точно това, което се стараеше да избегне. Едно от предимствата би било, че докато излезеше, свещеничката и рецепционистът вероятно щяха вече да са се нахилили. Новата любов рядко беше все така нова след две десетилетия.

Една сутрин убиецът направи необичаен и неловък опит за самоанализ и се запита каква всъщност беше цялата работа. На какво например се дължеше инцидентът с джубокса?

Наистина можеше да дръпне кабела. Тогава Хулио Иглесиас щеше да млъкне, а привържениците на испанските джубокс хитове щяха да вдигнат врява. Четирима мъже и четири жени на една маса – в най-добрия случай щеше да е достатъчно да фрасне най-отворения от мъжете, а в най-лошия щеше да се наложи да повали и осмината. При липса на късмет някой от тях нямаше да се изправи повече, а това означаваше още двайсет години в затвора, плюс-минус десет.

По-приемлив вариант би било да остави идиотите да избират каквато музика си искат. Само че не беше ли неоспорима истина, че Хулио Иглесиас минаваше всякакви граници?

Да вдигне джубокса и да го запрати през прозореца, с което да сложи край на вечерта за всички в кръчмата, беше начин да даде воля на своето разрушително аз, вместо на своето много разрушително аз. И се беше получило. Излезе скъпо, но – и това беше най-важното – Убиеца Андерш се събуди в собственото си легло, а не в ареста, откъдето да го прехвърлят някъде за по-постоянно.

Джубоксът спаси живота му. Или той сам го спаси, използвайки джубокса. Това означаваше ли, че пътят обратно към затвора не беше толкова неизбежен, колкото подсъзнанието му бе започнало да му натяква? Ами ако съществуваше живот без чупене на ръце и без летящи джубоксове?

В такъв случай къде беше и как се стигаше дотам?

Това си мислеше Убиеца Андерш, преди да отвори първата си бира за деня. А веднага след нея и втората. После забрави какво си бе мислил преди малко, но буцата в стомаха му беше изчезнала, така че, наздраве!

Бирата беше водата на живота. Третата поред почти винаги беше най-вкусната.

„Хопала!“, помисли си той.

Глава 10

Дойде денят, в който триото трябваше да изчисти сметките си с Графа. Този път жертвата беше клиент, който взел един лексус RX 450 h за пробно каране през уикенда, но междувременно някой откраднал колата.

Поне така твърдеше клиентът.

В действителност беше скрил автомобила при сестра си в Даларна, която, вместо да се замисли, веднага се снимала зад волана и качила снимката във фейсбук. Понеже всички познават някого, който познава някого, познат на някого, не мина много време, преди истината да стигне до Графа. Клиентът измамник дори не разбра, че е разкрит, преди лицето му да бъде смачкано, а всички по-достъпни зъби – избити. Поради възрастта и обявената цена на автомобила (ще рече: колата беше нова и скъпа) заминаха и една капачка на коляно и един пищял.

Работата беше рутинна, също като онази отпреди деветнайсет месеца, когато в цената влизаше счупването и на двете ръце на мъжа, който, за свое нещастие, се бе представил твърде слабо в играта на блекджек, но се бе отървал наполовина заради едно бебе.

Убиеца Андерш изпълни прецизно и тази поръчка (две ръце винаги бяха по-лесни от една, защото тогава не се налагаше да мисли коя трябва да счупи). И вероятно с това щеше да се приключи, ако не се беше сетил за думите на свещеничката при първата им среща. Тя бе споменала нещо за това колко хубаво било, че Убиеца Андерш помислил за малкото дете.

Тогава свещеничката бе цитирала Библията. Ами ако в тая книга имаше и други такива неща? Все пак беше адски дебела. Може би вътре имаше истории, които да го накарат... да се чувства добре? Да стане друг човек? Защото в главата му от време на време се появяваха мисли, които допреди това беше заличавал с алкохол.

На следващия ден щеше да говори със свещеничката и тя да му разкаже за Библията. Значи, утре. Първо кръчмата. Часът вече беше четири и половина следобед.

Или?

Така и така трябваше да мине през хотела. Можеше първо да помоли свещеничката да му разясни това и онова за това и онова. А после да разкара вечната буца в стомаха с пиене. Нямаше нужда да говори много, докато свещеничката обяснява, просто трябваше да слуша. Нищо не пречеше междувременно да си пийва.

* * *

– Ей, свещеничката, трябва да говоря с теб.

– Добре, пари назаем ли ти трябват?

– Не.

– Бирата в хладилника ли е свършила?

– Не, сега проверих.

– Тогава какво искаш?

– Да поговорим, нали ти казах.

– За какво?

– За тая работа с Господ и Исус и Библията, сещаш се.

– А? – учуди се свещеничката, която може би още тогава трябваше да отгатне, че се задават неприятности.

Убиеца Андерш започна първия си теологичен разговор със свещеничката, като каза, че доколкото знаел, тя била наясно с повечето религиозни работи. Може би най-добре би било да почне от самото начало...

– От началото? Аха, да, казва се, че в началото Бог създал небето и земята, и това уж се случило преди около шест хиляди години, но има някои хора, които мислят, че...

– Не, по дяволите, не това начало. Как започна всичко за теб?

Вместо да застане нащрек, свещеничката се изненада приятно. Вярно е, че с рецепциониста бяха решили да ненавиждат всичко и всички заедно вместо поотделно. Но никога не си бяха разменяли спомени, освен някои без значение. Когато им се удадеше възможност, предпочитаха да се съсредоточат върху приятното вместо върху горчивото и причините за него.

Същевременно, както се оказваше, Убиеца Андерш беше размишлявал над живота си. Това бе потенциална катастрофа, тъй като, ако започнеше да чете книги, които съветват да обръщаш и другата буза, при положение че неговата работа беше да троши носове и челюсти в понеделник, сряда и петък... ами, тогава какво щеше да стане с бизнеса им?

Някой страничен наблюдател вероятно справедливо би отбелязал, че свещеничката е трябвало да помисли за това. И да предупреди рецепциониста. Но там нямаше страничен наблюдател, а свещеничката беше просто човек (и доста съмнителен посредник между човека и Бога). След като някой желаеше да му разкаже живота си, макар и този някой да беше полуненормален насилник и убиец, то тя смяташе да му угоди и толкова.

Ето как свещеничката поднесе на Убиеца Андерш своята история, която единствено възглавницата ѝ беше чувала по-рано. Разбираше, че интелектуалната реакция на убиеца ще бъде като тази на възглавницата от ИКЕА, но по-важно беше щастието, че някой иска да я изслуша.

– Ами, в началото баща ми създаде ада на земята – започна свещеничката.

Професията ѝ бе наложена от нейния баща, върл противник на жените свещеници. Не защото те бяха в противоречие с Божията воля – това беше спорно, – а защото мястото на жената било у дома, в кухнята, а от време на време и в спалнята, по желание на мъжа.

Но какво можеше да направи Густав Шеландер? Свещеничеството се предаваше в рода му още от края на седемнайсети век. Не беше въпрос на вяра или призвание. Ставаше дума за поддържането на традицията, на положението, което имаха. Затова съмненията на дъщеря му относно съществуването на Бог не можаха да послужат като аргумент. Според бащата тя трябваше да стане свещеник, иначе той лично щеше да се погрижи да я вземат дяволите.

Йохана Шеландер дълги години се бе чудила как стана така, че го послуша. Все още не знаеше отговора, но откакто се помнеше, татко ѝ я държеше в хватката си. Най-яркият спомен от детството ѝ беше как той се заканва да убие заека ѝ. Ако Йохана не си легнеше навреме, ако не разтребеше след себе си, ако не изкараше добри оценки в училище... Щял да убие заека от съчувствие, защото животното заслужавало отговорен стопанин, който може да служи за пример, а не някой като нея.

Спомняше си също вечeрите: баща ѝ често протягаше бавно ръка през масата, хващаше чинията ѝ, изправяше се, отиваше до кошчето за боклук и изхвърляше яденето ѝ с все чинията. Защото била казала нещо грешно. Чула нещо грешно. Направила нещо грешно. Или просто цялата била грешна.

Йохана Шеландер се зачуди колко ли чинии си бяха отишли така през годините. Петдесет?

Убиеца Андерш слушаше съсредоточено свещеничката, тъй като не се знаеше кога ще каже нещо, което да си струва да бъде запомнено. Разказът за баща ѝ не беше такова нещо. На убиеца бързо му стана ясно, че дъртият се нуждае от един здрав бой и всичко ще се оправи. В краен случай можеше да го набият и втори път, ако се наложи.

Накрая Убиеца Андерш се видя принуден да изкаже мнението си, за да сложи край на оплакването на свещеничката. Беше минала цяла вечност, а разказът бе стигнал едва до седемнайсетия ѝ рожден ден, когато таткото я заплюл и казал: О, Боже, колко ли ме мразиш, за да ми дадеш дъщеря, и то точно тази дъщеря. Наистина си ме наказал сурово, Господи. Баща ѝ не вярваше в Бог повече от самата Йохана, но вярваше в идеята да измъчва другите с Негова помощ.

– Свещеничката не може ли да ми даде адреса му, моля? Ще отида там да му попроповядам малко обноски с бухалката. Или много обноски, както ми се струва. Да кажем, лява и дясна ръка? Може и краката, по избор.

– Благодаря за предложението – каза свещеничката, – но е твърде късно. Татко умря преди близо две години, на четвъртата неделя след Деня на Светата Троица12. Когато ми съобщиха, се бях запътила към амвона, за да проповядвам, че трябва да прощаваме на другите и да не ги съдим. Но се получи нещо различно. Застанах там и благодарих на дявола, че е прибрал собствения ми баща. Може да се каже, че не прозвуча много добре. Не си спомням всичко, но нарекох татко с дума, която може да се отнесе към женския полов орган...

– Путка?

– Не е нужно да навлизаме в подробности. Прекъснаха ме, свалиха ме от амвона и ми показаха изхода. Естествено, аз вече знаех къде е.

Убиеца Андерш наистина искаше да знае коя е била думата, но се задоволи с информацията, че казаното от свещеничката е предизвикало сензационна реакция, като две от благочестивите агнета на паството хвърлили книгите си с псалми по нея.

– Значи, това се е случило, когато...

– Както и да е! – каза свещеничката и продължи: – Тръгнах си, скитах се наоколо чак до Деня на апостолите13 следващата неделя, когато се запознах с общия ни приятел Пер Першон на една пейка в парка. Малко след това се запознах и с теб. После стана каквото стана и ето че сега двамата седим тук.

– Да, така е – каза Убиеца Андерш. – Сега може ли най-накрая да се върнем на Библията и на въпроса какво пише там за това и онова, така че разговорът да тръгне нанякъде?

– Но нали ти искаше... ти искаше да ти разкажа за своя...

– Да, да, но не цял роман.

12 Според западнохристиянските църкви Денят на Светата Троица се пада една седмица след Петдесетница, а според източнохристиянските двата празника съвпадат. – Б. пр.

13 В православните църкви празникът на св. първовърховни апостоли Петър и Павел (Петровден) е винаги на 29 юни. В Швеция празникът се пада на петата неделя след Деня на Светата Троица. – Б. пр.

Глава 11

Нуждата на Йохана Шеландер да сподели с някого – с когото и да е! – основните моменти от израстването си я накара да напомни на Убиеца Андерш, че все пак той е дошъл при нея, така че трябвало да се съобразява. Или накратко, да млъкне, докато тя се наприказва.

Убиеца Андерш не беше човек, когото можеш да смъмриш току-така, но в случая не възрази, тъй като в същия момент свещеничката му подаде бира.

– Благодаря – каза той.

– Тихо ти казах!

Още от раждането си Йохана бе тормозена по всякакви начини освен физически. В деня, когато баща ѝ за пръв път се сблъска с дъщеря си, тя тежеше три хиляди триста и четиресет грама. Той я хвана малко по-здраво от необходимото, вдигна я, доближи лицето ѝ до своето и прошепна:

– Какво правиш тук? Не те искам. Чуваш ли? Не те искам.

– Как можа да го кажеш, Густав? – изрече изтощената майка на Йохана.

– Аз решавам какво мога и какво не мога да правя, чуваш ли? Никога повече не ми противоречи – каза Густав Шеландер на съпругата си и върна бебето на майка му.

Жена му го чу и се подчини. През следващите шестнайсет години дори веднъж не възрази на мъжа си. Вместо това се удави в морето, когато вече не издържаше.

Густав побесня, когато два дни по-късно тялото на изчезналата му съпруга изплува на брега. Той никога не прибягваше до насилие, но в онзи ден Йохана видя в очите му, че би могъл да убие майка ѝ на място, ако тя вече не беше мъртва.

– Сере ми се – прекъсна я Убиеца Андерш. – Още много ли остава?

– Вече ти казах да си затваряш устата, докато разказвам – каза свещеничката. – Ако трябва, направи същото и със задника си, но няма да ходиш никъде, преди да съм свършила.

Убиеца Андерш никога преди не я беше виждал толкова непоколебима. Освен това ходенето до тоалетната не беше спешно, просто разказът му доскуча. Въздъхна и остави свещеничката да продължи.

Три години след смъртта на майка ѝ дойде време Йохана да влезе в университета. Чрез писма и телефонни разговори баща ѝ ръководеше живота ѝ, така както бе правил винаги.

Свещеник не се става за един следобед. Йохана събра значително количество академични кредити по теология, екзегетика, херменевтика, религиозна педагогика и така нататък и дори я приеха за финален семестър в Пасторския институт на Шведската църква в Упсала.

Колкото повече наближаваше времето, когато Йохана щеше да изпълни желанието на баща си, толкова по-фрустриран от ситуацията се чувстваше той. Йохана все пак си оставаше жена, поначало недостойна да продължи семейната традиция. Густав Шеландер се чувстваше длъжен да не прекъсва многовековния обичай и виновен за предателството спрямо предците си, изразяващо се в това, че Йохана му беше дъщеря, а не син. Той се самосъжаляваше, а в същото време мразеше Бог и дъщеря си поравно. Знаеше, че Бог (ако все пак съществуваше) също го мрази, както би правила и дъщеря му, ако смееше.

Единственият бунт, на който бе способна Йохана, дори не заслужаваше да бъде наречен така. Тя започна, влагайки цялата си интелектуална сила, да ненавижда Бог, да не вярва в Исус и да развенчава всички библейски истории. Като омаловажаваше чистото евангелско и протестантско учение, тя омаловажаваше баща си. Но тъй като не сподели с никого, че е активно невярваща, нямаше проблем в един дъждовен юнски ден да бъде ръкоположена. Всъщност денят не беше само дъждовен. Имаше и вятър, граничещ с буря. Температурата беше четири градуса – през юни! Май се задаваше и малко градушка.

Йохана изсумтя вътрешно. Ако лошото време в деня на ръкополагането ѝ в духовен сан беше израз на протеста на Бог срещу избора ѝ на професия – тогава Той само на това ли беше способен?

Щом дъждът и градушката спряха, тя си събра нещата и се върна у дома в Сьормланд14. Първоначално проповядваше на едно паство, на ръка разстояние от баща си. Четири години по-късно, както беше планирано, стана викарий в семейната енория. Татко ѝ се пенсионира, макар вероятно да възнамеряваше да продължи да командва. Само че се разболя от рак на стомаха и – представи си! – оказа се, че има нещо, което може да го победи! Това, което Бог не успя да стори цял живот (ако изобщо беше опитвал!), ракът постигна за три месеца. Спонтанно и право от амвона дъщеря му го поздрави с „добре дошъл“ в ада. А щом използва и онази дума за женски полов орган, за да означи мъжа, който бе представлявал паството през последните трийсет години, вече бе невъзможно да остане.

– Не можеш ли веднъж завинаги да кажеш дали думата е путка, или не? – попита Убиеца Андерш.

Свещеничката го изгледа с поглед, който казваше: „Не ти ли наредих изрично да си затваряш плювалника?“.

Експериментът на паството с жената свещеник приключи. Таткото беше мъртъв, а дъщерята свободна. И безработна. И мръсна и гладна след седмица скитане.

Но четири сандвича с шунка и бутилка малинов сок по-късно тя се сдоби както с жилище, така и с ново препитание. Работата като агент се отплащаше добре още отначало, а сега, след като бяха минали две години, положението се бе още повече подобрило. Освен това бе открила любовта! Накратко казано, почти всичко беше поносимо. Само убиецът срещу нея да не настояваше да говорят за Библията...

– Библията, да – каза Убиеца Андерш. – Ако си се наприказвала, може ли да си дойдем на думата?

Свещеничката се почувства обидена от тази проява на незаинтересованост към нейната съдба. И от това, че в разрез с установените правила убиецът изобщо си бе отворил устата.

– Искаш ли още една бира? – попита тя.

– Всъщност да, благодаря!

– Не може.

14 Съкратено от Сьодерманланд, историческа провинция в източната част на средна Швеция. Обхваща четири лена, включително стокхолмския. – Б. пр.

Глава 12

Една от основните опорни точки в активното невярване на отскорошния бакалавър по богословие Йохана Шеландер беше фактът, че четирите евангелия безспорно са били написани твърде дълго след смъртта на Исус. Ако имаше мъж, който може да ходи по вода, да прави храна от нищото, да вдига на крака сакатите, да прехвърля лудостта от човек на свиня, както и да стане и да проходи три дни след като е умрял – ако наистина имаше такъв мъж (или пък жена), защо са били необходими едно, две поколения, че и повече, преди някой да седне и да запише делата му?

– Откъде да знам? – каза Убиеца Андерш. – Ама какво, вдигал е сакатите на крака? Разкажи ми повече!

Свещеничката отбеляза, че убиецът възприема по-лесно чудесата, отколкото съмнението, но не се предаде. Обясни му, че двама от четиримата евангелисти са държали писанията на трети евангелист в скута си, докато са пишели. Нищо чудно, че свидетелските им показания си приличали. А последният, Йоан, си измислил куп неща сто години след разпъването на Исус. Изведнъж започнал да твърди, че Исус е пътят, истината и животът, че е светлината на света и хлябът на живота, и кажи-речи, всичко останало.

– Пътят, истината и животът – повтори Убиеца Андерш с известно страхопочитание. – И светлината на света!

Свещеничката продължи с това, че части от евангелието на Йоан дори не били писани от самия него. Повече от триста години след Христа някой си измислил нови епизоди, като например известната сцена, в която Исус казва: „който от вас е безгрешен, нека пръв хвърли камък“15. Човекът, измислил това, който и да е той, искал да каже, че никой не е невинен, защото така и не се стигнало до хвърляне на камъни, но въпросът бил какво въобще прави тази история в Библията.

– Четвърти век! Разбираш ли? – каза свещеничката. – Това е по-зле, отколкото ако аз реша да седна и да си измисля какво всъщност е ставало по време на френската революция и кой какво е казал. И всички историци да прочетат написаното и да закимат в съгласие!

– Да – каза Убиеца Андерш, без да слуша това, което не го интересуваше. – Исус е прав, разбира се. Кой е безгрешен в действителност?

– Но не това се опитвам да кажа...

Убиецът се изправи, докато свещеничката още говореше. Кръчмата го зовеше.

– Ще се видим в сряда по същото време, окей? – каза той.

– В сряда не мога...

– Чудесно. Чао.

15 Йоан 8:7. – Б. пр.

Глава 13

Срещите между свещеничката и убиеца зачестяваха все повече. Първоначално свещеничката не сметна за нужно да информира своя рецепционист, а след това по-скоро не смееше. Правеше всичко възможно нещата да не се развият в посоката, в която въпреки всичко бяха тръгнали. Убиеца Андерш започна да изразява недоволство от себе си; каза, че иска Бог и свещеничката да го упътват, докато стане по-добър човек. Ако свещеничката опиташе да намекне, че няма време и сили, той я заплашваше ту със стачка, ту с бой.

– Не много, само малко, като за начало – каза той отстъпчиво. – Все пак сме колеги. А и в Библията пише, че...

– Да, да – отвърна свещеничката.

Не ѝ оставаше друго, освен да окаля Бог и по този начин отново да подтикне Убиеца Андерш към лоши мисли. Позовавайки се на книгата на Йов, тя каза, че основната прилика между Убиеца Андерш и Бог била, че и двамата са убивали хора, но за разлика от Бог, убиецът поне щадял децата.

– Веднъж Господ убил десет деца наведнъж, за да покаже на Сатаната, че баща им няма да се отрече от вярата си дори заради такова нещо.

– Десет деца? А какво казала майка им?

– Въпреки че главната ѝ задача в живота била да мълчи и да се подчинява, тя била оскърбена. Мога да си го представя. Но скоро Бог дарил добрия татко с десет нови деца. Предполагам, че опърничавата му жена ги е родила, освен ако не са дошли по пощата. Не пише нищо по този въпрос.

Убиеца Андерш помълча няколко секунди. Търсеше приложимо към чутото обяснение в спомените си, макар че той самият не би се изразил точно така. Свещеничката видя, че е пораздрусала представите му. Имаше надежда!

Бившият убиец първо промърмори, че Господ все пак е пратил десет нови деца... това не било лоша идея, нали? На това свещеничката отговори, че Бог едва ли бил най-добрият модел за подражание, щом не осъзнавал, че в очите на родителите децата не можели да се сменят като летни гуми.

Летни гуми? По времето на Йов? Както и да е, на Убиеца Андерш му хрумна по-добър аргумент.

– Как се изрази онзи ден, та ти се развиках, че се правиш на важна с тия сложни думи, които ползваш?

Опа! Свещеничката разбра накъде бие убиецът.

– Не си спомням – излъга тя.

– Каза, че пътищата Господни са... неведоми.

– Съжалявам, трябваше да кажа, че Господ е капризен или страда от тежко разстройство на личността...

– А после каза, че Божията мъдрост е безгранична и непонятна за човека, нали?

– Не, тоест да, тоест казах, че хората често се крият зад такива изрази, когато трябва да се обясни необяснимото. Като например неспособността на Бог да различи десет деца от четири летни гуми.

Убиеца Андерш продължи да чува само това, което искаше. После прибягна до следния аргумент:

– Спомням си една молитва, на която майка ми ме научи, когато бях малък – сещаш се, тъпата вещица с избитите зъби. Не беше толкова проклета в началото, преди да почне да пие. Как беше молитвата? Боже, който обичаш децата, грижи се за мен, малък съм аз...

– И? – попита свещеничката.

– Какво и? Сама чу. Бог обича децата. Всички ние сме негови деца, това го прочетох вчера, докато бях в кенефа и...

Свещеничката спря убиеца насред изречението. Нямаше нужда да чува другата половина. Той вече беше измъкнал от нея копие на Новия завет, което впоследствие бе сложил на едно столче в тоалетната на първия етаж. Вероятно беше попаднал на Евангелие от Йоан. Да става каквото ще, тя нямаше повече оръжия в арсенала си освен основния теологичен въпрос за това как може светът да е такъв, какъвто е, ако Бог е добър и всемогъщ.

Това противоречие, като всички други, вече било обсъждано до втръсване, но Убиеца Андерш може би не се бил замислял над него по-рано, така че имало шанс да...

Някъде там Убиеца Андерш прекъсна монолога на свещеничката. Изправи се и каза каквото каза.

След което катастрофата вече беше факт.

– Мисля да не наранявам повече хора. И да не пия алкохол. От сега нататък оставям живота си в ръцете на Исус. Искам си заплащането за последната поръчка, която изпълних вчера. Ще дам парите на Червения кръст. После пътищата ни се разделят, както се казва.

– Но... не можеш да го направиш – каза свещеничката. – Не бива...

– Не бива? Казах ти, вече не мисля да малтретирам хора. Но съм сигурен, че Исус би одобрил, ако направя две изключения – за теб и рецепциониста.

Глава 14

Настана вечер, а после и сутрин, но свещеничката така и не успя да заспи. Щом слънцето започна да се процежда през щорите, тя разбра, че няма друг избор, освен да събуди рецепциониста и всичко да му признае. По погрешка бе помогнала на Убиеца Андерш да открие Исус, а Исус на свой ред бе накарал Убиеца Андерш да спре с алкохола и пребиването на хора срещу заплащане.

И то незабавно.

Единствените хора на земята, от чиито глави можел да си представи да падне косъм, били те самите. И това, в случай че не се съгласели с изискванията му.

– Изискванията му? – зачуди се съненият рецепционист.

– Дължим му трийсет и две хиляди, той си ги иска, за да ги даде на Червения кръст. Не мисля, че имаше нещо друго.

Рецепционистът се изправи в леглото. Прииска му се много да се ядоса на някого, но не знаеше на кого. Дядо му, свещеничката, Убиеца Андерш и Исус му бяха подръка, но от друга страна, знаеше, че нищо няма да спечели от това.

По-добре да стане, да закуси, да седне на проклетата рецепция и да помисли логично, за да прецени накъде отиват нещата.

Значи, компанията за малтретиране вече не разполагаше с човек, който може да малтретира, така че не се очакваха по-нататъшни приходи. Планът да отмъсти на дядо си се беше закучил – поне докато Убиеца Андерш не променеше позицията си. За целта трябваше да го отдалечат от Бог, Исус и Библията – триото, което му влияеше толкова зле – и да го върнат към алкохола, кръчмите и забавленията.

Пер Першон успя да съобщи това на свещеничката тъкмо преди бившият убиец да се появи – поне два часа по-рано от когато и да било.

– Мир вам – каза той, вместо да поиска бира и сандвич както преди.

Едва ли беше лесно да преминеш от алкохолизъм към въздържание от днес за утре. Рецепционистът предполагаше, че в Убиеца Андерш протича вътрешна борба, макар и Исус засега да печелеше. Това подтикна Пер Першон да приведе в действие плана си, който бе колкото прибързан, толкова и коварен. Обикновено прибързаните и коварни планове бяха специалитет на свещеничката, така че рецепционистът още повече се възгордя, когато постигна търсения резултат.

– Сандвич със сирене, както обикновено, предполагам? Но хората, които вървят по стъпките на Исус, приемат причастие вместо бира, нали така?

Убиеца Андерш разбра това със сандвича, но не и останалото. Никога не беше виждал църква отвътре и за щастие, нямаше представа що е то причастие.

– Малка бутилка може би, все пак още е сутрин – каза Пер Першон и остави бутилка червено вино до сандвича.

– Но аз не пия алкохол...

– Разбирам, че и дума не може да става за друго освен за причастие. Христовата кръв. Да разопаковам ли и Христовото тяло?

– Христовото какво? – попита новоизлюпеният трезвеник.

Свещеничката разбра какво цели рецепционистът и се притече на помощ.

– Не стигнахме дотук, докато изучавахме Библията – каза тя. – Но съзнавам, че Убиеца Андерш взема вярата си на сериозно и по примера на Исус по време на Тайната вечеря не смята да пропуска приемането на кръвта и тялото му, макар че в секуларизирания ни свят това става все по-обичайно.

Убиеца Андерш не знаеше какво е това секуларизиран свят и не разбираше връзката между Исус и обикновеното червено вино, но, изглежда, схвана, че очевидно може да изгълта малка бутилка вино със сандвича си в името на Исус. И това беше истински прекрасно, защото сърцето му копнееше точно за нещо такова. Да обърне гръб на бирата, несъмнено беше необмислено решение.

– Е, никой не е съвършен – каза той, – още по-малко ние, които току-що сме открили вярата. Разбирам, че нямам друг избор, щом вече вървя редом с Исус. Само че ние се запознахме вчера, това означава ли, че изоставам с половин бутилка?

И така – малък успех насред големия провал. Убиеца Андерш вече бе убеден, че всеки, който наистина следва Исус, трябва да започва деня си, като приема кръвта му по време на Тайната закуска и Тайния обяд, след което да премине към Тайната вечеря и в крайна сметка към Тайната нощ, която започваше някъде към двайсет и един часа. Задържа трийсет и двете хиляди, които смяташе да прати на Червения кръст, за да ги инвестира в Христова кръв.

Но продължаваше да отказва да работи. Имаха четирима клиенти, които чакаха. Поръчките им бяха приети тъкмо преди Убиеца Андерш и Исус да се натъкнат един на друг. Оттогава рецепционистът беше по-уклончив, когато се обадеше потенциален клиент. Казваше: „в момента графикът ни е запълнен“ или „има временно прекъсване на доставките“. Но не можеха да я карат така до безкрай.

Дали беше време да прекратят дейността си? В кутиите за обувки имаше доста пари. Не за проклетия, неработещ убиец, а за самия рецепционист и многообичната му свещеничка.

Да, многообичната беше съгласна. Нямаше признаци за подобряване, тоест влошаване, що се отнася до вярата на Убиеца Андерш. Свещеничката не виждаше причина тя и рецепционистът да продължават да си общуват с него. Ако питаха нея, убиецът и Исус можеха да продължат напред рамо до рамо, най-добре към някоя пропаст, ако им се изпречеше такава на пътя.

Каза, че можела да се справи и без Къща за гости „Шоуден“, но добави, че сериозно била свикнала с компанията на Пер Янсон. Бяха двамата срещу всички останали и тя би се радвала да продължи да дели кутиите за обувки и живота си с него, ако било възможно.

Имаше нещо специално в жената, която също като него не разбираше напълно в какво се състои житейската битка. Тъкмо поради тази причина двамата се бореха добре съвместно, за по-сигурно срещу всичко и всекиго. Затова Пер Першон искаше да продължи по същия път, стига тя някога да успееше да научи името му.

Глава 15

В кутиите за обувки в стаичката до рецепцията имаше близо шестстотин хиляди крони, които свещеничката и рецепционистът можеха да си поделят. Това бяха всичките им спестявания.

Отделно имаше сто хиляди крони от заплащанията за все още несвършената работа. Но щяха да се окажат принудени да ги върнат, защото нищо не подсказваше Убиеца Андерш и Исус да са се спречкали.

Рецепционистът не очакваше с нетърпение връщането на трийсет, плюс още трийсет, плюс четиресет хиляди на трима полугангстери или цели такива от Стокхолм и региона. Отчасти защото това означаваше сто хиляди крони бруто по-малко в касата, отчасти защото клиентите очакваха резултати, а не да получат парите си обратно без лихва. Като цяло характерът на клиентелата не беше най-сговорчивият, който може да си представи човек. Тези хора не проявяваха особена гъвкавост или разбиране, така че имаше голям риск рецепционистът и свещеничката да си изпатят, когато им обяснят, че Убиеца Андерш е спрял да трепе хора.

– Може би ще е най-добре да пратим парите по пощата заедно с подобаващо обяснение, след което да изчезнем от града – размишляваше рецепционистът. – Никой не знае как се казваме, няма да оставим много следи след себе си. И сами трудно бихме се открили, дори да опитаме.

Свещеничката изслушваше мълчаливо казаното. Рецепционистът разбираше, че тя има нужда от време за размисъл, все пак това означаваше да разгневят трима бандити по един или друг начин. Въпреки това продължи:

– Бихме могли и да задържим парите, след като е почти сигурно, че онези тримата ще се ядосат и без да ги задържим. Наистина имаме реална възможност да станем невидими за радарите им. Винаги съм получавал заплатата си на черно и доколкото знам, не фигурирам в никакви регистри. Твоето име дори не успя да попадне в счетоводната книга, преди да се превърнеш от гост на хотела в бизнесдама и мой съдружник. Цял свят знае как се казва онзи в седма стая, но аз викам да се абстрахираме засега от новопокръстения. Сигурно ще му хареса да обясни на тримата клиенти, че Исус е наложил вето на бизнеса, а бившите му колеги са се преместили, без да оставят новия си адрес. Само че в бързината са взели парите на клиентите.

Свещеничката продължаваше да мълчи.

– Грешно ли мисля? – попита рецепционистът.

Свещеничката поклати глава приятелски.

– Не – каза тя, – не мислиш грешно. Мисля, че мислиш правилно, но малко отбранително. Ако така и така ще мамим хора, които никой с всичкия си не би мамил, защо да не ги измамим до един? С възможно най-много пари. И още малко отгоре. Сто хиляди си ги бива, но съгласи се, че... например... десет милиона си ги бива още повече.

На лицето на свещеничката се появи усмивката на Мона Лиза, а рецепционистът се захили объркано в отговор. Бяха минали около две години, откакто тя се бе доближила до него на онази пейка в парка с намерението да му измъкне двайсет крони за нискокачествена молитва. В резултат първо станаха неприятели, после бизнес партньори, после приятели, постепенно и любовници. А сега щяха да избягат заедно. Усещането беше хубаво. Точно това усещане си беше хубаво. Но какво да каже за всичко останало (дядо, татко, мама, милионите и крадците)?

Десет милиона бяха сто пъти повече от сто хиляди.

Колко по-голям беше рискът? И какво смяташе тя да правят с парите, освен в най-добрия случай да се обичат в добро, а не в зло?

Рецепционистът не успя да я попита, тъй като Убиеца Андерш се зададе с тананикане по коридора.

– Бог да бъде с вас – каза той с толкова мек глас, че рецепционистът силно се раздразни.

За щастие, в същия миг успя да извади сметката, която бе приготвил, за да отмъсти за всичко.

– Минали са две години и трийсет и шест седмици, без господин Андершон да си е плащал – каза рецепционистът. – Двеста двайсет и пет крони нощувката. Това прави двеста и двайсет хиляди крони, ако ги закръглим надолу.

В добрите стари времена, ако беше предложил заплащане за стаята по такъв начин, щеше да означава директно да си изпроси боя, но вече нямаше такава опасност.

– Но мили ми, добри рецепционисте – каза Убиеца Андерш. – Не може да се служи едновременно на Бог и на Мамон.

– Може, и в случая започвам с Мамон – отвърна рецепционистът. – После ще видим дали ще остане време и за другия.

– Добре казано – вметна свещеничката.

– Не е ли по-добре да започнеш, като ми дадеш сандвич със сирене? – каза Убиеца Андерш. – Спомни си, че трябва да обичаш ближния си като себе си, а аз още не съм хапнал нищо. Или не съм приел тялото Христово, както казваме.

Свещеничката също беше доста люта на бившия убиец, а и умееше да борави с библейски цитати.

– Блажени сте вие, които гладувате сега, Лука 6:21 – каза тя.

– О! – включи се веднага рецепционистът. – Тогава няма да снижавам нивото на блаженост на господин Андершон. Да не му дам сандвич, е най-малкото, което мога да направя за него. Има ли още нещо, с което да не го подпомогна? Ако не, пожелавам му приятен ден.

Убиеца Андерш изсумтя, но разбра, че няма да получи храна, преди да отиде в кръчмата. Беше гладен, затова забърза навън, мърморейки си, че Господ виждал всичко и свещеничката и рецепционистът трябвало да се отдадат на благочестие, докато още имат време.

Свещеничката и рецепционистът отново останаха сами. Тя обясни какво има на ум.

– Значи, вместо да признаем, че ненормалникът, който току-що излезе навън, е приел вярата, ще обявим точно обратното: че Убиеца Андерш е станал по-жесток от всякога и вече няма никакви задръжки. Известно време събираме максимален брой поръчки – убийства, счупени капачки, извадени очи и какво ли не, стига да е скъпо. После духваме.

– Искаш да кажеш... изчезваме? Без да вадим очи?

– Нито едно, дори да е изкуствено! Отчасти защото не правим такива неща. И отчасти защото няма кой да ги прави вместо нас...

Рецепционистът пресмяташе. Колко дълго можеха да приемат поръчки, без да ги изпълняват? Две, три седмици? Плюс още една или две, през които да обясняват, че убиецът се е разболял, и да се извиняват за забавянето. Да кажем, четири седмици общо. Ако направеха наистина агресивна реклама, можеха да договорят шест-седем убийства, двойно повече тежки осакатявания и четворно повече традиционни травми.

– Десет милиона, казваш – рече рецепционистът, който все пак се грижеше за финансите и преговорите. – Аз бих казал по-скоро дванайсет.

На едната страна на везните бяха десет-дванайсет милиона крони, на другата – вбесеният до крайна степен подземен свят на Стокхолм.

И отново на първата страна: рецепционистът и свещеничката щяха да изчезнат безследно – никой не знаеше кои са и как се казват.

Обаче на втората – гангстерите никога нямаше да спрат да ги търсят.

– Е, какво ще кажеш? – попита свещеничката.

Рецепционистът помълча още няколко секунди заради ефекта. После копира монализината усмивка на свещеничката и каза, че единственият им шанс да разберат дали не трябва да правят това, което се канеха да направят, е да го направят.

– Значи, действаме? – попита свещеничката.

– Действаме – каза рецепционистът. – И нека Бог да е с нас.

– К’во?

– Пошегувах се.

Глава 16

Четиринайсет цяло и четири милиона крони по-късно рецепционистът и свещеничката събраха багажа си в двата нови куфара, жълт и червен, готвейки се за планираното окончателно заминаване следобед същия ден.

Новите, по-крайни предложения на фирмата се представиха фантастично на пазара. Свещеничката и рецепционистът се смаяха от количеството клиенти, готови да си платят, за да отстранят хора от обкръжението си. Последният, само отпреди няколко дни, беше крехко сложен господин, който им разказа, че неговият съсед построил кокошарник на четири цяло и два метра от границата на имота му вместо на уговорените четири цяло и пет. Човекът с крехкото телосложение се бил оплакал от това, но съседът се държал арогантно и правел гримаси на жена му. Този с крехкото телосложение имал твърде крехко телосложение, за да набие малко правосъдие в главата на съседа си, а ако някой друг го направел вместо него, съседът щял да му го върне веднага щом се оправи. Затова трябвало да бъде отстранен веднъж завинаги.

– Заради един кокошарник? – попита рецепционистът. – Защо не отидеш да се оплачеш в общината? Нали правилата са си правила?

– Да, само че се оказа, че телената мрежа на кокошарника не се счита за ограда и той технически е бил прав.

– И затова трябва да умре?

– Прави гримаси на жена ми – поясни крехкият.

Свещеничката видя, че рецепционистът е на път да забрави, че потенциално арогантният съсед с кокошарника всъщност ще запази живота си. Сделката означаваше единствено, че в допълнение към крехкото си телосложение клиентът ще се сдобие и с крехки финанси. Затова тя се намеси и смени темата.

– Откъде разбра за Убиеца Андерш и евентуалните му услуги?

– Ами, първо във вестниците се изписаха куп статии. Отбелязах си го наум, защото съседът не се държи така за пръв път. Когато положението стана критично, трябваше просто да разпитам из някои... малко по-съмнителни места...

Историята звучеше правдоподобно. Свещеничката съобщи, че справедливостта в този случай щяла да струва осемстотин хиляди крони.

Крехкият кимна доволно. Това бяха всичките му спестявания, но си струваше.

– Ще получите парите в сряда. Става ли?

Да, ставаше. Отпътуването беше планирано за четвъртък. Единственото, което свещеничката и рецепционистът знаеха за съвместното си бъдеще, беше, че то е подсигурено финансово и ще започне точно в този ден – и че не включва новопокръстени бивши убийци.

– Ще ходите ли някъде? – попита Убиеца Андерш, който отиваше да напълни корема си с Христовото тяло и (най-вече) кръв.

Понастоящем той всеки ден се отправяше към централните части на столицата. Сменяше кръчмите толкова често, колкото се налагаше. В предградията вече нямаше на кого да предаде Словото Божие, без да бъде охулен в отговор. В квартала бяха научили, че бившият убиец вече е безобиден, така че не се свеняха да му кажат да върви по дяволите, когато настояваше да им чете на глас от Светото писание, докато по телевизията дават „Арсенал“ срещу „Манчестър Юнайтед“.

Двата куфара се виждаха през вратата от другата страна на рецепцията, но за щастие, купчините банкноти, с които се канеха да ги напълнят, бяха скрити.

– Има ли нещо друго? – каза рецепционистът, който не се чувстваше длъжен да се отчита пред неработещия убиец.

Освен това само след няколко часа нямаше да му се налага да го вижда повече.

– Не, нищо. Вървете си с мир – каза Убиеца Андерш и реши да пробва някоя от кварталните кръчми в Сьодермалм. Там бирата се лееше навсякъде, но убиецът бе сигурен, че ще се намери и чаша вино.

Седна във „Войникът Швейк“ на „Йостергатан“ и си поръча две чаши каберне совиньон. Сервитьорката веднага се върна с поднос и остави едната чаша пред Убиеца Андерш, който я пресуши още докато жената се чудеше къде да сложи втората. Убиецът размени местата на двете чаши и си поръча трета и четвърта, тъй като „госпожицата така и така е тук“.

Христовата кръв се смеси с тази на Убиеца Андерш и го дари с християнско спокойствие. Той се огледа наоколо и срещна погледа на непознат човек. Или... в него сякаш имаше нещо познато. Мъж на около четиресет с халба в ръка. Ами да, това беше един от пичовете в пандиза от миналия му – последния му! – престой там. Бяха в една и съща дискусионна група... Това не беше ли онзи, който не спираше да говори... Густавсон или Улуфсон, или нещо такова...

– Убиеца Андерш! Радвам се да те видя – каза Густавсон или Улуфсон.

– И аз, и аз! Густавсон, нали?

– Улуфсон. Може ли да седна?

Можеше, разбира се, независимо как се казва, тъй като Убиеца Андерш веднага прецени, че като нищо може да го покръсти.

– Сега вървя по стъпките на Исус – започна той приятелски.

Реакцията не беше очакваната. Улуфсон се засмя, но Убиеца Андерш продължи да гледа сериозно, което накара Улуфсон да се разсмее още по-силно.

– Да бе, разбира се! – каза той накрая, отпи голяма глътка от бирата си и изведнъж стана сериозен.

Убиеца Андерш тъкмо щеше да го попита какво е било толкова смешно, когато Улуфсон снижи глас и каза:

– Знам, че ще очистиш Вола.

– А?

– Спокойно, нищо няма да кажа. Нали брат ми направи поръчката. Страхотно е, че ще свитнеш тая шибана свиня. Нали помниш какво направи със сестра ми?

Вола беше едър и глупав дори по гангстерските стандарти. Постоянно влизаше и излизаше от затвора и си мислеше, че понеже е толкова обемист, има право да убие всеки, който не изпълнява желанията му. Поради същата логика веднъж се беше нахвърлил на собствената си приятелка. Тя също не беше най-праведното Божие чадо. Работеше в Център за домашни грижи и се беше отдала на добре пасващ на заведението занаят – правеше дубликати на ключовете на възрастните хора, които после даваше на братята си. Братята изчакваха известно време, после отиваха в съответния апартамент и го изпразваха от всичко ценно. Освен това изкарваха акъла на обитателите, ако последните си бяха вкъщи.

Но Вола реши, че ключовете трябва да се озовават при него. По тази причина първо смаза от бой приятелката си, а после и единия от братята ѝ. Другият брат в момента стоеше срещу Убиеца Андерш в кръчма в Стокхолм и му благодареше за...?

– Как така ще очистя Вола? Не мисля да очиствам никого. Както казах, следвам Исус.

– Кого?

– Исус, по дяволите! Аз съм спасен.

Улуфсон зяпна Убиеца Андерш.

– Ами осемстотинте хиляди на брат ми? Вече ти е платено.

Убиеца Андерш помоли Улуфсон да се успокои. Хората, които следваха Исус, не убиваха ближния си за пари и толкова. Улуфсон трябваше да потърси осемстотинте хиляди на брат си някъде другаде.

Някъде другаде, а не в джоба, където безспорно се бяха оказали? Улуфсон не беше пъзльо. Изправи се и направи крачка към свинята, която се канеше да отмъкне близо милион от брат му. Копелето да не пиеше вино на всичкото отгоре?

Секунда по-късно Улуфсон лежеше проснат на пода. Колкото и новопокръстен да беше, Убиеца Андерш не можеше просто да обърне другата буза. Нито едната. Вместо това парира атаката на Улуфсон с лявата си ръка (или беше дясната?) и го нокаутира с десен прав (или евентуално ляв). В бъдеще трябваше да се поупражни в тая работа с бузите.

Сервитьорката дойде с две нови чаши вино, видя Улуфсон и се зачуди какво е станало. Убиеца Андерш ѝ обясни, че приятелят му си е пийнал малко повече, но сигурно всеки момент ще се свести. Освен това последното, което направил, преди да припадне, било да обещае, че ще плати и за двама им.

Убиецът пресуши една от чашите върху подноса на сервитьорката и каза, че спящият му на пода приятел ще изпие другата, когато се събуди. След това Убиеца Андерш прескочи Улуфсон, благодари на сервитьорката и излезе. Отиваше към една определена къща за гости в южните предградия на Стокхолм, където в този миг се стягаше багаж в два куфара, червен и жълт, които щяха да отпътуват същия ден, както можеше да се предположи.

– И пълни с колко точно пари? – измърмори Убиеца Андерш сам на себе си.

Вярно, че мисълта му течеше бавно, понякога твърде бавно. И никой не можеше да твърди, че има дар слово.

Но Убиеца Андерш не беше глупав.

Глава 17

Още час и никога повече нямаше да им се наложи да виждат глупавия убиец. Но ето че Убиеца Андерш бе срещнал неправилния човек в кръчмата и си бе направил правилните заключения. Затова сега се появи в стаята, застана до жълтия и червения куфар, отвори ги и видя, че са претъпкани с банкноти.

– Е? – каза той лаконично.

– Четиринайсет цяло и четири милиона – отвърна примирено рецепционистът.

Свещеничката опита да спаси както положението, така и живота им.

– Четири цяло и осем милиона от тях, естествено, са твои. Можеш да ги разпределиш между себе си, Червения кръст, Армията на спасението и каквото друго сметнеш за необходимо. Важно е за нас да не те оставим с празни ръце. Ще получиш една трета. Абсолютно!

– Така, значи? – каза Убиеца Андерш.

Едно „така, значи?“ бе всичко, което мозъкът му успя да роди в този момент. Беше му много по-лесно преди, когато не се налагаше да мисли толкова много. Тогава щеше просто:

1) да пребие свещеничката и рецепциониста,

2) да вземе куфарите с парите и

3) да се махне оттам.

Но сега знаеше, че по-блажено е да се дава, отколкото да се взема; по-лесно би било камила да мине през иглени уши, отколкото богаташ да влезе в Божието царство. Човек не биваше да пожелава нищо материално.

Само че... е, не, всичко си имаше граници. Убиецът чу как Исус му говори. „Отърви се от двамата неверни фарисеи, които те използваха толкова дълго. Вземи всичките им пари и започни отначало някъде другаде.“

Исус каза точно това и Убиеца Андерш предаде думите му на свещеничката и рецепциониста.

Щом чу това, рецепционистът усети, че започва да го обзема отчаяние и че наближава време да падне на колене и да се моли за живота си. До него свещеничката изпитваше най-вече любопитство.

– Исус наистина ли ти проговори? Ти да видиш, толкова години бях пратеник между небето и земята, а на мен не ми каза и дума.

– Не мислиш ли, че това е така, защото си измамница? – попита Убиеца Андерш.

– Да. Може и на това да се дължи – кимна свещеничката. – Ако преживея непосредственото бъдеще, ще опитам да говоря с него. Само един бърз въпрос, преди да започнеш да се отърваваш от нас.

– Да?

– Исус какво ти каза да направиш после?

– Да взема парите и да се махна, нали ти казах.

– Да, разбира се. Но по-точно? Кажи-речи, всички в страната знаят кой си, нали ти е ясно? Навсякъде те познават. И на практика всички полу- и изцяло криминални елементи в района на столицата са по петите ти. Казал ли си това на Исус?

Убиеца Андерш помълча. После помълча още малко.

Свещеничката предположи, че търсел нова връзка с Исус, но може би не пристигал отговор? В такъв случай Убиеца Андерш не бивало да го приема лично, може би на Исус просто му било дошло в повече. Все пак имал толкова работа: да пълни празните мрежи с риба, да вдъхва живот на мъртвите синове на вдовиците, да връща зрението на слепите, да прогонва демоните от немите... В Лука 5 и Матей 9 имало още доказателства, ако Убиеца Андерш не ѝ вярвал.

Рецепционистът се размърда нервно. Наистина ли сега бе моментът да го провокира?

Но на Убиеца Андерш не му хрумна, че го провокират. Тя беше права! Исус сигурно постоянно беше зает. Убиецът трябваше сам да измисли какво да прави. Или да помоли някого за съвет. Например проклетата свещеничка.

– Имаш ли някакво предложение? – каза той намусено.

– Мен ли питаш, или Исус? – каза свещеничката, при което получи гневен поглед от рецепциониста: Не прекалявай!

– Теб питам, по дяволите! – отговори Убиеца Андерш.

Десет минути по-късно свещеничката беше изкопчила от него историята за случилото се във „Войникът Швейк“. Научи как храбрият убиец трупясал заплашителния брат Улуфсон на пода („първо парирах с лявата, после десен прав в лицето и всичко свърши“), както и какви изводи си бе направил от разговора, предхождащ трупясването – а именно че свещеничката и рецепционистът се канят да прецакат своя партньор.

– Бивш партньор – пробва рецепционистът. – Все пак всичко започна с това, че ти отказа да работиш.

– Открих Исус! Толкова ли е трудно да го разберете, мамка му? И заради това ме насадихте в лайната!

Свещеничката се намеси и предотврати караницата, за която нямаха време. Тя била съгласна с това обобщение на фактите, макар и вероятно да би използвала по-различен език от Убиеца Андерш. Сега важното било да гледат напред и да действат бързо, защото не се знаело кога познайникът от кръчмата ще реши да стане от пода и да хукне навън. Вероятно право към брат си, за да му разкаже това и онова.

– Преди малко ме пита дали имам предложение какво да правим. Отговорът е „да!“.

Най-добре би било да тръгнат заедно. Свещеничката и рецепционистът щяха да се грижат Убиеца Андерш да остане незабелязан, каквото и да включваше тази задача. Щяха да си поделят парите в куфарите по братски и по сестрински. Падаха се по малко над пет милиона на човек, ако добавеха и парите на свещеничката и рецепциониста, спестени по по-честен начин (не много по-честен, но все пак).

Самите те не знаеха накъде да се запътят, но предния ден рецепционистът бе отишъл при стария познат на Убиеца Андерш Графа и беше купил малък кемпер, в който тримата можеха да живеят известно време, макар първоначално да бе предвиден за двама.

– Кемпер? – попита Убиеца Андерш. – Колко плати за него?

– Не много – призна рецепционистът.

Пер Першон беше взел автомобила срещу обещание, че до следващия петък Убиеца Андерш ще го плати и освен това ще представи подробности относно изпълнението на поръчаното двойно убийство.

– Поръчаното двойно убийство?

– Да, поръчано, платено, но не и изпълнено. Едната жертва е основен конкурент на Графа в търговията с автомобили, а другата – основен конкурент на Графинята в търговията с хапчета. Явно са искали по-малко съперници на пистата и са преценили, че това си струва едно цяло и шест милиона.

– Едно цяло и шест... които сега са в жълтия куфар тук?

– Да, или в червения.

– И Графа и Графинята няма да получат убийства?

– Точно така, освен ако Исус не настоява да се върнеш на работа, а нямаме основание да се надяваме на такова нещо. За сметка на това ще увътрим Графа и с един кемпер. Съществува риск тъкмо той и Графинята да са ни най-ядосани от всички ядосани клиенти. Така че може би е добре вече да се отправяме на онова пътуване с неизвестна дестинация.

Точно в този момент не беше лесно да се казваш Юхан Андершон. Не помагаше и това, че е познат най-вече като Убиеца Андерш, че е новопокръстен – и че единствените му приятели на този свят, изглежда, вътрешно му бяха неприятели и сега искаха да се натъпчат в кемпер заедно с него, вместо да бъдат убити.

Исус продължаваше да мълчи като Стената на плача, а свещеничката и рецепционистът продължаваха да говорят. В крайна сметка те предлагаха единственото разумно решение, което можеше да си представи.

– Мога ли да предложа малка бутилка Христова кръв за из път? – опита да го изкуши рецепционистът.

Убиеца Андерш взе решение.

– Да, може. В ден като днешния може и голяма бутилка. Хайде, да тръгваме.

Глава 18

Рецидивистът Улуфсон – онзи, който бе нокаутиран от свой новопокръстен колега рецидивист в кръчма в Сьодермалм – се събуди само след няколко минути. Отнесе се грубо с току-що пристигналите с линейка парамедици, напсува бедната сервитьорка, която поиска от него да си плати, хвърли последната чаша каберне совиньон в стената и се заклатушка навън. За по-малко от половин час пристигна в дома на брат си Улуфсон (в рецидивистките среди не е необичайно личните имена да се прескачат). Щом малкият брат разясни ситуацията на големия брат, Улуфсон и Улуфсон веднага се отправиха към Къща за гости „Шоуден“, за да раздадат правосъдие.

Хотелът изглеждаше изоставен. На рецепцията двама объркани гости, които си искаха ключовете, се чудеха къде се е дянал рецепционистът. Един друг човек пък поне от десет минути чакаше да се регистрира. Той каза на Улуфсон и Улуфсон, че няколко пъти е натискал звънеца, но без резултат. Накрая се обадил на номера на хотела и сам вдигнал телефона, който звъннал откъм рецепцията.

– И вие ли сте запазили стая? – попита мъжът.

– Не – каза Улуфсон.

– Не сме – каза Улуфсон.

Двамата излязоха навън, взеха туба бензин от колата, отидоха от задната страна на хотела и го запалиха.

За да дадат да се разбере.

Неясно какво.

Често ставаха такива неща, когато бяха заедно. Улуфсон беше темпераментен почти колкото брат си.

Час по-късно дежурният шеф на екипа от пожарникарската станция в Худинге реши, че няма смисъл да се обажда за подкрепление. Имотът беше в пламъци и не можеше да бъде спасен, но нямаше вятър и като цяло условията бяха благоприятни, така че околните сгради не бяха застрашени. Оставаше им само да гледат как хотелът гори. Все още не можеха да са сигурни, но според свидетелските показания вътре не бе изгорял никой, а пожарът бил разпален нарочно от две неизвестни лица. В юридическо отношение това означаваше палеж.

Тъй като, изглежда, нямаше пострадали, новината не беше от национално значение. Само че будният вечерен редактор на „Експресен“ си спомни къде бе взето интервюто с онзи, дето му викаха Убиеца Андерш. Вярно, оттогава бяха минали две-три години, но убиецът може би още живееше там? След бързо, но качествено журналистическо проучване афишът за следващия ден бе готов.

Война в подземния свят:

УБИЕЦА АНДЕРШ

бяга след

УМИШЛЕН ПАЛЕЖ

На случката бяха отделени цели четири страници, където се повтаряше колко опасен е Убиеца Андерш. Статията се допълваше от догадки относно причината за предполагаемия опит за убийство чрез палеж. Пишеше също, че Убиеца Андерш, който не изгорял в хотела, сега се намирал някъде на улицата – преследван! – и търсел ново място, където да отседне. Може би някъде близо до теб?

Изплашена нация е тази, която чете вечерните вестници.

* * *

Според рецепциониста зад волана това, че Къща за гости „Шоуден“ е изгоряла до основи по такъв начин, беше просто прекрасно от две гледни точки и много лошо от една друга. Свещеничката и Убиеца Андерш го помолиха да доразвие мисълта си.

Ами, най-напред собственикът на хотела, старият скръндза и бивш крал на секс услугите, се лишаваше от основния си поминък, това беше добре! А ако рецепционистът си спомняше правилно, собственикът считаше, че не е особено мъжествено да застрахова имота за няколко хиляди крони годишно. Следователно нямаше обезпечение в случай на пожар, което беше още по-приятно.

– Не било мъжествено? – учуди се свещеничката.

– Разликата между мъжеството и чистата глупост понякога е твърде тънка.

– Ти какво смяташ в конкретния случай?

Рецепционистът отговори честно, че като се има предвид развитието на нещата, глупостта беше спечелила мача, макар че мъжеството бе водило в резултата почти до края.

Свещеничката реши да не задълбава повече в анализа на понятията за мъжество и глупост. Вместо това помоли рецепциониста да продължи по темата за доброто и лошото.

Така, добре било още, че всички отпечатъци, евентуално забравени лични вещи и всичко друго, което би могло да помогне за идентифицирането на рецепциониста и свещеничката, беше изпепелено. Двамата бяха по-непознати от всякога.

Горе-долу като Убиеца Андерш, само че на обратно. Вестниците, начело с „Експресен“, повториха историята за изключително опасния мъж и я наториха с портретни снимки. Убиецът в никакъв случай не биваше да излиза от кемпера, без да е покрил главата си с одеяло. И в никакъв случай не биваше да излиза от кемпера с одеяло на главата, защото това от своя страна също би събудило подозрение, нали? Накратко казано, Убиеца Андерш не биваше да излиза от кемпера.

* * *

На следващия ден вестниците се напълниха с още информация за най-неотразимия човек в Швеция понастоящем. Слуховете за стореното от него толкова се бяха разпространили, че дори неколцина дребни престъпници в изгнание се обадиха на вестниците, за да изкарат хилядарка за подшушването.

– Да, раз’ираш ли, копелето ’зимаше пари в аванс, за да трепе хора, но после се чупи с кинтите, без да свърши работата. Лесни пари, хе-хе, но колко дълго ше оцелее според тебе?

Глава 19

Да се нарече пътуването им скитане, би било преувеличено, но тримата се носеха на юг с кемпера, без да се замислят къде отиват. Едната основна идея беше да се махнат от Стокхолм. Другата беше да не спират да се движат. След два дни се озоваха във Векшьо16 и се насочиха към по-централните части на града, надявайки се да открият ресторант за бургери, където да спрат за ранен обяд.

Крещящите заглавия по афишите пред будките и магазините гласяха, че опасният и вероятно отчаян убиец може да се намира наблизо. Ако някой разлепи сто хиляди такива афиша из цялата страна, все някъде това ще се окаже вярно, например във Векшьо.

Свещеничката и рецепционистът не си бяха изградили съвсем ясна представа как ще изглежда съвместното им бъдеще. Но полуясната им такава не включваше жилищна ситуация, състояща се от малък кемпер и раздразнителен, новопокръстен, алкохолизиран убиец, преследван от голяма част от криминалните кръгове на цяла държава.

Из целия град се виждаха афиши и заглавни страници на вестници с грамадни снимки, на които Убиеца Андерш гледаше ядосано. Това накара свещеничката да измърмори, че явно ще мине време, преди с рецепциониста да могат да се гушнат насаме.

– Пф! – каза Убиеца Андерш. – Гушкайте си се, аз мога да си запуша ушите.

– И очите – каза свещеничката.

– И очите? Не може ли да...

В същия миг кемперът подмина нещо, което наведе Убиеца Андерш на други мисли. Той нареди на рецепциониста да обърне, защото това било...

– Ресторант? – предположи рецепционистът.

– Майната му на ресторанта. Обърни! Или направи обиколка и се върни тук, само побързай! – викна Убиеца Андерш.

Рецепционистът сви рамене и направи каквото му казаха. Убиецът веднага получи потвърждение на това, което му се бе сторило, че е видял – магазин на Червения кръст. Часът беше десет и петнайсет сутринта и Убиеца Андерш беше в най-любящото си настроение, подсилено от романтичния разговор преди малко.

– Пет милиона са мои, нали? Някой от вас да влезе в магазина и да им даде петстотин хиляди крони в името на Исус.

– Ти луд ли си? – каза свещеничката, макар да смяташе, че знае отговора.

– Богатите да даряват пари на бедните, това ли е лудост? И това го казва свещеник? Преди два дни ти самата рече, че парите ми могат да отидат за Червения кръст и Армията на спасението, ако пожелая.

Свещеничката отговори, че тогава се опитвала да оцелее в една ситуация, а сега – в друга. Резултатите можело да са различни. Тя и рецепционистът трябвало на всяка цена да пазят самоличността си в тайна.

– Нали разбираш, че не можем да влезем вътре и да кажем: „Здрасти, ето ви малко пари“. Може да имат охранителни камери, или някой да ни снима с телефона си, или да се обади в полицията, а те да открият и нас, и кемпера. Мога да ти изредя колкото причини пожелаеш, само ми дай няколко секунди да...

Свещеничката не стигна по-нататък. Докато тя говореше, Убиеца Андерш бе отворил жълтия куфар, грабнал две големи шепи банкноти, затворил куфара, отворил страничната врата на кемпера и сега излизаше навън.

– Веднага се връщам – каза той.

С няколко дълги крачки се озова вътре в магазина. На рецепциониста и свещеничката им се стори, че долавят суматоха зад витрината, но не беше лесно да видят какво става... Май някой вдигна ръце във въздуха? Последва трясък, който се чу чак на улицата, нещо се счупи...

След половин минута вратата на магазина отново се отвори и отвътре излезе Убиеца Андерш сам. Скочи в колата със завидна за възрастта си пъргавина, затвори вратата и предложи на рецепциониста да потегля, за предпочитане с най-голяма скорост.

Псувайки, Пер Першон зави наляво, зави надясно, зави наляво, мина направо през едно кръгово, мина направо през друго кръгово, после през още едно кръгово (такива са пътищата във Векшьо), зави на втория десен завой на четвъртото и петото кръгово, продължи напред и излезе от града, след което отби вляво по един горски път, отново зави наляво и после пак наляво.

Накрая спря на полянка в наглед пустата смоландска гора. Съдейки по наблюдаваното в огледалото за обратно виждане по време на пътуването, никой не ги следеше. Това ядоса рецепциониста не по-малко.

– Да гласуваме ли колко адски тъпо беше това по скала от едно до десет? – попита той.

– Колко пари им даде? – попита свещеничката.

– Не знам – каза Убиеца Андерш. – Но разчитам, че Исус е избрал правилната сума вместо мен.

– Исус? – възкликна все още разгневеният рецепционист. – Щом може да превръща водата във вино, все би могъл да извади малко пари от ръкава си, без да му се налага да краде от нас, не мислиш ли? Предай му, че...

– Хайде, хайде – каза свещеничката. – Изглежда, всичко е минало добре. Но съм съгласна, че може би най-парциално глупавият бивш убиец на света можеше да действа другояче от началото до края. Сега кажи какво се случи в магазина.

– Парциално? – попита Убиеца Андерш.

Не обичаше, когато не разбира нещо, но в случая не обърна много внимание на думите на свещеничката, за сметка на новата за него информация, че Исус е превръщал водата във вино. Дали той самият някога щеше да стигне толкова далеч във вярата си?

16 Град в югоизточната провинция Смоланд. – Б. пр.

Глава 20

След неволите в магазина на червения кръст те заобиколиха езерото Хелгашьон от лявата страна и продължиха пътуването си на юг, като вече избягваха населените места. Ранният обяд се превърна в наденици с пюре от бензиностанция. От там нататък пътуваха спокойно чак до покрайнините на град Хеслехолм в северната част на Сконе17. Тогава Убиеца Андерш сигнализира, че минават покрай „Сюстембулагет“18, и поиска да спрат, тъй като страдал от липса на така важното вино, което поддържало връзката му с Исус. Убиецът бе намерил бутилка минерална вода в колата, но засега опитите му да я превърне в нещо, което да става за пиене, се бяха оказали неуспешни. Но опитът прави майстора, както се казва.

Свещеничката, която беше сменила рецепциониста зад волана, не беше доволна от искането на убиеца. Щеше ѝ се да се отдалечат повечко от погрома във Векшьо, преди да пробват нова изява в центъра на някой град, но все пак го послуша, защото едно от малкото неща, по-лоши от Убиеца Андерш, беше трезвеният Убиец Андерш.

Рецепционистът също не възрази, горе-долу по същите съображения. Убиецът имаше за задача да се скрие най-отзад в малкия кемпер (където по някаква причина бе прекарал известно време, говорейки на една бутилка минерална вода), докато рецепционистът предприемеше кратката разходка до търговския център, където се намираше въпросният магазин за алкохол.

Разходката се оказа наистина кратка, защото свещеничката извади късмет и паркира на най-хубавото място, точно до входа.

– Веднага се връщам – каза рецепционистът, – а ти не излизай от колата! Какво вино искаш, между другото?

– Вземи каквото и да е, само да е червено и да има някакъв аромат. С Исус не сме придирчиви в това отношение. Не пилеем излишни пари за причастието, по-добре да мислим за онези, които...

– Да, да, добре – каза рецепционистът и тръгна.

Само преди няколко седмици Убиеца Андерш бе научил от свещеничката, че пътищата Божии са неведоми. Сега, надничайки през пердето, осъзна колко вярно бе това. Тъй като на по-малко от пет метра от кемпера стоеше не кой да е, а жена – войник от Армията на спасението, стратегически позиционирана пред доста оборотния магазин за алкохол. Държеше шапка в ръка и от време на време призоваваше хората да дарят няколко крони.

Свещеничката седеше зад волана, мислеше си за друго и не подозираше за задаващата се опасност. Убиеца Андерш внимателно заграби купчина пари, приблизително същата по големина като последната, сложи я в торбичката от бензиностанцията и открехна вратата на кемпера бавно и тихо, така че свещеничката да не забележи нищо. После заразмахва ръце, та жената от Армията на спасението да го види. Щом осъзна, че говорещият на жестомимичен език мъж се обръща именно към нея, тя направи няколко крачки към автомобила и за щастие, не разпозна най-опасния човек в страната. Когато жената се приближи достатъчно, Убиеца Андерш зашепна през полуотворената врата. Благодари ѝ за усилията ѝ в служба на Господа. После ѝ подаде найлоновата торбичка с парите.

На Убиеца Андерш му се стори, че жената изглежда изморена и изтерзана. Може би няколко утешителни думи щяха да ѝ помогнат.

– Почивай в мир – каза той дружелюбно, но прекалено силно, след което затвори вратата.

Почивай в мир? Свещеничката зад волана успя само да се обърне, да се слиса при вида на торбичката с пари, да се слиса повторно, виждайки възрастната дама от Армията на спасението, която залитна назад, след като на свой ред видя какво дарение е получила, и да се слиса за трети път, щом въпросната жена продължи назад и се блъсна право в рецепциониста, който носеше две торби с вино за причастие.

Бутилките оцеляха. Рецепционистът помоли жената за извинение и я попита какво се е случило. Тя като че ли не се чувства добре?

В същия миг чу гласа на свещеничката откъм кемпера.

– Майната ѝ на вещицата, веднага скачай в колата. Идиотът пак го направи!

17 Най-южният лен в Швеция. – Б. пр.

18 Държавна верига магазини и единствената в Швеция, която има право да продава твърд алкохол. – Б. пр.

Глава 21

Точно на петдесет мили19 североизточно от Хеслехолм един търговец на автомобили водеше дискусия с приятелката си. И двамата – както по-голямата част от нацията – бяха прочели статиите за убиеца, който отмъкнал пари от подземния свят.

Търговецът и не по-добрата му половинка спадаха към измамените. И вероятно към най-злопаметните. Отчасти защото беше в природата им, отчасти защото освен откраднатите пари бяха изгубили и един кемпер.

19 Една шведска миля е равна на десет километра. – Б. пр.

* * *

– Какво ще кажеш да го разкъсаме на парчета, малко по малко, да почнем от стъпалата и да продължим нагоре? – предложи мъжът, който в криминалните среди бе известен като Графа.

– Искаш да кажеш, да го режем умерено бавно, докато още е жив? – попита неговата графиня.

– Нещо такова.

– Звучи добре. Стига и аз да участвам в рязането.

– Разбира се, любов моя – каза Графа. – Остава само да го намерим.

Втора част. Още един различен бизнес

Глава 22

Заради случките с червения кръст и армията на спасението свещеничката зави обратно на север. Ако някой ги преследваше, логично бе да предположи, че след Векшьо и Хеслехолм ще спрат в Малмьо. Поради тази причина свещеничката, рецепционистът и убиецът се движеха в друга посока.

Убиеца Андерш лежеше и хъркаше на един матрак върху двата куфара в задната част на кемпера, когато свещеничката отби към полянка за отдих до някакво езеро, някъде в граничния район между провинциите Халанд и Вестерйотланд. Тя спря, изключи двигателя и посочи едно огнище до водата.

– Съвещание – каза свещеничката достатъчно тихо, за да не събуди Убиеца Андерш.

Рецепционистът кимна. Двамата слязоха от колата, отидоха до езерото и се настаниха на камъните около огнището. Имаха чувството, че това би могло да бъде много приятен миг, стига цялата ситуация да не беше толкова неприятна.

– С настоящото обявявам съвещанието за открито – каза свещеничката, която продължаваше да говори тихо, за да е абсолютно сигурна, че новопокръстеният убиец в колата няма да я чуе.

– Тогава потвърждавам, че съвещанието бе свикано надлежно – прошепна рецепционистът в отговор. – И съжалявам, че не всички се отзоваха на повикването. Какво имаме на дневен ред?

– Един-единствен въпрос – каза свещеничката. – Как да се отървем от спящата напаст в кемпера, без същевременно с това да се сбогуваме с живота си? И за предпочитане така, че парите ни да продължат да принадлежат именно на нас. Не на Убиеца Андерш. Или на Градската мисия20. Или на „Спасете децата“. Или на когото там срещнем по пътя.

Първата идея, на която се спряха, беше да се свържат с наемен убиец, който да отстрани техния собствен убиец. Проблемът беше, че твърде много от хората в средите, където биха могли да намерят такъв човек, бяха наскоро измамени от свещеничката и рецепциониста.

Не, да наемат убиец да убие убиеца би било твърде рисковано. А и на границата с неморалното. Вместо това на свещеничката ѝ хрумна най-лесното възможно решение. Какво би станало, ако просто потеглят веднага щом Убиеца Андерш отиде да пусне една вода до някое дърво?

– Мда – каза рецепционистът. – Резултатът би бил... че ще се отървем от него?

– И ще задържим всички пари – добави свещеничката.

Колко просто беше! Между другото, можеха да се сетят за това още пред магазина на Червения кръст във Векшьо. Убиеца Андерш бе казал „Веднага се връщам!“ и бе слязъл от кемпера. Свещеничката и рецепционистът разполагаха с цяла половин минута, за да съберат мислите си, да си направят изводите и да офейкат.

Цяла половин минута! Но го осъзнаха девет часа по-късно.

Съвещанието приключи. Единодушното решение бе да не правят нищо прибързано и да изчакат там, където бяха. Искаха да се покрият за три дни и да следят репортажите за случките във Векшьо и Хеслехолм, за да разберат доколко Убиеца Андерш е успял да подплаши нацията, доколко са в безопасност собствените им самоличности и въобще доколко са преследвани като цяло.

А след това да действат въз основа на събраната информация с ясната цел да отделят себе си и куфарите от онзи, който в момента хъркаше в колата.

Кемперът можеше да се паркира така, че да не се вижда от пътя. Провизии можеха да си набавят от бензиностанцията, която се намираше на два километра оттам. Рецепционистът предложи да отиде и да се върне пеша, докато свещеничката пази Убиеца Андерш, като основната ѝ задача беше да му попречи да хукне в гората и да даде милион или два на някой случаен турист.

20 Стокхолмска градска мисия – неправителствена организация, която помага на деца, младежи и възрастни в затруднено положение. – Б. пр.

Глава 23

Двете ненадейни дарения във Векшьо и Хеслехолм първоначално бяха приети като престъпни действия, при това с даден висок приоритет, защото бяха извършени, както се твърдеше, от най-опасния човек в Швеция.

Четиристотин седемдесет и пет хиляди крони бяха иззети от Червения кръст във Векшьо, а петстотин и шейсет хиляди от Армията на спасението в Хеслехолм. Полицейските управления в двата южни града действаха в пълна координация.

Учреждението във Векшьо представляваше магазин, където хората даряват вещи, други ги купуват, а излишъкът се праща в някое от най-окаяните кътчета на земята. Въпросния ден в магазина имаше две служителки, един клиент и една клиентка, когато вратата се отвори и познатият на цялата страна убиец влезе вътре със заплашителен поглед. Или поне клиентката сметна погледа му за заплашителен, поради което изпищя, побягна и приземявайки се, събори купчина порцеланови съдове от рафта им. Двете служителки вдигнаха ръце във въздуха, показвайки, че се предават и предпочитат да опазят живота си. Другият клиент, отдавна пенсиониралият се лейтенант Хенриксон от понастоящем разформирования крунобергски полк, осма дивизия, се въоръжи с четка за под за 49 крони.

Убиеца Андерш ги поздрави с „Нека Господ дари с мир това място“, въпреки че появяването му предизвика точно обратното. След това остави голямата купчина банкноти на щанда пред двете служителки с вдигнатите ръце и каза, че би искал те да използват въпросните ръце и най-вече четирите си шепи, за да приемат дарението в името на Исус. Накрая пожела приятен ден на всички и си тръгна така внезапно, както се беше появил. Възможно е да бе казал „Осанна“ на излизане, но тук служителките не бяха единодушни; на едната определено ѝ прозвуча по-скоро като кихавица. После Убиеца Андерш скочи в микробус или нещо подобно, но като че ли само едната служителка видя това. Останалите присъстващи бяха насочили поглед към жената, която лежеше под счупените съдове. Тя изпълзя изпод рафта, като се молеше: „Не ме убивай, не ме убивай...“, на мъжа, който вече беше излязъл.

Случката във Векшьо се разигра толкова бързо, че никой не видя наблизо да има кемпер. За сметка на това и четиримата души в магазина разпознаха Убиеца Андерш. Лейтенант Хенриксон уверяваше всеки, който пожелае да го изслуша, че при нужда щял да нападне нападателя, но въпросният като че ли го усетил и затова побързал да си тръгне, без да си свърши работата, като изключим парите, които оставил.

До другата клиентка – онази, която се озова под рафта с порцеланови съдове – не можаха да се доберат нито медиите, нито полицията. По нейно мнение, тя бе преживяла опит за убийство от водещия масов убиец в Швеция. Сега се намираше в болница и цялата трепереше. „Хванете чудовището!“, каза тя все пак на един репортер от вестник „Смоландспостен“, който някак бе успял с лутане да се добере до женското отделение, преди една дежурна сестра да го отпрати дружелюбно.

След встъпителен разговор с полицията служителките с вдигнатите ръце разбраха, че не бива да говорят с медиите или с когото и да било друг. Заповедта идваше от пресцентъра на главния офис на Червения кръст в Стокхолм. Който искаше да разбере какво са преживели двете жени, трябваше да звънне на прессекретарката, която по време на случката се намираше на четиресет и седем мили оттам и беше обучена да не казва нищо, което може да навреди на репутацията на Червения кръст. Тъй като всякаква връзка с мъжа, когото наричаха Убиеца Андерш, би довела тъкмо до това, прессекретарката реши да не казва нищо. Това нищо звучеше горе-долу така:

Въпрос: Какво разказаха служителките за срещата с Убиеца Андерш? Той заплашително ли се е държал? Изплашили ли са се?

Отговор: В такива случаи мислите ни са със стотиците хиляди хора по света, които имат нужда от хуманитарната помощ на Червения кръст и я получават.

В случая с жената от Армията на спасението свидетелските показания бяха повече и по-подробни. Железопътният възел Хеслехолм винаги е бил известен главно с това колко лесно е човек да изчезне оттам. Ето защо местните жители, политици и журналисти се ангажираха особено сериозно с фантастичната случка пред търговския център.

Свидетелите, които се бяха намирали пред „Сюстембулагет“, с охота се оставяха да бъдат интервюирани от медиите и разпитвани от полицията. Една блогърка написа публикация по темата, като твърдеше, че вероятно е предотвратила клане, след като се показала иззад ъгъла и в последния момент подплашила извършителите с крясъци. Същата блогърка бе извикана да даде показания, при което се оказа, че може да твърди със сигурност единствено, че Убиеца Андерш и съучастниците му са офейкали с червено волво.

Най-добрият свидетел беше един истински любител на кемпери, който по случайност стоял точно до жената войник от Армията на спасението. Той можа да каже на полицията, че зад волана е седяла жена, а кемперът е бил модел „Енлаг дюк 310“ от 2008 година. Нямаше какво повече да добави за жената, освен че този модел кемпери имали въздушна възглавница на шофьорското място, където седяла тя. Колкото и да го разпитваха, главният репортер от местния вестник и малко измореният следовател от полицията не научиха нищо друго за шофьорката, освен че изглеждала „както изглеждат всички жени“, както и че джантите на кемпера по някаква причина не били оригинални.

Кметът пое инициативата да открие кризисен център в кметството. Гражданите, които чувстваха, че пряко или непряко са пострадали от безчинствата на Убиеца Андерш в градчето, бяха добре дошли в центъра. Кметът позвъни на двама лекари, медицинска сестра и психолог, които лично познаваше. След като в кметството не се появи нито един гражданин, кметът предусети задаващото се политическо фиаско, качи се в автомобила си и отиде да вземе жената от Армията на спасението от жилището ѝ. Тя готвеше пюре от картофи и брюква и не искаше да ходи никъде, но това не бе взето под внимание поради всички останали неща, които трябваше да бъдат взети под внимание.

По този начин медиите можеха да разкажат за инициативата на кмета и как в кризисния център помогнали на шокираната жена от Армията на спасението отново да заживее нормално, доколкото било възможно. Медиите добавиха също, че в отговор на въпросите за общия брой граждани, които са потърсили грижа и подкрепа в центъра, кметът се позовал на току-що въведеното от него право на зачитане на личния живот на въпросните граждани.

Истината – че жената изобщо не беше шокирана, а гладна – така и не стана всеобщо достояние.

Глава 24

На третия ден в развитието на събитията настъпи обрат. Първо полицията съобщи, че разследването срещу Юхан Андершон е прекратено. Дарителят на общо над един милион крони действително бил известен с криминалното си минало, но беше излежал престъпленията си и нямаше задължения към съдебно-изпълнителната власт. Освен това никой не бе изявил претенции за парите, а самите банкноти не можеха да бъдат проследени до предишно престъпление. Червеният кръст и Армията на спасението получиха обратно даренията си от съответно четиристотин седемдесет и пет хиляди и петстотин и шейсет хиляди крони. Дори за убийците не е незаконно да раздават пари наляво и надясно.

Вярно, според някои показания Юхан Андершон се беше държал заплашително, или поне бе имал заплашителен поглед. Жената от Армията на спасението обаче упорито зае противоположна позиция. Според нея Убиеца Андерш имал красиви очи, а в гърдите му биело сърце от злато. Тя отказваше да приеме прощалната му реплика „Почивай в мир“ за заплаха. Следователят промърмори, че тя вероятно имала право, и закри случая.

– И ти почивай в мир – каза той на папката с разследването, преди да я прибере в архива с приключени случаи в мазето на полицейското управление.

През същите три дни някой успя да направи фейсбук страница в подкрепа на Убиеца Андерш. За едно денонощие страницата събра дванайсет харесвания. След две денонощия харесванията станаха шейсет и девет хиляди. А преди обяд на третия ден вече бяха повече от милион.

Обикновените хора и таблоидите „Експресен“ и „Афтонбладет“ усетиха какво се случва горе-долу по едно и също време. А именно: един убиец бе открил Исус и в резултат на това беше ограбил подземния свят, за да раздаде парите на нуждаещите се. Като Робин Худ, само че по-добре от него – това си мислеше цялата нация (минус един граф, една графиня и още няколко души из по-тъмните кътчета на Стокхолм и околността). „Чудо Господне!“, рекоха си освен това някои хора с религиозен уклон. Те се оказаха достатъчно много, за да създадат паралелно фейсбук движение с библейска насоченост.

– Мисля, че мъжът с ужасното прозвище проявява смелост, сила и щедрост. Надявам се в бъдеще да помисли и за малтретираните деца – взе, че каза Нейно Величество кралицата по време на галавечер, излъчвана директно по телевизията.

– Не вярвам, че това е истина – отсече рецепционистът, когато свещеничката му разказа, че съпругата на държавния глава косвено е помолила Убиеца Андерш да прати половин милион крони на „Спасете децата“ или на нейната собствена Световна фондация „Детство“.

– Виж ти, виж ти! – каза Убиеца Андерш на свещеничката. – Представяш ли си, към мен вече се обръщат кралски особи. Както се казва, пътищата Господни са неве... как беше?

– ...доми – довърши свещеничката. – Влизайте в колата, потегляме.

– Накъде? – попита рецепционистът.

– Не знам – каза свещеничката.

– Може би ще сме добре дошли в кралския дворец – размишляваше Убиеца Андерш. – Там сигурно имат доста свободни стаи.

Глава 25

Недалеч от град Бурос свещеничката отби при ново, достатъчно пусто място за отдих, за да обсъдят предстоящата и абсолютно наложителна смяна на превозното средство. Вместо това обаче пред свещеничката и рецепциониста се откри стопроцентова възможност веднъж завинаги да се отърват от ненужния товар.

Колата едва успя да спре, преди Убиеца Андерш да отвори вратата и да изскочи навън.

– Аххх – каза той и изпъна ръцете и тялото си. – Проклет да съм, ако не се разходя сред тази божествена природа!

Да, така смяташе да направи. Исус веднага даде съгласието си, но му подшушна, че въздухът е хладен и би било най-добре, ако си вземе нещо затоплящо. Например една бутилка пино ноар.

– Ще се забавя половин час. Може и повече, ако по пътя намеря манатарки, Boletus edulis. Просто да знаете, в случай че сте в настроение за малко тиро-риро, докато ме няма – каза Убиеца Андерш, след което напъха бутилката в задния си джоб и тръгна.

Когато убиецът се отдалечи достатъчно, че да не ги вижда и чува, свещеничката каза на рецепциониста:

– Кой го е научил как е латинското име на манатарката?

– Не съм аз, сега го чух за пръв път. Който и да е, защо не го е научил, че манатарки не се берат през април?

Свещеничката мълчеше. Накрая каза:

– Не знам. Вече нищо не знам.

Идеята беше при първия възможен случай да отделят за постоянно себе си и парите от тръгналия за гъби, които нямаше да поникнат поне още четири месеца.

Но сега в диалога между свещеничката и рецепциониста се долавяше умора. Или примирение. Примесено с лек мирис на...

Какво?

Възможности?

Трябваше ли просто да потеглят колкото бързо им позволява кемперът, при положение че толкова много параметри се бяха променили за толкова кратко време? Убиеца Андерш се превърна от най-нежелания в най-желания човек в Швеция само за едно-две денонощия.

Това налагаше нов анализ на ситуацията. Ненадейно се бе оказало, че обикалят из страната в компанията на човек с обаянието на Елвис Пресли.

– Само че Елвис е мъртъв – отбеляза рецепционистът.

– От време на време си мисля, че най-спокойно би ми било, ако Убиеца Андерш му правеше компания, заедно с голяма част от човечеството по възможност. Но нещата са такива, каквито са – каза свещеничката.

Близостта на Убиеца Андерш криеше очевидни опасности. Обаче същото важеше и за възможностите. Никой човек, който намираше достатъчно щастие в парите, не би изоставил новия Елвис в първата срещната канавка просто ей така.

– Да изчакаме скитащия се в гората да се върне. После мисля да отидем в Бурос, за да си купим кемпер, по-голям и колкото се може по-различен от сегашния – каза рецепционистът.

Свещеничката се съгласи. Логистиката беше по-скоро специалитет на Пер Першон, не неин. Но изведнъж ѝ хрумна нещо.

– Или можем да направим както предложи той.

– Кой?

– Гъбарят.

– Имаш предвид... тиро-риро?

Да, това имаше предвид.

Глава 26

Свещеничката и рецепционистът влязоха ръка за ръка във водещия, а може би и единствен магазин за кемпери в Бурос. Обръщаха се един към друг с „любими“ и „скъпа“ пред продавачите и създаваха впечатление за автентична двойка. Това се случваше, докато Убиеца Андерш се криеше в току-що пенсионираната кола. Без гъби, но в компанията на Библията и нова бутилка причастие.

Свещеничката и рецепционистът се спряха на „хоби 770 сфинкс“. Не на последно място заради възможността да разполагат с chambre séparée21.

Цената, шестстотин и шейсет хиляди крони, не беше проблем. Или по-точно беше.

– В брой? – попита продавачът, поглеждайки ги обезсърчено.

В такива ситуации свещеничката се справяше по-добре. Като начало разви шала, който до този момент скриваше якичката ѝ. После попита какво лошо имало в парите в брой? Та нали тъкмо вчера полицията бе върнала банкнотите, които Убиеца Андерш – Бог да го благослови! – беше дарил на Червения кръст и Армията на спасението.

Продавачът, разбира се, беше запознат с новина номер едно в страната и призна колебливо, че свещеничката имала право. Но шестстотин и шейсет хиляди?

Ако сумата била затормозяващо висока, сигурно можели да се разберат и за по-ниска. В такъв случай разликата щяла да отиде изцяло в полза на международната дейност на шведската църква.

– Която, между другото, също няма проблеми с паричните средства в брой. Но ако продавачът не иска да ни продаде кола, която да послужи в борбата ни срещу глада, значи, ще отидем някъде другаде.

Свещеничката кимна за сбогом, хвана рецепциониста под ръка и се отправи към изхода.

Десет минути по-късно всички документи бяха готови. Свещеничката и рецепционистът се настаниха в новия си кемпер и потеглиха – при което рецепционистът най-накрая можа да попита:

– Борбата ни срещу глада?

– Импровизирах. В тази връзка започвам да огладнявам. Какво ще кажеш да минем през „Макдоналдс“?

21 Отделна стая (фр.). – Б. пр.

* * *

Всички, които копнееха да се срещнат с новия идол на нацията Убиеца Андерш (а те бяха много!), заставаха нащрек, щом покрай тях минеше кемпер. Хората с по-сериозни детективски заложби задаваха въпроси като: „Това „Енлаг дюк 310“ от 2008-а ли беше? Видя ли джантите? Оригинални ли бяха, или не?“.

Триото възнамеряваше да се отърси и от професионалистите, и от любителите, като зареже автомобила на Графа. Това беше първата точка в дневния ред.

Но за аматьорите кемперите си бяха кемпери. Независимо от смяната на превозното средство, свещеничката, рецепционистът и героят на народа щяха постоянно да бъдат изложени на хорските погледи. Съгражданите им щяха да се чудят: „Това вътре не е ли Убиеца Андерш? Зад волана дали седи жена (която според свидетелските показания изглеждала като повечето жени)?“.

Решението беше не просто да изоставят колата на Графа, а да го направят по най-шумния възможен начин. За по-сигурно на достатъчно разстояние от Бурос.

Минаха през ресторант за бургери, посетиха безпроблемно „Сюстембулагет“, а после и бензиностанцията, така че да заредят както себе си, така и превозното средство, след което продължиха в посока североизток. Планът за следващия ден бе изготвен и одобрен.

След поздрава от кралицата Убиеца Андерш дрънкаше кажи-речи непрекъснато как трябвало да дари още половин милион в името на Исус. Този път на децата! Свещеничката и рецепционистът най-накрая се съгласиха. Не толкова заради децата, а защото щеше да се вдигне шум, когато оставят кемпера на Графа. И по-точно щеше да се вдигне шум пред главната кантора на „Спасете децата“ в Сундбюберг, северно от Стокхолм.

След няколко повторения Убиеца Андерш каза, че е разбрал в какво се състои планът. След още три повторения свещеничката и рецепционистът започнаха да му вярват. Оставаше пътуването дотам.

Рецепционистът застана зад волана на старата кола, а свещеничката седна в новата заедно с Убиеца Андерш, скрит зад пердетата в компанията на Библията си.

Някъде по средата на пътя екипажът спря за нощувка. Убиеца Андерш захърка в единия автомобил, а свещеничката и рецепционистът направиха същото в другия, но първо... да, възможностите за гушкане не бяха много и трябваше да се възползват.

* * *

Трябваше да признаят на Убиеца Андерш, че прекарваше дълго време в разлистване на Библията. Особено го интересуваха цитатите, в които се говореше за щедрост. Чувството да даваш се бе оказало толкова хубаво. А сега го радваше и благодарността, която го заливаше от вестниците и социалните медии.

Нощта премина в сутрин, време беше да продължат към Сундбюберг. Свещеничката се върна в новия кемпер и установи, че Убиеца Андерш вече е буден и е заровил нос в Изход.

– Добро утро, Мини-Исус, нали не си забравил какъв е планът?

– Помисли си само какъв щях да ти фрасна за това изказване само допреди няколко седмици – каза Убиеца Андерш. – Не, не съм забравил. Но искам сам да напиша писмото до „Спасете децата“.

– Ами залавяй се тогава, имаме само два часа. Книгата, която четеш, е на няколко хиляди години и няма да се промени, ако я оставиш за малко.

Свещеничката забеляза, че е ненужно раздразнена. Нямаше смисъл да се заяжда със спасения. Просто... не биваше да става така... убиецът не трябваше да бъде част от живота им... и погледите на цяла Швеция и части от света не трябваше да са насочени към тях.

Но каквото – такова. Не им оставаше друго, освен да се нагодят към новата ситуация. Все пак имаше нещо хубаво в това, че убиецът беше станал суперзвезда и най-аплодираният човек в Скандинавия за момента. И това хубаво щеше да доведе до нещо още по-хубаво, тоест пари, в съвместната малка война на свещеничката и рецепциониста срещу човечеството. Или както там предпочитате да наречете житейската им битка.

Но във всяка война (дори ако се води срещу самото съществуване) има нужда от войници. А войниците са най-полезни, ако са в добро настроение.

– Извинявай – каза свещеничката на Убиеца Андерш, който вече се бе захванал с писането на писмото си.

– Извинявай за какво? – попита той, без да вдигне поглед.

– Че се държах заядливо – каза свещеничката.

– Така ли? – учуди се Убиеца Андерш. – Писмото е готово. Искаш ли да го чуеш?

„Здравейте, „Спасете децата“. Искам да ви даря петстотин хиляди крони в името на Исус, така че вече да нямате нужда да ги спасявате. Алилуя! Изход 21:2.

Поздрави: Убиеца Андерш.

П.П. Сега се качвам в червеното си волво и потеглям.

Свещеничката взе Библията на убиеца, намери Изход 21:2 и се зачуди какво може да е разбрал Андерш от следните думи: Ако купиш роб евреин, нека работи шест години, а на седмата нека бъде освободен безвъзмездно.

Убиеца Андерш каза, че му е харесало това, че човекът ще излезе свободен... Свещеничката не смяташе ли, че в това има нещо щедро?

– След шест години като роб?

– Да?

– Не.

Писмото отиваше малко отвъд „умерено глупаво“, но свещеничката не искаше да се разправя с убиеца по този въпрос. Онова с волвото, каза той, било начин да накарат хората да спрат да се оглеждат за кемпери.

Свещеничката отвърна, че се е досетила и сама.

* * *

Пристигнаха. Свещеничката паркира напречно, като качи половината кемпер на тротоара точно пред входа на „Спасете децата“ на улица „Ландсвеген“ 39 в Сундбюберг. На предната седалка оставиха пакет с надпис „За „Спасете децата“. А вътре в пакета писмото на Убиеца Андерш, придружено от четиристотин и осемдесет хиляди крони (защото той не ги беше преброил правилно).

Докато свещеничката и рецепционистът чакаха зад ъгъла в кемпера, който в никакъв случай не биваше да бъде свързан с Убиеца Андерш, той самият влезе през вратата, качи се в асансьора и бе посрещнат дружелюбно от една жена, която не го разпозна незабавно.

– Мир вам – каза Убиеца Андерш. – Казвам се Убиеца Андерш, само че вече не убивам и не върша други глупости, поне не и нарочно. Вместо това раздавам пари за добри неща в името на Исус. Мисля, че „Спасете децата“ е добро нещо. Искам да ви дам половин милион... всъщност искам да ви дам повече, но засега толкова, това също не е някаква пиклива сума. Извинете, човек научава толкова много грозни думи, когато е в затвора, а не на свобода. Докъде бях стигнал? А, да, парите са в един пакет в кемпера ми, който е паркиран отвън... Или по-точно кемперът не е мой, собственикът се казва Графа, не, не се казва така, но му викат Графа и ще се радвам, ако му го върнете после, само вземете парите преди това. Да, май това беше всичко, сега ви пожелавам блажен ден в името на Исус... Осанна!

След заключителната „Осанна!“ Убиеца Андерш се усмихна благочестиво, обърна се и се качи обратно в асансьора – всичко това, докато жената на рецепцията продължаваше да стои, без да обели и дума.

Щом излезе на улицата, убиецът сви зад ъгъла и беше съвсем напълно изчезнал час и половина по-късно, когато кучето сапьор на местната полиция установи, че пакетът на предната седалка на белия кемпер пред входа на „Спасете децата“ не е опасен.

Докато кучето сапьор работеше при кемпера, полицаите подканваха замаяната жена да им разправи какво друго е казал Убиеца Андерш освен „Осанна“.

* * *

„Убиеца Андерш прави нов удар!“ гласеше едно от многото заглавия. Контекстът беше ясен и нямаше опасност читателите да се подведат. Всички бяха посветени, всички знаеха, че има убиец на свобода и че този убиец раздава пари на нуждаещите се, вместо да ги убива.

Това бе пореден пиар успех с мъничък дефект, състоящ се в това, че „Спасете децата“ не получиха обещаните петстотин хиляди, а само четиристотин и осемдесет. Но се зарадваха и на тях.

Подканването от страна на полицията мина добре. За няколко часа жената успя да предаде, общо взето, всичко, което Убиеца Андерш ѝ бе съобщил. Това включваше бъбренето за Графа, който не бил граф. Тази информация също се озова във вестниците и доведе не само до връщането на кемпера (формално той принадлежеше на една от автокъщите на Графинята), ами и до това, че един начетен служител в данъчното отвори висящия случай, откри Графа и му съобщи, че данъчните му задължения към този момент възлизат на един милион и шейсет и четири хиляди крони.

– Разбрахме се да го нарежем бавно от горе надолу, нали? – каза Графа.

– Да – каза Графинята. – Много бавно, моля.

* * *

Предвид обстоятелствата свещеничката беше доволна от развитието на събитията. Докато тя, рецепционистът и новият Елвис продължаваха своето обикаляне с кемпер (пък бил той и друг модел), всички фенове на героя търсеха червено волво. Една блогърка от Хеслехолм дори се смахна дотолкова, че застана пред местното полицейско управление и започна да крещи: „Червено волво! Видях червено волво!“, докато накрая не я прогониха с помощта на полицейските кучета.

Сега, както го виждаше свещеничката, имаха два варианта. Единият беше вече обсъжданият: да се погрижат да отделят свещеничка, рецепционист и куфари от убиеца и да се изпарят. Това беше най-безветрената алтернатива.

Другият вариант беше да се погрижат да оберат плодовете от огромната популярност на убиеца. А свещеничката тъкмо бе измислила как да стане това.

– Да основем църква? На името на Убиеца Андерш? – попита рецепционистът. – Църквата на Убиеца Андерш?

– Да. Е, ще зачеркнем частта с убиеца от името. Може да прати грешни сигнали – каза свещеничката.

– Но защо да основаваме църква? Мислех, че целта на живота ти – също като моята – е да изпитваш колкото се може повече неприязън към колкото се може повече неща, включително Бог, Исус и така нататък.

Свещеничката измърмори, че било трудно да изпитваш неприязън към нещо, което не съществува, но иначе рецепционистът имал право.

– Но тук става въпрос за бизнес – каза тя. – Да си чувал да се говори за такова нещо като волни пожертвувания? Елвис се върна. И обича да раздава пари. Кой не иска да бъде като Елвис?

– Аз?

– Кой друг?

– Ти?

– Кой друг?

– Не са много – призна рецепционистът.

Глава 27

Да се основе църква, не означаваше просто да купиш помещение и да отвориш вратите. Не и в Швеция. В страната, която не бе участвала във война от повече от двеста години, хората бяха имали предостатъчно време да регламентират почти всичко от сферата на мира.

Имаше например ясни правила какво се прави, когато някой получи божествено откровение и пожелае да го сподели с други хора, като му придаде организирана форма.

Свещеничката знаеше, че с молбите за основаване на църковни общности се занимава държавната Агенция за правни, финансови и административни услуги. Тъй като тя самата, рецепционистът и замисленият религиозен лидер нямаха друг адрес освен един кемпер, свещеничката реши да се обърне към споменатата агенция лично, като отиде на улица „Биргер Ярлсгатан“ в центъра на Стокхолм.

Кимна за добър ден и каза, че иска да основе нова общност, тъй като е съзряла светлината.

Служителят в агенцията, мъж на късна средна възраст, се беше занимавал с много съзирания на светлини през осемнайсетте години, прекарани на същото работно място, но клиентите никога досега не го бяха посещавали лично.

– Аха – каза той. – Госпожицата трябва първо да съзре няколко формуляра и надлежно да ги попълни. На какъв адрес да ги пратя?

– Да ги пратите? – попита Йохана Шеландер. – Та нали стоя тук пред вас, както почти се изразява Господ в Левит.

Служителят в Агенцията за правни, финансови и административни услуги случайно беше органист в Шведската църква и имаше добра памет. Ето защо беше на ръба да отвърне, че в същата книга от Библията пише, че този, който не слуша повеленията на Господа, ще бъде поразен от беди, изнемога, болести и още куп неща. Включително слепота, ако си спомняше правилно.

Проблемът пред служителя беше, че Господ не повеляваше необходимите формуляри да се пращат по пощата. Сега, когато за пръв път срещу него се изправи клиентка от плът и кръв, служителят можеше да ѝ даде документите на ръка.

Докато той размишляваше, свещеничката (все така находчива) успя да го атакува от друг ъгъл.

– Забравих да се представя – каза тя. – Казвам се Йохана Шеландер и съм бивш викарий. В предишната ми роля от мен се очакваше да служа на паството като мост между земното и небесното, но през цялото време усещах, че съм неспособна да го правя. Сега обаче открих въпросния мост. Наистина!

Служителят не я остави да го увлече с приказките си. Макар и това да беше премиерният му пряк контакт с някой от кандидатстващите, през годините той се бе сблъсквал с какво ли не, включително група вярващи, които искаха да регистрират идеята, че изворът на всяко добро се намира в една мелница в северозападен Вермланд22. Една зима последните двама членове на групата бяха измръзнали до смърт в мелницата, без съдържащото се в нея добро да им помогне.

Работата с измръзналите беше (преди да измръзнат, де), че те си имаха вътрешни правила, ръководство и ясна цел, включваща срещи за всеобща молитва и медитация пред мелницата всяка неделя в петнайсет часа. Следователно нямаше причина молбата им да бъде отхвърлена. Да медитираш всяка неделя на температура от минус дванайсет до минус осемнайсет градуса и затънал в метър и половина сняг, си беше религиозно и още как.

Служителят на агенцията реши, че правилникът му разрешава не просто да подаде формулярите, които вече бе успял да приготви, ами и да окаже помощ на бившия викарий.

Затова попълни вместо нея всичко, което трябваше да се попълни, зададе ѝ задължителните въпроси и се погрижи да получи правилните отговори. Щом стигнаха до името на новата религиозна общност, служителят я информира за изискванията. Името не трябваше да е в разрез с добрите нрави и обществения ред и чрез него трябваше да разграничат дейността си от тази на другите общности.

– Имайки това предвид, как смятате да се казва общността ви?

– Църквата на Андерш. Това е нашият духовен водач.

– Аха, да. Сигурно не се казва просто Андерш? – каза служителят разсеяно.

– Името му не е Андерш, а Юхан. Юхан Андершон.

Служителят вдигна поглед от формулярите си. Всеки ден четеше вечерния вестник на връщане от работа, затова спонтанно (и малко непрофесионално) възкликна:

– Убиеца Андерш?

– Бил е наричан и така в зависимост от контекста. Любимите деца имат много имена23.

Служителят прочисти гърло и се извини, задето е любопитствал, след което кимна и каза, че това за любимите деца и така нататък било много правилно наблюдение...

После съобщи, че да се основе Църквата на Андерш, щяло да струва петстотин крони и че той предпочитал депозит чрез банков превод.

Свещеничката мушна банкнота от петстотин крони в едната му ръка, дръпна подпечатаните документи от другата, благодари за доброто обслужване и се отправи към очакващия я кемпер.

– Пастор Андерш! – каза тя, щом влезе вътре. – Трябват ти нови дрехи.

– И църква – добави рецепционистът.

– Но първо малко причастие, а? – каза пасторът.

22 Лен в западно-Централна Швеция. – Б. пр.

23 Шведска поговорка. – Б. пр.

Глава 28

Имаха да организират много неща, при това за възможно най-кратко време.

На свещеничката се падна да скалъпи въздействащо послание и да се погрижи пастор Андерш да го наизусти. Последното беше трудна задача и тя сподели това със своя рецепционист. В началото той не можа да я разбере. Нямаше значение какво говори суперзвездата им, нали? Достатъчно беше да звучи що-годе религиозно, а това така и така се случваше всеки път, когато убиецът си отвореше устата. Елвис искаше да дарява пари, а всички искаха да бъдат като Елвис, нали така звучеше уравнението?

Да, вярно, идеята бе думите на Убиеца Андерш отново да напълнят жълтия и червения куфар, а най-добре щеше да е към тях да се присъединят още два куфара, независимо от цвета им. Но за целта не беше достатъчно едно-единствено идиотско словоизлияние, а последователна, наглед религиозна идея, проповядвана седмица след седмица. Като пасторът на църквата не трябваше да стои на амвона и да повтаря „Осанна“ между глътките вино, а да предложи нещо по-добро. Освен това проектът не биваше да става твърде зависим от един човек.

– Какво имаш предвид? Църквата на Андерш без Андерш?

Нещо такова имаше предвид.

– Мислиш за Графа и Графинята?

– Да. И за още двайсетина други гангстери от различна величина. Не знаем дали ще минат три минути, или три месеца, преди някой от тях да го спипа. Но когато това се случи, край на проповедите му.

– И тогава...?

– Тогава църквата трябва да продължи дейността си, пазейки скъп спомен за основателя. Ще ни е нужен алтернативен, добре обучен глас от амвона, когато пастор Андерш вече няма да е сред нас. Някой, който може да скърби и тъжи заедно с овцете на трагично загиналия пастир. И в негова чест да продължи да събира пари след смъртта му.

– Говориш за себе си, така ли? – попита рецепционистът, който започваше да разбира.

Затрудненията за свещеничката идваха от посланието, което щеше да бъде принудена да наследи в деня, когато пастор Андерш напусне земния живот в посока нагоре или надолу. Житейската история на Йохана Шеландер беше такава, че щеше да ѝ е изключително трудно отново да застане на амвона и дори наужким да продължи шеландерското наследство. Всъщност бе готова на всичко, само не и на това.

Рецепционистът чувстваше, че не бива да се впуска в подробности като религиозността на църквата, която тъкмо бяха основали заедно. Също така разбираше дилемата на свещеничката, но трябваше да отбележи, че от едната страна на Убиеца Андерш явно стоеше Исус, така че от другата не можеше да застане кой да е.

Свещеничката вече беше осъзнала, че ще трябва да се примирят с присъствието на Исус, независимо от ситуацията. Същото се отнасяше и за причастието или съответстващо му количество алкохол в кръвта на главния проповедник.

Рецепционистът прегърна утешително своята свещеничка и каза, че тя сигурно ще успее да намери някакво компромисно решение. Може би със Исус, но без Евангелията?

– Ммм – каза свещеничката замислено. – Който търси, намира. Матей 7:8.

В списъка със задачи на рецепциониста осигуряването на личната им защита стоеше доста високо. Тревогите на свещеничката го накараха да се замисли още повече. Истината бе, че бяха на път да изложат не само Убиеца Андерш, а и самите себе си на вниманието на хора, които биха предпочели да ги видят най-вече мъртви.

Щеше да е лесна работа някой от тези типове да очисти пастора на Църквата на Андерш, докато той проповядва мир, покой и любов. Свещеничката вече бе споменала този риск. Но с изпълнението на плана свещеничката и рецепционистът също щяха да излязат от сенките без каквато и да е гаранция за живота си. Ако и тримата загинеха, нямаше да е преувеличено да се каже, че бизнес идеята им е страдала от липса на устойчивост. А за да избегнат такова развитие, едва ли щеше да е достатъчно да пратят извинителни картички на графовете, графините и другите измамени.

– Мислиш си за телохранител, доколкото разбирам – каза свещеничката.

– Мислех си за телохранител – каза нейният рецепционист. – Сега си мисля за отряд телохранители.

Свещеничката го похвали за това и му пожела успех в осигуряването на дълъг и за предпочитане щастлив живот за тях двамата. Този живот можеше да включва и Убиеца Андерш, стига това да бе уместно от финансова гледна точка.

– Но сега моля да ме извиниш. Имам да измислям религия със Исус, но за предпочитане без Бог – каза тя и се усмихна, след което целуна своя рецепционист по бузата.

Глава 29

Охрана, подходящо помещение, банкова сметка, телефонен номер, електронна поща... Рецепционистът трябваше да се погрижи за всичко. А като маркетингов директор той мислеше още за фейсбук, туитър, инстаграм...

До този момент фейсбук не беше предпочитаното поле за изява на рецепциониста. Вярно, беше регистриран, но имаше само един приятел и това беше майка му в Исландия, която още преди време бе спряла да отговаря на съобщенията му.

Това, което синът ѝ не знаеше, беше, че тя се бе преместила и заживяла в една барака до най-големия ледник в Европа, Вахтнайокутъл. Това стана, след като нейният съпруг, банкерът, съвсем сгази лука в Рейкявик, поради което се отправи към края на света заедно с все още достатъчно привлекателната си съпруга (само да не беше толкова кисела през цялото време). Съпругът твърдеше, че ще е най-добре да останат там, докато се успокоят нещата в Рейкявик и в Лондон, и навсякъде всъщност. Спомена нещо за давност и каза, че всичко щяло да се нареди, само да минат три години.

– Три години? – повтори майката на рецепциониста.

– Да, или пет. Юридическата ситуация е малко неясна.

Майката на рецепциониста се запита какво е направила с живота си. „Забих се в барака до някакъв ледник, където дори няма с кого да поговоря. А и да имаше, на този остров никой не разбира какво казвам. Господи! Защо ми го причиняваш?“

Не е ясно дали отговорът дойде точно от Бог. Но отчаяният въпрос на жената бе последван от притъпен мощен грохот. Земетресение. Точно под ледника.

– Опасявам се, че Бардарбунга се пробужда – каза съпругът.

– Бардар кой? – попита съпругата, без да е сигурна, че иска да знае отговора.

– Вулканът. Намира се на четиристотин метра под леда. Спи от стотина години, сигурно вече си е отпочинал...

Тъй като в бараката на майката нямаше интернет още отпреди вулканичното изригване, синът не поддържаше връзка с единствения си приятел във фейсбук. Това означаваше, че има ограничен опит със социалната мрежа, споделянето и всичко останало. Но бързо откри, че притежава нужния талант.

Църква на Андерш

По-блажено е да се дава, отколкото да се взема.

Добре се получи, ако и да го казваше той самият. Добави и снимка на Убиеца Андерш в контражур, с Библия и айпад в ръка.

– За какво ми е компютърът? – възрази убиецът, когато го снимаха.

– Това не е компютър, а айпад и символизира новото, което идва на мястото на старото. Посланието ни е до всички.

– А то какво беше?

– Че е по-добре да даваш, отколкото да вземаш.

– Истината си е истина – каза Убиеца Андерш.

– Не съвсем, но все пак – каза рецепционистът.

Веднага щом свещеничката съчинеше религиозното послание, което щяха да проповядват, рецепционистът щеше да може да завърши страницата във фейсбук. Но от самото начало не хареса бутона „Харесвам“, защото той даваше възможност на хората бързо и лесно да покажат одобрение, вместо да си направят труда да пратят банкнота от сто крони. Или поне двайсетачка.

Помещението беше друг проблем. Рецепционистът търсеше хангари, плевни, складове и какво ли още не, преди да осъзнае, че отговорът е под носа му.

Можеха просто да си купят църква.

Преди време евангелско-лутеранската държавна църква имаше върховенство в Швеция. Беше забранено да вярваш в нещо друго, беше забранено да не вярваш в нищо, както и беше забранено да вярваш в правилния Бог по грешен начин.

През осемнайсети век църквата беше в апогея си, но сегиз-тогиз някой пиетист24, изпаднал под влиянието на ужасната чужбина, се заинатяваше да твърди, че в религията трябва да има и малко отдаденост, а не просто лутеранска закостенялост.

Отдаденост? За да отстрани проблемите в зародиш, държавната църква се грижеше тези, които вярват грешно в правилното, да бъдат арестувани.

Повечето от тях се отмятаха от думите си и се отърваваха леко, като просто биваха депортирани от страната. Но някои държаха на своето. Най-упоритият се наричаше Томас Леополд. Вместо да прояви послушание, той започна да се моли за душата на съдията насред съдебната зала, с което така ядоса последния, че бе осъден на седем години в крепостта Бохюс.

Пиетистът Леополд не се огъна, затова присъдата му беше удължена с пет години, които излежа в крепостта Калмар, а после още толкова в Данвикен.

Човек би си помислил, че след седемнайсет години Леополд е омекнал, но не.

Накрая властите се предадоха. Пратиха Леополд обратно в килията в Бохюс, където някога бе започнало затворническото му пътешествие, след което изхвърлиха ключа.

Изминаха двайсет и шест досадни години, преди Томас Леополд, вече на седемдесет и седем, най-накрая да прояви благоразумието да умре. Тъжна история, която обаче показва решителността на държавната църква. Ред и порядък и богослужения в неделя.

Но строгият осемнайсети век премина в значително по-мекия деветнайсети. Всички доброволни църкви получиха разрешение да съществуват официално, не само тайно. Последваха беда след беда: първо през 1951-ва влезе в сила законът за свобода на вероизповеданието, а половин век по-късно църквата се отдели от държавата.

Та едно време човек можеше да лежи в килия четиресет и три години (преди да умре и да бъде изнесен оттам), защото не е вярвал по правилния начин. Само двеста и петдесет години по-късно пет хиляди шведи напускаха Шведската църква всеки месец, без да бъдат наказани дори с глоба за неправилно паркиране. Можеха да отидат където си поискат, или пък да не ходят никъде, това беше регламентирано със закон. Тези, които оставаха, посещаваха неделните богослужения не защото не смееха да не отидат, а просто защото искаха. Или пък правеха като повечето хора – не ходеха на църква.

Енориите се свиваха и сливаха. Накрая преминаването от осемнайсети в двайсет и първи век доведе до това, че навсякъде в гордото кралство Швеция църквите стояха празни и западаха, ако в тях не се вложеха сериозни пари за поддръжка.

Разбира се, Шведската църква разполагаше със сериозни пари. Общият ѝ капитал възлизаше на седем милиарда крони. Но годишната възвръщаемост не надвишаваше смешните три процента, защото църквата с високо вдигната глава (макар и малко неохотно) се беше отказала от инвестициите в петрол, тютюн, алкохол, бомбардировачи и танкове. Част от тези три процента се инвестираха обратно в църковните дейности, но ако върху свещеника валеше, това не означаваше непременно, че върху клисаря пръска25. Или в свободен превод: отделните енории често изпадаха във финансова безизходица. И ако някой отидеше в такава енория и предложеше три милиона крони в брой, за да купи църковна сграда, която стоеше залостена и трупаше само разходи – то той биваше изслушван.

– Три милиона? – попита викарий Гранлунд и веднага осъзна колко добре щяха да му дойдат тези пари и как щеше да ремонтира с тях главната църква на енорията, която също бе започнала да запада.

Вярно, обявената цена беше четири цяло и девет, но сградата се продаваше от две години, без никой да прояви интерес.

– Църквата на Андерш ли казахте? – зачуди се викарий Гранлунд.

– Да, на името на главния ни пастор Юхан Андершон. Изумителна житейска история. Чудо Божие, наистина – каза рецепционистът и си помисли, че ако Бог все пак съществува, всеки момент ще го порази със светкавица.

– Да, четох за това във вестниците – каза викарият.

Добре беше, смяташе викарият, че църквата ще се поеме от друга християнска общност. Все пак сградата беше свещена и сега можеше да продължи да бъде такава.

Енорията бе предоставила на викарий Гранлунд пълно право на договаряне и той реши да вземе трите милиона. Църковната сграда имаше внушителни размери, срокът ѝ на годност бе изтекъл преди стотина години, намираше се твърде близо до европейски път Е18 и разполагаше с гробище с разпръснати надгробни плочи, всички от които бяха поне на петдесет години. Викарият се замисли за гробовете и за това какъв късмет имаха, че от толкова време никой не е бил заравян в тях. Представѝ си само мястото на вечния ти покой да се намира до една от най-натоварените магистрали в Швеция. Що за покой би било това?

Все пак той повдигна въпроса за гробовете пред потенциалния купувач.

– Смятате ли да уважите гробищния мир26? – попита той, съзнавайки, че едва ли някой ще попречи някому да извърши противното.

– Абсолютно – каза рецепционистът. – Няма да изровим нито един гроб, само малко ще подравним терена и ще го асфалтираме.

– Ще го асфалтирате?

– За паркинг. Е, решено ли е? Искаме бърза сделка, за да получим достъп до имота в понеделник. Ще платя на ръка още сега, стига да получа квитанция.

Викарият съжали, че е попитал за гробищата, но реши да се престори, че не е чул отговора.

– Споразумяхме се – каза той и протегна ръка. – Господин Першон току-що се сдоби с църква.

– Чудесно – каза Пер Першон. – Викарият не обмисля ли да се присъедини към учението ни? Това би било чест за нас. Ако викарият желае, може да му осигурим и място на паркинга.

Викарий Гранлунд имаше чувството, че е навлякъл голяма беда на сградата, която току-що бе продал. Вярно, че той и паството му определено се нуждаеха от тези три милиона. Но това не означаваше, че трябва да се подмазват на купувача.

– Вървете си, Першон, преди да съм размислил – каза той.

24 От пиетизъм (от лат. pietas – благочестие) – религиозно течение, възникнало в Германия в края на ХVII век, което противопоставя формално-обредната страна на религията на мистичното чувство. – Б. р.

25 „Ако вали над свещеника, над клисаря пръска“ – шведска поговорка, според която всичко, което се случва на висшестоящите, се отразява, макар и в по-малка степен, и на подчинените им. – Б. пр.

26 Установено изискване за уважително отношение към останките на починалите. – Б. пр.

Глава 30

Оставаше въпросът с охраната.

Въпреки че бе прекарал целия си зрял живот, обграден от полубандити или същински такива, рецепционистът се чувстваше некомпетентен в сферата на връзките с подземния свят. А именно там смяташе да търси охранители. Имаха нужда от хора, които да са готови да захапят, когато се появят Графа и Графинята или някой друг, замесен от тяхното тесто. Не им трябваше човек, който първо пита и после действа, или който се опитва да решава проблемите с празни приказки.

Самият пастор Андерш обаче бе лежал на топло предостатъчно години, та рецепционистът го помоли да помисли и той го направи, та чак пушек се вдигна. Само че мозъкът му изпуши твърде бързо, още преди да се сети за решение на проблема. За сметка на това спомена интересния факт, че поразителен брой от неговите братя по неволя в пандиза са работили като охранители в кръчми.

– Ето – каза рецепционистът. – Знаеш ли името на някой от тях?

– Да... Холмлунд – отвърна пастор Андерш. – И Лоса...

– Лоса?

– Да, така му викат, иначе си има някакво друго име.

– За малко и сам да се досетя. Можем ли да се обадим на Лоса?

– Не, в затвора е. Задълго. Убийство.

– Тогава на Холмлунд?

– Той е човекът, когото Лоса уби.

Настроението на рецепциониста рязко се подобри, когато пастор Андерш все пак успя да посочи две-три фитнес зали в района на Стокхолм, които често бяха посещавани от хора, отговарящи на комбинацията „охранител – затворник“. Рецепционистът се обади на Таксиджията Торщен (за да не се вози из града с кемпера) и започна да обикаля фитнес залите в търсене на хора за охранителния отряд.

Не сполучи в първия фитнес, нито във втория. Не можеше просто да отиде до някой случаен човек и да го пита дали е пазил на вратата на някое заведение и освен това е лежал в затвора. Щом пристигна в третата зала, започна да се отчайва. Там, за разлика от предните две места, действително имаше няколко души, които изглеждаха достатъчно охранителски и бе напълно възможно да са мръзнали пред някоя кръчма. Но нямаше начин да разбере кои от тях са били опандизени за колкото се може по-жестоко престъпление и съответно не биха се поколебали да действат при възникването на критична ситуация.

Таксиджията Торщен беше последвал рецепциониста в третата зала, без да го канят; беше адски скучно да седиш в колата и да чакаш.

А и по време на днешния курс бе придобил приблизителна представа за ситуацията и сега можеше да е от полза. Отиде до младежа на касата, представи се като Таксиджията Торщен и попита:

– Според теб с кои от днешните ти клиенти не бива да се караме?

Младежът погледна Таксиджията Торщен.

– Таксиджията Торщен? – попита той, вместо да отговори на въпроса.

– Да, аз съм. Но с кого тук не бива да си имаме проблеми?

– Дошли сте да създавате проблеми ли? – попита младежът.

– Не, напротив! Затова искаме да знаем кого в никакъв случай не трябва да дразним, та да не стават грешки.

Младежът, изглежда, копнееше да се намира някъде другаде, далеч от този разговор и от фитнес залата. Не знаеше какво трябва да направи или да каже, но в крайна сметка посочи един едър и татуиран мъж, който ползваше уреда за скотово сгъване27 в другия край на помещението.

– Наричат го Джери с ножа. Не знам защо и предпочитам да не научавам. Но съм забелязал, че другите ги е страх от него.

– Отлично! – каза рецепционистът. – Джери с ножа, така ли беше? Хубаво име!

Рецепционистът благодари за помощта, а после отбеляза, че Таксиджията Торщен се е справил добре, но сега трябвало да изчака на входа. Пер Першон и Джери с ножа трябвало да поговорят на четири очи.

Рецепционистът изчака Джери с ножа да даде почивка на бицепсите си.

– Разбрах, че ти си Джери с ножа?

Джери с ножа изгледа Пер Першон предпазливо, но не гневно.

– Точно в момента съм Джери без ножа – каза той. – Но и така може да ти се стъжни, в зависимост от това какво искаш.

– Върхът! – възкликна рецепционистът. – Казвам се Пер Першон и представлявам господин, когото наричат Убиеца Андерш. Името му може би ти звучи познато?

На Джери с ножа му бе трудно да си придаде обичайния намусен и незаинтересован вид, тъй като разговорът бе започнал необичайно вълнуващо. Накъде ли отиваше?

– Убиеца Андерш, той откри Исус... и с това си създаде доста неприятели – каза Джери с ножа замислено.

– Надявам се, че ти не си един от тях? – каза рецепционистът.

Не, Джери с ножа нямал неуредени сметки с Убиеца Андерш. Никога не се били срещали и не били лежали на едно и също място по едно и също време. Но сигурно имало други хора, които са по петите му. Като например онзи граф и откачената му вещица.

Да, точно така. Убиеца Андерш бил започнал нова кариера като проповедник в своя собствена църква. Тая работа изисквала известни инвестиции и би било неприятно, ако срещне създателя си много по-рано, отколкото предвиждал бюджетът. Именно поради това в момента Пер Першон безпокоял господин Джери със или без ножа. Накратко казано, дали той би се заел със задачата да опази живота на Убиеца Андерш възможно най-дълго? И като така и така е станало дума, да стори същото и за самия Пер Першон и една свещеничка на име Йохана Шеландер?

– Прекрасна жена, между другото.

Джери с ножа отбеляза, че отношенията на Пер Першон с Убиеца Андерш, изглежда, са от професионален характер, и предложението му се стори разумно. Самият той работел като охрана на входа на едно доста скучно място в града и би се радвал да се премести. В тази връзка Джери не се определял като страхливец. Можел да се справи с Графа и насън. Пер Першон какви работни условия предлагал?

Пер Першон не беше обмислил докрай въпроса с бодигардовете. С известно отчаяние бе търсил достъп до средите, където можеха да бъдат открити охранители. И ето че сега, донякъде благодарение на Таксиджията Торщен, представете си, той стоеше пред Джери с ножа – за когото не знаеше нищо друго, освен че притежава приличен речников запас и способност да се изразява, както и че приема с впечатляващо спокойствие предложението да защитава Убиеца Андерш от Графа, Графинята и тути кванти.

Времето го притискаше. Без да се консултира със скъпата си свещеничка, той реши, че Джери с ножа е човекът, когото търсят.

– Предлагам ти позиция като шеф на охранителния отряд, който ти сам ще сформираш и ще приведеш в готовност колкото се може по-скоро. Кадрите ти ще получават достойно заплащане, а ти самият ще вземаш двойно. Ако приемаш работата, остава само въпросът кога можеш да започнеш?

– Не веднага – каза Джери с ножа. – Първо трябва да си взема душ.

27 Упражнение с дъмбели или щанга, натоварващо бицепсите. – Б. пр.

Глава 31

Вече имаха разрешение да основат религиозна общност, имаха църква (асфалтирането на гробището беше в ход), имаха пастор и резервен пастор, както и охранителен отряд в процес на сформиране. Освен това съществуваше очевидна заплаха в лицето на Графа и Графинята. Само свещеничката бе обзета от известно отчаяние, защото все още нямаше ясно алтернативно религиозно послание.

Тя на драго сърце би направила крачка или пък няколко встрани от евангелисткото учение. Предпочиташе да смеси тялото Христово с нечия друга, по-свежа кръв. Тази на Мохамед например. Свещеничката си знаеше урока. Той всъщност се казваше ал Амин – заслужаващият доверие. Наричали го също Мустафа – избрания. Имаше нещо по-приятно в мисълта за Божи пророк, отколкото в идеята, че Бог сам е забременил Мария, докато бедният Йосиф е гледал отстрани.

Но Исус и Мохамед да застанат от двете страни на Убиеца Андерш – не, това не би сработило. Също като една от другите идеи на свещеничката – да обедини Бог и Исус със сциентологията. В това влизаше и духовен метод за рехабилитация, а от такова нещо можеше да се спечелят добри пари. Срещу хиляда крони ще прочистим мислите ви. Срещу пет хиляди ще мислим вместо вас. Или нещо такова.

Проблемът беше, че сциентолозите прокарваха идеи за разни извънземни и други такива. Макар че в известен смисъл Исус също можеше да се смята за такъв, би било трудно двете учения да се съгласуват. Може би най-трудно щеше да е с възрастта на земята: шест хиляди години според Библията, но поне четири билиона според сциентологията. Дори и да се срещнеха по средата, библейските родословия трябваше да се удължат с два билиона години, а кой би имал време за такова нещо?

В действителност тя си го знаеше от самото начало: беше принудена да се придържа към Библията, която Убиеца Андерш така нежно прегръщаше и пазеше. Тъй като Църквата на Андерш на първо, второ и трето място беше комерсиален проект, свещеничката реши да стисне зъби. Християнството все пак продължаваше да е доста разпространено в Швеция. Тези, които пожелаеха да се присъединят към Църквата на Андерш, трябваше да направят само малка крачка. Църквата се отличаваше с това, че на амвона щеше да стои суперзвезда (поне докато съумяваха да опазят живота на убиеца), както и с това, че свещеничката щеше да отсее всички бисери от Библията, за да може пасторът да ги вкара в правилна употреба.

Личният фаворит на Йохана Шеландер беше измислицата на Матей за добрия самарянин28. В тази притча имаше послания от типа на „по-блажено е да дава човек...“29 от Деяния, но имаше и хумористичен обрат, тъй като след смъртта си Матей бил провъзгласен за светец в римокатолическата църква и оттогава заработил като покровител на бирниците и митническите служители.

В Притчи Соломонови също имаше богат избор. Там пишеше, че който се скъпи, ще стигне до немотия, и обратно, който дава парите си на пастор Андерш, ще цъфти като зелен лист, и разни такива. В оригинала, разбира се, не се споменаваше конкретно пастор Андерш, но това можеше лесно да се извърти. По-неприятното бе, че Притчи Соломонови бяха част от Стария завет. Това означаваше, че трябва да включи и него.

Свещеничката беше измислила всичко. Църквата на Андерш щеше да бъде крепост на щедростта. Исус щеше да е заложникът, а самият Дядо Господ – основната заплаха за най-стиснатите овце в паството.

Според изчисленията на рецепциониста пет процента от постъпленията щяха да отиват за Убиеца Андерш, пет процента за бодигардовете, пет процента за общи разноски и пет процента за хората в нужда. Оставаха едва осемдесет процента за свещеничката и рецепциониста, но трябваше да се задоволят с това. Ако алчността забиеше ноктите си в тях, нещата можеха да свършат зле. Освен това делът на Убиеца Андерш щеше да се прибави към техния в мига, в който пасторът получеше куршум между очите.

Както гласяха успокоителните думи в Писанието: „Добротворната душа ще бъде наситена“30.

28 Притчата за добрия самарянин е всъщност от Евангелието на Лука. Вероятно авторът прави умишлена грешка в унисон с ироничния дух на книгата. – Б. пр.

29 Лука 6:38. – Б. пр.

30 Притчи 11:25. – Б. пр.

* * *

С всяка изминала седмица интересът към най-интересният човек в Швеция, а може би и в Европа стихваше. Първоначално чрез фейсбук се вливаха по сто и петдесет хиляди крони дневно в спешно откритата от рецепциониста банкова сметка. Но тази сума бързо намаля наполовина, а след няколко дни спадна с още петдесет процента. Проклетите хора забравяха толкова бързо!

Още преди да уредят всички подробности с църквата, броят на даренията, насочени към възхвалявания убиец, беше паднал почти до нулата. Това тревожеше рецепциониста, който отговаряше за бюджета. Освен това до откриването оставаха още дванайсет дни. Ами ако никой не дойдеше? Представи си как той и свещеничката седят сами в църквата и добавят последните си пари към волните пожертвувания, докато убиецът проповядва Бог знае какво.

Свещеничката беше по-спокойна. Тя се усмихна на рецепциониста си и каза, че вярата може да мести планини не само в Библията, както и че не бива да се отчайват на финалната права. Сега смятала да преподаде на пастора ускорен курс по техника на проповядването. Щяло да бъде хубаво, ако през това време рецепционистът се погрижел Джери с ножа и неговите кадри да придобият малко рутина, защото иначе трудът ѝ можело внезапно да отиде нахалост.

Оказа се, като стана дума за това, че Джери с ножа имал възражение. Не бил доволен, че църквата няма авариен изход, тъй като пасторът можело да бъде нападнат, докато проповядва. Всеки крадец знаел, че трябва да има най-малкото два алтернативни пътя за бягство, в случай че го изненадат неочаквано. По време на работа. В смисъл като крадец. Или в конкретния случай пастор.

– Накратко казано, Джери иска да наеме майстор, който да пробие дупка в стената на сакристията. Казах, че първо ще говоря с теб, защото... ами, това е свещена стая в свещена сграда и не знам как...

– Една свещена дупка в стената добре ще ѝ дойде – каза свещеничката. – Сакристията с авариен изход, пожарникарите щяха да са във възторг, ако знаеха.

* * *

Свещеничката не спря да тормози Убиеца Андерш шест дни подред.

– Мисля, че вече е готов – каза тя на седмия ден. – Във всеки случай по-готов няма да стане...

– А и бодигардовете са нащрек – репликира рецепционистът. – Джери с ножа е събрал чудна дружина. Дори не смея да вляза в църквата, без да се легитимирам.

Тук Пер Першон отново изказа тревогата си от факта, че щедрият им убиец е на път да потъне във всеобща забрава тъкмо когато всичко е вече готово.

– Има какво да се направи по въпроса – каза свещеничката и отново придоби онзи монализин вид.

Тя имаше идея.

Грешка. Имаше две идеи.

Без да знае накъде бие свещеничката, рецепционистът отвърна на усмивката ѝ. Каза, че до този момент вече имал възможно най-голямо доверие в творческите ѝ способности. В сравнение с нея той се чувствал като таблица в „Ексел“.

– Ти си много повече, любов моя – каза свещеничката с искреност, на каквото не предполагаше, че е способна.

Рецепционистът така се вдъхнови от любовното признание, че сам не усети как по инерция взе да предлага малко тиро-риро.

– Че къде? – зачуди се свещеничката, без да звучи неодобрително.

Мамка му! Не можеха да прекарат целия си живот в кемпер с Убиеца Андерш. Въпросът с мястото за живеене, както за убийци, така и за почтени хора, предстоеше да бъде уреден.

– Зад органа? – предложи той.

Глава 32

Оказа се учудващо лесно да накара убиеца андерш да проумее какво трябва да каже на журналиста и защо. И той дори го каза, когато му дойде времето. Разбира се, добави и малко глупости, но нямаше как. Всеки път, когато беше на път да каже нещо откачено, асистент-пасторът Йохана Шеландер успяваше да го прекъсне и да изложи своята версия.

От „Експресен“ бяха пратили същия репортер и фотограф като преди две години и половина. Този път и двамата далеч не изглеждаха толкова притеснени.

Пристигнаха само два часа след като им бе предложено ексклузивно интервю с убиеца, който бе открил Исус и смяташе да основе църква.

В интервюто Убиеца Андерш обясни надълго и нашироко за блаженството, което се съдържа в това да даваш, а не да вземаш, макар да призна, че той лично е завлякъл част от подземния свят с пари. И че това се случило по втория най-ужасен възможен начин.

– Втория? – попита репортерът.

Да, някои от престъпниците били поръчали убийства и платили авансово. Единственото по-лошо би било, ако убийствата бяха извършени. Но това така и не станало, разбира се. Парите, предназначени за отнемането на живот, вместо това бяха раздадени на нуждаещите се, без убиецът, който вече не убиваше, да запази и едно йоре за себе си (с изключение на незначителните разходи за вино за причастие и... ами, вино за причастие).

Между другото, очаквали нови дарения!

За щастие, репортерът попита за имената на хората, които са поръчали убийства. Това даде шанс на пастора да се сети да спомене, че няма да ги издаде и че всяка вечер се моли за тях и ги кани да се присъединят към новата му църква, като обещава да ги запознае с Исус Христос, който на свой ред щял да ги приеме в обятията си.

– Алилуя! Осанна! О, о, да, да! – възкликна пастор Андерш и протегна двете си ръце към небето, при което бе сръчкан в ребрата от свещеничката.

Сега не беше моментът за отклонения, имаше още важна информация, която да споменат. Убиеца Андерш, изглежда, беше забравил каква е тя. Свещеничката му напомни.

– Освен това си взел някои мерки – каза тя.

– Така ли? – попита Убиеца Андерш и свали ръцете си. – Да, направих го! Погрижих се имената на всички поръчители на убийства и осакатявания, както и съответните доказателства за това, автоматично да станат публични, в случай че бъда сгазен на улицата, или отнеса някой случаен куршум в главата, или бъда намерен обесен уж при опит за самоубийство, или по какъвто и да е друг начин гушна букета преждевременно.

– Искаш да кажеш, че ако умреш, светът ще разбере кой е поръчвал убийства от теб? А ще научим ли и имената на жертвите?

– Абсолютно! В Царството небесно нямаме тайни едни от други.

Убиецът се изрази толкова глупаво, че думите му прозвучаха почти добре. Така се стори на свещеничката, а репортерът от „Експресен“ изглеждаше заинтригуван.

– Значи, не се страхуваш, че подземният свят е по петите ти?

– О, не – каза Убиеца Андерш. – Чувствам, че всички те са на път да променят светогледа си. Любовта на Исус стига за всички и до всички! Но ако дяволът все още язди някого от тях, тогава е важно обществото да... нещо си. Осанна!

С това се изчерпа всичко, което си струваше да бъде казано. Свещеничката била благодарна на вестника, че им е отделил време, но сега пастор Андерш трябвало да се подготви за първата си проповед.

– Още тази събота, между другото. Започва в седемнайсет нула нула. Безплатен паркинг и кафе за всички.

Идеята отново да се срещнат с пресата целеше с един удар да претрепят два заека. Беше важно, естествено, да направят реклама на Църквата на Андерш преди откриването. Но покрай това Графа, Графинята и останалите бандити щяха да разберат какво ги чака, ако от главата на пастора паднеше дори един косъм. Планът беше добър.

Но не достатъчно добър.

Защото Графа и Графинята бяха по-ядосани, отколкото свещеничката и рецепционистът можеха да си представят.

Глава 33

– Хитро копеле е тоя – измърмори Графинята и захвърли най-новия брой на „Експресен“.

– Не, познавам го от почти четиресет години – каза Графа. – Ако има нещо, което не притежава, това е хитрост. Някой мисли вместо него.

– Свещеничката? – попита Графинята.

– Да. Йохана Шеландер според вестника. И крадецът на автомобили е с нея. Пер Янсон, ако си спомням правилно. Все пак трябваше да му отрежа пишката. Но още не е късно.

В сенчестите среди на Стокхолм нямаше хора с по-голям авторитет от Графа и Графинята. За да се проведе колективна инициатива сред по-видните бандити в столицата, поканата трябваше да дойде именно от благородническата двойка. Точно това и стана.

* * *

Първото и най-мащабно общо криминално събрание в Швеция се състоя в единствения полупразен автомобилен салон на Графа и Графинята, този в Ханинге31.

Тъкмо там бяха отчели доста добри продажби през седмицата. С малко майсторлък всеки нелегално внесен автомобил, претърпял катастрофа, можеше отново да заприлича на нов. Какво е преживяла колата и какво е истинското ѝ състояние, не беше информация, която Графа и Графинята се чувстваха длъжни да съобщават на клиентите. Самите коли пък можеха да говорят само във филмите.

През последните дни десет броя автомобили от нелегалната разновидност бяха напуснали салона срещу цена, малко по-ниска от оригиналната. Въздушните възглавници на нито един от тях не работеха като хората, но това нямаше значение, стига шофьорите да проявяха благоразумието да не излизат от пътя.

Като цяло, добра седмица, изключая причината за настоящото събрание.

За да се състави актуален списък на участниците, също се изискваше малко майсторлък. Не е като да имаше регистър на хората, поръчали убийството или осакатяването на ближния си. Поканата трябваше да се разпространи по метода „от уста на уста“ чрез четири добре подбрани кръчми.

В крайна сметка в уречения час се появиха седемнайсет души, без да броим Графа и Графинята, които се бяха разположили на един подиум най-отпред.

Той всъщност беше предназначен за най-хубавата кола в салона, но тя тъкмо бе продадена срещу деветстотин грама висококачествени метамфетамини. Сега подиумът се превърна в отлична сцена за двамата, които искаха да покажат, че стоят малко по-високо от останалите.

Графа беше втори по ядосаност, Графинята беше първа. Именно тя откри срещата.

– Смятам, че въпросът не е дали Убиеца Андерш да живее, или не, а какво да предприемем, та да умре. С Графа имаме няколко идеи.

Част от седемнайсетте мъже пред подиума се размърдаха. Притесняваше ги тая работа с поръчките, които щяха да бъдат оповестени публично, ако убиецът, който отказваше да убива, си получеше заслуженото.

Един от мъжете дори посмя да изкаже този аргумент гласно (той самият бе платил солено, за да се отърве както от Графа, така и от Графинята). Поиска думата и каза, че елиминирането на Убиеца Андерш можело да доведе до кръвопролития в района на столицата. Не било ли по-добре всички да продължат да въртят бизнес без излишни разправии помежду си?

Графа възрази, че нямало да се остави да бъде изнудван. Не спомена обаче, че той и Графинята собственоръчно са отстранили двамата бизнес конкуренти, за непрерязването на чиито гърла Убиеца Андерш и приятелчетата му бяха взели както пари, така и кемпер.

Но тогава един друг от седемнайсетте се осмели да се съгласи с първия. Той не бе имал достатъчно средства, за да плати за убийството на престъпната двойка, затова се бе задоволил само с Графинята, която смяташе за по-вредна и по-непредсказуема. Така че неговите мотиви да желае на Убиеца Андерш дълъг живот също бяха продиктувани от чист инстинкт за самосъхранение.

Трети мъж пък бе платил на убиеца да нанесе тежки телесни повреди на един братовчед на Графа, което беше достатъчно лошо. Мнозина от останалите бяха направили различни по вид поръчки срещу поне осмина от останалите присъстващи. Ако имаше някой, който да може в тесния смисъл на думата да се счита за невинен в това отношение, то невинността му се дължеше на факта, че просто не бе имал достатъчно пари, за да стане виновен.

Всички се бояха от Графа и Графинята. Но седемнайсетте здрави мъже пред подиума най-накрая намериха сили да им се опълчат заедно. До един бяха на мнение, че най-добре за бизнеса би било да зачеркнат въпроса. Изборът беше между отмъщение и запазване на здравословни работни условия. А работните условия бяха по-важни.

Графинята наруга седемнайсетимата и ги нарече безгръбначни насекоми, както и разни други неща, достатъчно неприятни, че на двама от мъжете да им се прииска отново да платят на Убиеца Андерш, стига този път да свършеше работата.

Един друг бандит пък се замисли дали де факто всички насекоми не бяха безгръбначни, но прояви здравия разум да не повдига въпроса точно в този момент.

Срещата приключи за по-малко от двайсет минути. Всички замесени мошеници на едро и дребно се бяха появили или изпратили представител. Липсваше единствено онзи, който бе платил осемстотин хиляди крони за убийството на съседа си, понеже се бил намръщил на жена му. Жадният за мъст и наскоро разорен мъж бе отнел живота си, след като съпругата му го бе напуснала в полза на твърде живия съсед. След което двамата заминаха на Канарските острови, тъй като физиономията на съседа, набедена за гримаса, в действителност представляваше усъвършенствана форма на флиртуване.

Крайният резултат: според седемнайсет от деветнайсетте измамени измамници, които още бяха живи, Убиеца Андерш трябваше да запази живота си. Според останалите двама той трябваше да умре, за предпочитане заедно с Йохана Шеландер и Пер Янсон, или може би Першон.

31 Община в лен Стокхолм. – Б. пр.

Глава 34

Два дни преди тържественото откриване на Църквата на Андерш дойде моментът за следващата свещеническа идея, а именно още едно дарение, като желаното последствие беше около убиеца отново да се вдигне шум на национално ниво. Таксиджията Торщен седеше зад волана, а свещеничката, рецепционистът и Убиеца Андерш се бяха наредили отзад. В скута на последния имаше добре увит пакет, съдържащ петстотин хиляди крони и личен поздрав до получателя.

Още не беше настъпил туристическият сезон, но пред кралския дворец в Стокхолм никога не е пусто. Най-малкото караулът неизменно стои там още от 1523 година (е, не един и същи караул; пък и войниците вероятно са могли да си отпочинат, когато дворецът изгорял в края на седемнайсети век и се появил отново едва петдесет години по-късно).

Таксиджията Торщен беше шофьор с въображение. Той излезе от платното на „Слотсбакен“32, продължи по калдъръма пред входа на двореца и бавно спря до застаналия мирно войник, облечен в спретната парадна униформа и с блестящ щик на пушката.

Убиеца Андерш слезе от колата и му подаде пакета.

– Добър ден – каза той тържествено. – Аз съм Убиеца Андерш и съм тук, за да предам половин милион горди шведски крони на Нейно Величество кралицата и нейната Световна фондация... нещо си... „Дете“. Забравих името, въпреки че го преговаряхме в колата през целия път от... няма значение откъде идваме. Във всеки случай, накратко казано...

– Дай му пакета, по дяволите! – викна рецепционистът от колата.

Но беше по-лесно да се каже, отколкото да се направи. Войникът не приемаше предполагаеми бомби. Вместо това натисна алармения бутон и започна да декламира инструкциите, които бе наизустил и които гласяха следното:

– Всеки, който иска да получи достъп до защитен обект или желае да остане в непосредствена близост до защитен обект, е длъжен при поискване от страна на този, който охранява защитения обект, да съобщи името, рождената дата и постоянния си адрес, да се подложи на обиск, при който няма да бъде разглеждано съдържанието на писма и други документи, и да се съгласи да бъде извършена проверка на автомобил, плавателен съд и въздухоплавателно средство.

Убиеца Андерш стоеше с пакета в ръце и зяпаше войника с ококорени очи.

– Добре ли се чувстваш? – попита го той. – Не може ли просто да вземеш проклетия пакет в името на Исус, за да можем да се махнем оттук?

Войникът пред караулката пробва отново:

– Този, който охранява защитен обект, има право в рамките на необходимото за изпълнение на задълженията си време да отпрати, отстрани, или, ако това не е достатъчно, временно да задържи всеки човек, намиращ се във или до защитения обект...

– Да, винаги можеш да опиташ да ме задържиш, шибано калаено войниче – каза Убиеца Андерш ядосано, докато ужасеният пазач продължаваше да декламира:

– ...ако човекът нарушава забрана, приложима въз основа на решение от настоящия закон, или при поискване отказва да предостави информация, което е равносилно на предоставяне на погрешна информация, или отказва да се подложи на обиск, или...

Горе-долу в този момент Убиеца Андерш бутна глупавия войник встрани и остави пакета за кралицата в караулката му.

– Погрижи се това да стигне до ръцете на Нейно Величество – каза той на войника, който си беше паднал на задника. – Ако се налага, можеш да обискираш пакета, но не пипай парите, чуваш ли?

После Убиеца Андерш се върна при свещеничката, рецепциониста и Таксиджията Торщен, който успя да подкара колата и да се слее с трафика по улица „Шепсбрун“ секунди преди подкреплението на седналия на задника си войник да се появи от другата посока.

32 Улица в Стария град в центъра на Стокхолм, която минава покрай кралския дворец. – Б. пр.

* * *

Първоначално се говореше, че Убиеца Андерш е „атакувал двореца“, поне докато кралицата не свика пресконференция, по време на която благодари на убиеца за фантастичния (и прегледан с рентген) подарък от четиристотин деветдесет и четири хиляди крони, които да стигнат до децата в нужда чрез Световна фондация „Детство“.

– Кога смяташ да се научиш да броиш до петстотин? – попита рецепционистът, но Убиеца Андерш предпочете да го изгледа кисело, вместо да отговори.

Получи се изключителна реклама. Първата вълна съдържаше намеци за опасност, втората настъпи, когато кралицата лично разясни ситуацията, а третата подхвана от самото начало уникалната човешка съдба на Юхан Андершон, известен още като Убиеца Андерш, известен още като пастор Андерш.

– Или може би трябва да се нарека викарий? – мислеше си той.

– Не – отвърна свещеничката.

– Защо не?

– Защото аз така казвам.

– Тогава декан33?

33 Титла на висш духовник в Англиканската, Римокатолическата и Лутеранската църква. – Б. пр.

Глава 35

Джери с ножа изпитваше затруднения да обясни на отряда си, че не бива да изглеждат като най-опасната рокерска банда в страната – с кожени якета, боксове и извадени на показ съветски автомати модел 47, купени за по трийсет и пет хиляди крони от далеч не най-реномирания търговец на оръжия в страната.

Вместо това трябваше да носят сако и панталони чино – дрехи, каквито повечето от охранителите в отряда не бяха обличали от кандидатстудентските си изпити, които никой от тях не беше взел. Ако случаят го изискваше, автоматичното огнестрелно оръжие можеше да се скрие под тънко палто, а американските ръчни гранати да се напъхат прилежно в джобовете на сакото.

– Трябва да отстраняваме вражеските елементи – поясни Джери с ножа, – а не да плашим почтените посетители.

Най-скъпата инвестиция обаче беше детекторът за метал на входа. Ползата от него от гледна точка на Джери с ножа беше, че така можеше да проверява за скрити оръжия. На свещеничката и рецепциониста пък им хрумна, че чрез комбинацията от детектор и тайно видеонаблюдение с времето щяха да научат кои хора даряват монети и кои банкноти. Нямаше смисъл да хабят пространството в църквата за хора, които искат духовни грижи, без да са готови да платят за тях.

Гробището беше превърнато в паркинг за петстотин автомобила. Под асфалта лежаха неизвестен брой мъртъвци, погребани между края на осемнайсети и средата на двайсети век. Никой не питаше какво е отношението на тези душѝ към асфалтирането, а и те самите не показаха да са недоволни.

Ако паркингът се напълнеше, това означаваше към хиляда посетители, а дори и препълнена, църквата определено не разполагаше с повече от осемстотин места. Затова рецепционистът разреши отвън да се инсталира голям екран с озвучителна система от такова качество и на такава цена, че направо го заболя коремът. Екранът беше поставен в деня, когато щеше да се състои встъпителната проповед. Платиха за монтирането в брой. От предишното им състояние бяха останали само няколко банкноти на дъното на двата куфара.

– Гледай да не пукнеш от притеснение! – каза свещеничката. – Спомни си, че вярата мести планини както в Библията, така и извън нея.

– Извън?

Ами да. По време на обучението си по теология свещеничката, освен че изучавала Битие, от което узнала, че Бог за няколко дни забъркал небето и земята, се била задълбочила и в алтернативните теории за Сътворението. Техните последователи вярвали в така наречената Пангея – свръхконтинента, който сам се разделил и образувал днешните континенти заедно с планините, долините и всичко останало. Може би защото и други освен тях вярвали в това достатъчно силно. Коя била свещеничката, че да се произнесе по този въпрос!

Спокойствието ѝ успокои и рецепциониста. Обстоятелствата бяха такива, че жълтият и червеният куфар трябваше отново да се напълнят с пари догоре. Нямало проблем, ако едновременно с това вярата на свещеничката преместела някоя и друга планина. А откъде щяла да почерпи въпросната вяра, можела да реши и сама.

– Тогава в този конкретен случай избирам Библията. От чисто времеви съображения. На Бог му е била нужна една седмица. Пангея се е разделила за милиард години, а не мога да издържа Убиеца Андерш, кемперите и всичко останало толкова дълго.

– Всичко останало? Дори мен ли? – зачуди се рецепционистът.

– За милиард години? Може би.

* * *

До премиерната проповед оставаха само няколко часа. Джери с ножа стоеше на малко възвишение в северозападния край на църковния имот. Огледа околността от ляво надясно, после на обратно. Всичко изглеждаше спокойно.

Но какво беше онова там, в самия край на чакълената пътека? Възрастен мъж с гребло! Заплаха? Като че ли правеше каквото се прави с едно гребло. Да не смяташе да се придвижи така по целия път чак до входа на църквата?

– Проблем в края на чакълената пътека – съобщи той на подчинените си чрез комуникационното устройство, което също не беше безплатно.

– Да му видя ли сметката? – попита единият снайперист в камбанарията.

– Не, идиот такъв – каза Джери с ножа. – Отивам да видя кой е това.

Старчето продължи да си работи с греблото. Джери стисна дръжката на любимия си нож, който държеше в джоба на сакото. Представи се като началник по сигурността в Църквата на Андерш и поиска да узнае кой беше мъжът с греблото и какво правеше тук.

– Изравнявам пътеката – каза старчето.

– Да, така изглежда – каза Джери с ножа. – Но кой те е молил да го правиш?

– Да ме е молил? От трийсет години изравнявам пътеката веднъж седмично преди всяка служба. Единствено през последните две години го правех малко по-нарядко заради безбожното решение да затворят светата обител.

– Кофти работа – каза Джери с ножа, който няколко дни се бе упражнявал да избягва да псува на новото си работно място. – Казвам се Джери – каза той и пусна ножа, за да се здрависа със старчето.

– Бьорие Екман – каза старчето с греблото. – Епитроп Бьорие Екман.

Глава 36

Епитроп Бьорие Екман не вярваше в добрия и лошия късмет. Всъщност не вярваше в нищо друго освен в себе си, Бог, Исус, реда и порядъка. Някой външен и не твърде религиозно настроен наблюдател все пак би казал, че предстоящата среща на епитропа с Убиеца Андерш си беше точно лош късмет.

Бьорие Екман имаше причини да се надява на различно развитие на нещата от това, което го очакваше. До вчера той бе служител в Министерството на труда. Бе прекарал четиресет години на едно и също работно място, макар и министерството да смени името си на няколко пъти. Грижеше се доброволно за светата обител, която вече се наричаше Църквата на Андерш, с идеята да изглежда добре в очите на Свети Петър, когато му дойдеше времето.

През последните три десетилетия все по-разочарованият мъж просто седеше на работното си място в министерството и чакаше да се пенсионира. Друго беше в началото, когато действително заработваше заплатата си. И не само така, между другото. Бореше се с дивия западняшки манталитет, който по онова време властваше в поне една от службите, ръководени от министерството на Бьорие Екман. Бьорие откри, че трудовите посредници от Агенцията по заетостта редовно (но през неравномерни интервали) напускат офисите си, за да щъкат безцелно из града в търсене на вакантни позиции, за които да посредничат. Запретваха ръкави и казваха, че отиват „да се срещат с работодатели“, „да създават връзки“ и „да изграждат доверие“.

Според младия Бьорие Екман тази стратегия не водеше доникъде. Просто даваше възможност на съответните трудови посредници да седнат на по бира в някое заведение. Без никой да ги контролира.

Алкохол. В работно време. Боже господи!

Самата Агенция по заетостта Бьорие Екман си я представяше като държавна служба с толкова усъвършенствана структура, че безработицата в страната да може да се опише до последната подробност: възрастови групи, пол, браншове, демографски данни, образователно ниво и други детайли, стигащи почти до поименното посочване на засегнатите лица. За да се получи това, всичко трябваше да се изгради от нулата. Искаха се ясна организация и йерархична структура без вътрешно напрежение и конфликти. Агенцията по заетостта трябваше да служи като пример за идеалното работно място. В крайна сметка всичко това щеше да доведе до напълно предвидими резултати. Бьорие Екман се наслаждаваше на тези си размисли.

Но докато посредниците търчаха насам-натам и търсеха предложения за работа, резултатите щяха да си останат непредсказуеми. Веднъж един трудов посредник в Тебю34 така се сдружи с ръководителя на едно предприятие, че успя да го убеди да премине към работен режим на две смени. Това отвори към осемдесет нови работни места в града – кошмар за всеки анализатор на пазара на труда, тъй като нямаше графа за резултатите, които трудов посредник и ръководител на предприятие могат да постигнат съвместно, докато вземат сауна след игра на голф (въпросният посредник губеше игрите нарочно, макар за целта понякога да му се налагаше неколкократно да праща топката във водата на осемнайсетата дупка).

Бьорие Екман беше достатъчно умен да разбира, че осемдесет работни места са си осемдесет работни места, независимо как са постигнати. Но винаги имаше и по-широка перспектива, която да се вземе под внимание. Защото, освен че играеха голф в работно време, търговските посредници пренебрегваха администрацията. Заради един-единствен посредник статистиката за тримесечието в северните околности на Стокхолм се изкриви и остана непълна. Да не говорим, че посредникът и впоследствие отказа да прегледа и завери отчетите за дейността на осемдесетте бивши безработни.

– Що за глупости? – каза той на Бьорие Екман. – Не мога да прекарам няколко седмици да сортирам документите на хора, които вече си имат работа.

После затвори телефона и отиде да играе голф, като по този начин прилапа седем нови работни места в сферата на вентилацията и климатизацията.

Това обаче беше последното, което направи, преди да го уволнят за неявяване на работа и някои други неща, които Бьорие Екман бе принуден да си измисли, за да се отърве от него. Донякъде беше жалко, тъй като момчето всъщност страшно го биваше да намира работа на хората. И продължи да го прави до последно предвид факта, че с освобождаването му се освободи и работно място в Агенцията по заетостта в Тебю. Бьорие Екман веднага задейства връзките си, за да се погрижи мястото да бъде заето от човек с различни виждания от тези на предшественика му. Най-важни бяха структурата и статистиката, за да могат политиците да следят как изглежда ситуацията с пазара на труда. С луди глави като току-що уволнения служител винаги имаше почти стопроцентов риск тримесечните прогнози да не отговарят на реалността. Грешните прогнози бяха най-доброто, на което можеше да се надява политическата опозиция, следователно най-лошото, на което можеше да се посвети един независим служител в държавна институция.

От само себе си се разбира, че една записана черно на бяло прогноза не може да се нагоди към реалността чисто и просто защото вече е записана. Следователно реалността трябва да се нагоди към прогнозата. Според Бьорие Екман тази истина важеше за всичко освен за времето. Него го ръководеше Господ, и то с особено твърда ръка, за отчаяние на служителите в метеорологичната служба в Норшьопинг35. Отново и отново се случваше метеоролозите да предрекат слънчево време, а Бог да реши да вали дъжд. Бьорие Екман настръхваше при мисълта да му се наложи да работи на такова място, но в същото време го привличаше идеята, че именно той може да се окаже човекът, който да установи връзка с Бог, получавайки достатъчно помощ от всички метеорологични станции и сателити. Това би издигнало точността на прогнозите до нечувани висини.

В свободен превод: важна беше степента на предсказуемост, а не качеството на резултатите. В още по-свободен превод: от стриктно метеорологична гледна точка всички граждани трябваше да бъдат преместени в региона на север от Гьотеборг. Тогава щеше да е ясно от колко точно метеоролози има нужда държавата, а именно – от николко. Трябваше просто да се прогнозира дъжд всеки ден. Така прогнозата щеше да е вярна между двеста и двеста и петдесет пъти годишно. Като се добавеха и връзките на Екман с Господ, успеваемостта щеше да достигне към осемдесет и пет или дори деветдесет процента в зависимост от това колко време можеше да му отдели Бог.

Приложена към сметките на Министерството на труда, логиката на Бьорие Екман означаваше, че нищо не бива да се променя от тримесечие до тримесечие. В случаите, когато това все пак станеше, цял куп анализатори в министерството трябваше да започнат изчисленията си отначало. Вярно, това насърчаваше тяхната заетост, но същевременно можеше да подразни политиците и дори да стане причина те да изгубят изборите. А ако имаше нещо, което служителите в Министерството на труда научаваха през годините, то бе, че колкото и малко и забутано да е кабинетчето им, винаги можеше да се намери някое още по-малко и още по-забутано.

Бьорие Екман беше жив пример за това. За четиресет години бе успял да стъпи накриво достатъчно много пъти, че до пенсионирането си да бъде преместен, преместен повторно и накрая преместен и забравен от организацията, към която уж принадлежеше. Бьорие не си правеше труда да напомня на своите колеги за съществуването си. Вместо това отброяваше бавно времето до деня, в който най-накрая навърши шейсет и пет. Тогава шефът на министерството, министърът, изнесе кратка благодарствена реч за това какъв изключителен служител е бил Бьорие Екман, но едва след като внимателно провери как се казва въпросният служител и с какво евентуално се е занимавал.

Бьорие Екман за последен път излезе от кабинета си, който не бе много по-голям от просторен килер. Не изпитваше и капка горчивина! Установи, че сега, след като бяха минали няколко десетилетия от времето, когато вършеше работата си с плам, трудовата борса стъпка по стъпка бе започнала да възприема виждането му за статистиката и контрола за сметка на нескопосаното ad hoc посредничество.

Но идеята намирането на работа на безработните да не е основен приоритет на агенцията не бе приложена решително. Проклетите политици се бъркаха, също като проклетите граждани като цяло. На всеки четири години имаше демократични избори и щом те наближаха, политическите партии обещаваха да намалят безработицата. Независимо дали бе на първо, второ или трето място в програмата им, това обещание създаваше безпорядък в министерството. Ех, само ако можеше избирателите да не си сменят партиите толкова често! Сега всеки път след избори служителите в министерството трябваше да прилагат нова неуспешна политика по заетостта, вместо да продължат със старата, също толкова неуспешна.

Животът на Бьорие Екман, който през годините си остана все така самотен, щеше да бъде и доста безцелен, ако той не се бе постарал да се реализира по друг начин. Остави безработицата в Божиите ръце, за да тръгне да прави кариера в Небесното царство.

И сполучи. Бьорие Екман постепенно изгради църковната структура на енорията, към която принадлежеше и която постепенно започна да ръководи изцяло.

Религиозният живот му носеше щастие, което щеше да се увеличи още повече с пенсионирането му. Тогава щеше да отдаде цялото си време на заниманията си като неофициален пастир на енорията. Всички овце го слушаха и му се подчиняваха, включително и главният овен на амвона.

Чак до катастрофата. Църквата беше затворена, а паството – в това число и осемнайсет от деветнайсетте активни членове – се премести в съседната църква. Вместо да се премести с тях като деветнайсети и последен член, Бьорие Екман остана да жалее при старата си църква, плевейки от време на време чакълената пътека. Гранлунд от съседната енория беше надут пуяк (ще рече, че не позволяваше на Бьорие Екман да прави с църквата каквото си иска и както го иска).

И така, преди няколко седмици бившата енория на бившия епитроп беше продадена – с църквата, гробището и всичко останало – на новопокръстения бивш убиец, за когото сякаш цялата нация говореше. Да се отчита пред подобен човек, не звучеше особено привлекателно, а може би дори щеше да отслаби заплануваната позиция на Бьорие Екман пред райската порта. Но това все пак си беше неговата църква и убиецът бързо щеше да го разбере (за разлика от Гранлунд, който не проумяваше нищо). Така че най-добрият епитроп в Швеция се завърна, въпреки че още никой не знаеше за това.

Бьорие Екман вече бе идвал на няколко пъти, за да се погрижи за пътеката преди новото начало, но едва в деня на откриването някой го забеляза. Човекът се казваше Джери. Началник по сигурността? На кое?

Покрай грижите за пътеката Бьорие прекара последните си седмици в килера на министерството с усмивка на лице. В мислите си той вече работеше за постоянно в новата си стара енория. Още три дни, два дни, един... сбогуване без торта – и ето, на първия ден след последния му ден беше време за откриването на обичната му църква.

Умишлено не се беше представил. Смяташе да изчака премиерната проповед да приключи. После щеше да се появи като приятна изненада за объркания началник на енорията, който тепърва имаше да се учи.

Подобни мисли бяха причина за усмивката му, която в не твърде далечно бъдеще щеше да посърне.

34 Град в лен Стокхолм; намира се на петнайсет километра от столицата. – Б. пр.

35 Град в лен Йостерйотланд, където се намира Шведският институт по метеорология и хидрология. – Б. пр.

Глава 37

Второто и почти най-голямо общо събрание на криминалния свят в Швеция се проведе в мазето на една от кръчмите, които долуспоменатите клиенти посещаваха най-често.

Седемнайсет мъже, без граф и графиня. Единствена точка от дневния ред: благородническата двойка трябваше да се разкара. И то преди от главата на Убиеца Андерш да е паднал и косъм. Решението беше взето със седемнайсет на нула гласа.

Но кой да го направи, или кои? И как да стане? Докато обсъждаха въпроса, от горния етаж постоянно ги снабдяваха с бира.

Сред групата бандити имаше неофициален главен бандит – онзи, който се бе осмелил да противоречи на Графинята по време на първото събрание.

След две големи силни36 главният бандит си спомни това, което вече знаеше, а именно, че Улуфсон и Улуфсон бяха подпалили Къща за гости „Шоуден“.

– Това какво общо има? – зачуди се Улуфсон.

– И аз това питам – каза брат му.

Ами, според главния бандит, ако хотелът не бил изгорял, Убиеца Андерш щял до ден днешен да си седи там и тогава щели да могат просто да отидат при него и да го скрият от Графа и Графинята.

Улуфсон възрази, че Убиеца Андерш се бе укривал доста добре и без тяхна помощ, както и че цялата графска бъркотия започнала не защото убиецът се е скрил, а обрат-ното – защото е спрял да се крие. Беше възкръснал заедно с Исус и разкри през вестниците неприятните подробности около това какво щяло да се случи, ако нещо му се случи.

– Ако не беше това стечение на обстоятелствата, едва ли седемнайсетте мъже, които сме се събрали тук, щяхме да хукнем към хотела, за да си побъбрим на чаша чай с убиеца и учтиво да го помолим да се премести в някоя планинска колиба, за да не му се случи нещо лошо – каза Улуфсон.

– Нали? – каза брат му.

Изказването на Улуфсон беше твърде завъртяно и останалите успяха да проследят мисълта му едва до средата. С петнайсет на два гласа бе решено братята да видят сметката на Графа и Графинята, преди те от своя страна да са видели сметката на онзи, чиято сметка трябваше да бъде видяна още в началото, но вместо това сега най-добре беше да остане възможно най-невидяна.

Бандитите в мазето нямаха навика да са на едно мнение, когато става дума за пари. Просто не беше в кръвта им. Ето защо беше още по-странно, че петнайсетимата, които нямаше да участват в операцията, много бързо се разбраха заплащането на Улуфсон и Улуфсон да бъде в размер от четиристотин хиляди за благородник, или един милион, ако успееха да се отърват от двамата наведнъж.

Улуфсон и Улуфсон изглеждаха нещастни. Но един милион си беше един милион, а те имаха нужда тъкмо от това, за да си стъпят на краката във финансово отношение. В същото време петнайсет ядосани гангстери се бяха вторачили в тях и очакваха потвърждение.

Братята можеха или да приемат...

Или да приемат.

36 Според закона в Швеция за силна се счита бирата с повече от 3,5 % съдържание на алкохол, но неофициално под силна бира най-често се разбира такава с повече от 4,5 процента алкохол. – Б. пр.

Глава 38

Оставаше само час до проповедническия дебют на Убиеца Андерш. Преговориха стратегията си за последно. Свещеничката не беше сигурна в доброто протичане на събитието. От една страна, убиецът изглеждаше любознателен и възприемчив, от друга, беше незначително по-надарен от топка за крокет. Не се знаеше коя от двете му половини щеше да надделее на амвона.

Църквата беше на път да се напълни. Освен това пред екрана отвън се беше събрала внушителна тълпа, захранвана от непрекъснат поток новодошли. В камбанарията бяха разквартирувани двама снайперисти с оптически мерници, а на всеки възможен вход стоеше пазач. Единственият що-годе представително изглеждащ полугангстер беше облечен с черен костюм и поставен до електронния детектор на главния вход – нещо, съпроводено с мълчалив протест от негова страна. Преди това той бе изкарал интензивен курс по обноски при свещеничката (по времеви съображения интензивният курс беше от най-интензивните).

– Защо има пропускателен пункт на входа на църква? – зачуди се един посетител, който всъщност не искаше да бъде там, но съпругата му го бе довлякла.

– От съображения за сигурност, добри ми господине – каза костюмираният.

– Съображения за сигурност? – попита безочливо мъжът.

Свещеничката беше решила на посетителите да не им бъде съобщавана истината, че пасторът и те самите са под заплаха.

– Да, съображения за сигурност, добри ми господине – повтори костюмираният.

– А чия сигурност и какви съображения? – продължи безочливият.

– Не може ли просто да влизаме, Таге? – попита лесно раздразнимата му жена.

– Трябва да призная, че съм съгласен с красивата ви съпруга – каза костюмираният, копнеейки вътрешно да нокаутира копелето с дясната си ръка, която бе стиснал в юмрук в джоба на сакото си. Само не биваше да забравя преди това да пусне ръчната граната.

– Но тук има нещо странно, Грета – каза Таге, който цял ден бе опитвал да убеди жена си да даде приоритет на хокейния плейоф по телевизията.

Опашката зад непримиримия мъж ставаше все по-дълга и костюмираният вече не издържаше да се държи костюмирано.

– Ако не разбираш думите „съображения за сигурност“, как, по дяволите, би могъл да разбереш какво ще каже пасторът след малко? Ако не ви харесва спасението, което предлагаме, тогава се обърнете, качете се в шибаното си волво, приберете се в шибаната си типова къща в шибаното си предградие и седнете да гниете върху шибания си диван от ИКЕА.

За щастие, в този момент свещеничката минаваше наблизо и чу последната част от диалога, който явно се развиваше в съвсем грешна посока.

– Извинете, че се меся – каза тя. – Името ми е Йохана Шеландер и съм помощник-пастор на може би най-изтъкнатия Божи пратеник тук на земята. Пазачът, с когото се сблъскахте току-що, е от групата за начинаещи на пастор Андерш и засега е стигнал едва до Битие.

– И? – поинтересува се безочливият.

– Ами, там не пише много за това как трябва да се държи човек, освен че не бива да яде забранени плодове, макар че Адам и Ева направили точно обратното, поощрени от говореща змия. Малко странно, като се замисли човек, но Господ може да се справи с почти всичко.

– Говореща змия? – каза вече по-скоро обърканият, отколкото безочлив мъж (който за разлика от жена си никога не бе отварял Библията).

– Да. Освен да говори, змията можела и да слуша – да знаете само как я сгълчал Бог. Затова до ден днешен пълзи в прахта. Змията имам предвид, не Бог.

– Какви са тези приказки? Какво означава всичко това? – зачуди се все по-малко безочливият, но все по-смутен мъж.

Всичко това означаваше, че свещеничката се опитваше най-напред да смути безочливия и за момента успяваше. Сега реши да отдели няколко секунди, за да каже нещо по-смислено, и продължи вече по-меко, обявявайки, че силата в думите на пастор Андерш нямала граници. Може би било прекалено да се надяват, че самият Исус Христос ще се яви по време на проповедта, но ако това все пак се случи, би било ужасно, ако му се нахвърли някой въоръжен човек. Възможно било той да прати някой от апостолите си, вероятно не Юда Искариотски, но все пак имало още единайсет, от които да избира. Накратко казано, никой не можел да бъде сигурен какви сили ще отприщи пасторът, може би още днес. Затова били и мерките за сигурност.

– Но както решите. Не принуждаваме никого да се среща с пастора, нито с Исус Христос или апостолите му. Всичко, което ще се случи след малко, ще бъде отразено в утрешните вестници, така че няма да пропуснете същинската новина. Желаете ли да ви изпратя до изхода?

Не, безочливият доскоро мъж не желаеше това, а още по-малко го желаеше неговата съпруга, която го стисна здраво за ръката и каза:

– Хайде, Таге, да влизаме, преди да са свършили местата.

Таге се остави да го отведат навътре, но докато минаваше покрай неприятния пазач, запази достатъчно присъствие на духа, за да му каже, че той и съпругата му от близо две години карали опел корса.

Убиеца Андерш имаше за задача да говори за щедростта, щедростта и пак щедростта. После малко за Исус и след това отново за щедростта. Трябваше да добави и разни ключови фрази като това, че било по-блажено да се дава, както и че раят очаквал всеки, който изпразни портфейла си в кутията за волни пожертвувания, и че същият този рай не бил напълно недостижим дори за хората, които просто открехнат малко портфейлите си (на принципа „капка по капка вир става“).

– И по-полека с твоите алилуя, осанна и други такива непонятни за теб неща – каза свещеничката.

Но решителният момент наближаваше и Убиеца Андерш се притесни. Ако караше по-полека с всичко, което му е непонятно, нямаше да има много какво да каже.

Затова попита дали ако се почувства в безизходица, би било удачно да започне да рецитира имена на гъби на латински, защото те можели да звучат доста религиозно за по-незапознатите. Веднага след това убиецът приведе доказателства:

– Cantharellus cibarius, Agaricus arvensis, Tuber magnatum… В името на Отца и Сина и Светия Дух. Амин.

– Какви ги плещи? – зачуди се рецепционистът, който тъкмо влезе в стаята.

– Не съм сигурна, но мисля, че току-що се преклони пред пачия крак, печурката и може би трюфела – каза свещеничката, след което се обърна към убиеца и му забрани да споменава която и да е от изброените гъби, да не говорим за такива като мухоморките например, каквото и да било латинското им име.

– Amanita muscaria – успя да каже Убиеца Андерш, преди да бъде прекъснат.

Свещеничката му каза, че сега не бил моментът да губи увереността си (като едновременно с това си помисли, че мухоморка на латински всъщност звучеше по-добре от една неуместна осанна).

– Спомни си, че си национален герой, ти си новият Елвис – каза тя, докато пълнеше потира, намерен предния ден в един шкаф от осемнайсети век, който сам по себе си може би струваше повече, отколкото цялата църква.

В същия шкаф имаше и кутия вафли за причастие, вероятно прашасали. Свещеничката предложи на Убиеца Андерш малко от тялото Христово в допълнение към виното, но пасторът, който вече бе на път да пресуши потира, предпочете да му сипят още веднъж от кръвта. Ако тялото Христово случайно му потрябваше по време на проповедта, той вече бил скрил торбичка канелени кифли в амвона.

Глава 39

Още с появата си пастор Андерш бе посрещнат с истинска буря от радостни възгласи и аплодисменти.

Помаха надясно, помаха наляво и помаха направо. После помаха отново с двете си ръце, докато хората се поуспокоят.

Първото, което каза, бе:

– Алилуя!

Възгласите отново набраха сила.

– Осанна! – продължи Убиеца Андерш.

Зад кулисите свещеничката прошепна в ухото на рецепциониста, че пасторът скоро щял да стигне и до мухоморките.

Но той продължи в друга посока.

– Щедрост, щедрост, щедрост! – възкликна Убиеца Андерш.

– Така е малко по-добре – каза свещеничката.

Предварително наети ученици от гимназия „Меларен“ обикаляха с касички за дарения между събралите се вътре и вън хора, докато Убиеца Андерш продължаваше да проповядва.

– Кръвта и тялото Христови! – каза той, съпроводен от нови приветствия.

– Официалният ред е тялото и кръвта – прошепна свещеничката на рецепциониста си. – Но всеки си има своите приоритети.

– Само дано не извади канелените кифли – отвърна рецепционистът.

Дотук пасторът не бе казал и дума за собствената си история и новото си призвание в живота. Всъщност не бе казал нито едно свързано изречение. Но за удивление на свещеничката и рецепциониста, изглежда, нямаше и нужда. Хората възприемаха Убиеца Андерш като... ами, Елвис.

Сега пасторът извади едно самозалепващо се листче и го остави пред себе си. Докато изучаваше Библията в кемпера, бе попаднал на някои изключително ценни откъси.

– Казвам ви това, което Павел някога е написал на Тимотей: Не пий вече само вода, но употребявай и малко вино поради стомаха си37.

Рецепционистът се хвана за главата. Свещеничката се ужаси. Какво още беше написал на листчето си този ненормалник?

Възгласите се смесиха със смях и доволни усмивки. Но всички продължиха да гледат добронамерено. Настроението в църквата се покачваше.

Свещеничката и рецепционистът стояха в прикритото с драперия пространство вляво от амвона, откъдето можеха да наблюдават публиката, без самите те да се виждат. Младежите от гимназия „Меларен“ вървяха бързо покрай редовете. Почти всички посетители допринасяха с нещо, но като че ли изглеждаше, сякаш...?

– Въобразявам ли си – каза рецепционистът на свещеничката си, – или най-веселите хора дават най-много пари?

Свещеничката се загледа в морето от хора, а Убиеца Андерш продължи нататък с помощта на собствените си бележки.

– Пророк Авакум също е одобрявал виното. Подходящо име, между другото. Както пише в Светото писание: Пий и ти и нека се открие краекожието ти. Чашата на десницата Господна ще се обърне към тебе38.

Цитатът беше изцяло извън контекста, но в резултат настроението стана още по-сърдечно. Тъй като кутиите за дарения не стигаха, няколко ученици обикаляха с кофи, а един човек остави вътре целия си портфейл!

Свещеничката рядко ругаеше. В това отношение се беше метнала на баща си. Той прибягваше до грозни думи само в отделни случаи и те винаги бяха насочени към дъщеря му. Освен в неделя, преди служба. Тогава викарият се будеше, сядаше на ръба на леглото, пъхаше крака в пантофите, както винаги оставени от съпругата му на точното място, след което осъзнаваше, че е неделя, и обобщаваше деня още преди да е започнал:

– Мда, мамка му.

Затова бе забележително, че свещеничката каза това, което каза, когато видя как банкноти от по петстотин крони и направо цели портфейли изчезват в кутиите и кофите. Тя изкоментира случващото се пред очите им съвсем кратко: „Да го вземат дяволите!“. В нейна защита трябва да се отбележи, че го каза толкова тихо, че само тя го чу.

През оставащите двайсетина минути от своята проповед Убиеца Андерш се стегна и благодари на Исус, че е позволил на един злочест убиец да се прероди. Прати поздрави на своята приятелка кралицата и благодари за всичката подкрепа. Освен това изстреля още няколко цитата от листчето, този път малко по-подобаващи.

– Бог толкова много обикна света, че отдаде Своя Единороден Син, та всеки, който вярва в Него, да не погине, а да има вечен живот.39

Последваха гръмотевични аплодисменти, толкова силни, че едва се чуваше какво казва пасторът.

– Щедрост, щедрост, щедрост. Алилуя, осанна и амин!

Непланираното „амин“ подсказа на много от посетителите, че пасторът е приключил (той самият, между другото, не знаеше дали е приключил, или не), при което те станаха от пейките и се втурнаха напред. Щом усетиха какво става, поне триста от останалите посетители веднага сториха същото.

Така е, когато си Елвис.

Последваха два часа и половина раздаване на автографи и позиране с хора, които искаха да се снимат с пастор Андерш. През това време свещеничката и рецепционистът дадоха на гимназистите по една стотачка от волните пожертвувания и се заеха да преброят останалото.

В едно ъгълче в дъното на църквата стоеше мъж, който като никога не държеше гребло в ръце (и по-добре, защото то би му създало проблеми при проверката на входа).

– Благодаря ти, Господи, че ми възложи задачата да създам ред в този хаос – каза Бьорие Екман.

Господ не отговори.

37 Тимотей 5:23. – Б. пр.

38 Авакум, 2:16 (ревизиран цариградски превод на Библията). – Б. пр.

39 Йоан, 3:16. – Б. пр.

Глава 40

След приспадането на заплатите на младежите от гимназия „Меларен“ премиерата им бе донесла четиристотин двайсет и пет хиляди крони. Това ще рече: по двайсет и една хиляди двеста и петдесет крони за охранителния отряд, Убиеца Андерш, перото за общи разходи и перото за благотворителна дейност. Останалите триста и четиресет хиляди бяха прибрани в жълтия куфар на свещеничката и рецепциониста, който пък бе прибран в шкафа от осемнайсети век в сакристията. Червеният все още не им бе потрябвал. (куфарите не бяха най-безопасното скривалище на света, но рецепционистът настояваше всички приходи да се събират в тях, тъй като при евентуална критична ситуация трябвало да могат да реагират за по-малко от половин минута.)

Убиеца Андерш получи допълнителна бутилка червено вино в знак на благодарност за добре свършената работа и като обещание, че след не повече от двайсет седмици ще може да дари следващия почти половин милион на получател по негов избор.

– Фантастично – каза той. – Но сега искам да хапна нещо. Може ли да взема назаем петстотин крони за малко храна?

Рецепционистът осъзна, че е забравил да уведоми пастора за заплащането, което всъщност му се полага. Но тъй като Убиеца Андерш не си го поиска, можеха да оставят нещата такива, каквито са, тоест забравени.

– Естествено, че можеш да вземеш назаем петстотин крони – каза той. – Знаеш ли, направо ти ги подарявам! Само не ги харчи наведнъж, моля те. И вземи Джери с ножа със себе си, ако ще ходиш някъде.

За разлика от Убиеца Андерш, Джери с ножа можеше да брои. Двайсет и една хиляди двеста и петдесет крони не покриваха разходите за заплати на него и на персонала.

– Тогава да ги удвоим – каза рецепционистът.

Охранителите получиха това, което убиецът не проумя, че му се полага, така че бюджетът не пострада.

Но преди Убиеца Андерш да се отправи навън в компанията на Джери с ножа, в помещението влезе още един човек.

– Каква прекрасна вечер в служба на Господа! – излъга мъжът, натоварен с божествената мисия да приведе всичко в ред.

– Кой си ти? – попита свещеничката.

– Аз съм Бьорие Екман, епитроп на енорията от трийсет години. Или трийсет и една. Или двайсет и девет, зависи от гледната точка, тъй като известно време църквата беше оставена под угар.

– Епитроп? – попита рецепционистът.

Проблеми, помисли си свещеничката.

– Да бе, по дяволите. Забравих да ви кажа за него – каза Джери с ножа, който в бързината забрави и че не трябва да ругае.

– Добре дошъл у дома – каза Убиеца Андерш, който в рамките на няколко минути бе похвален на два пъти, което го изпълни с чувство на блаженство.

Затова прегърна Бьорие Екман на излизане.

– Хайде, Джери, да тръгваме. Жаден съм. Искам да кажа, гладен съм.

Глава 41

Бьорие Екман не успя да стигне дори до един от четиринайсетте коментара, които бе нахвърлил по време на тържествената служба. Вместо това рецепционистът и свещеничката дружелюбно го поведоха към изхода, като обещаха, че по-нататък ще си поговорят повече. Той отвърна, че с изключение на няколко важни подробности около посланието и тона на проповедта, както и времето на службата и някои други неща, нямало какво толкова да говорят, тъй като епитропът знаел как се гради енорийска дейност с идеална цел и вече дори бил установил контакти с някои от посетителите.

– Колко дарения получихме днес, между другото?

– Още не сме ги преброили, но сигурно са повече от пет хиляди – отговори рецепционистът бързо, надявайки се да не се е спрял на твърде занижена сума.

– Олеле! – каза Бьорие Екман. – Рекорд за енорията! Представете си колко още ще можем да получим, когато шлифовам организацията, съдържанието и това-онова като цяло. Залагам си главата, че някой ден ще минем границата от десет хиляди крони.

Проблеми, проблеми, проблеми, помисли си свещеничката.

Като каза за финал: „В понеделник се връщам с греблото, за да подравня пътеката както трябва, може би ще се видим тогава“, Бьорие Екман най-накрая излезе от стаята.

– Няма пълно щастие – каза рецепционистът.

Свещеничката се съгласи, но рече, че можели да почакат и до другата седмица, за да изритат мъжа, на когото изобщо не бяха предлагали работа. Сега било време да отпразнуват откриването с меню със седем ястия и отсядане в хотел. И най-вече да обсъдят промените в концепцията с оглед на тазвечерното развитие.

* * *

Веднага след първата наздравица с южноафриканско вино „Анвилка“ от 2005 година свещеничката представи новата си идея.

– Причастие – каза тя.

– Уф – каза рецепционистът.

– Не, напротив!

Под „причастие“ тя нямала предвид това, което крепяло Убиеца Андерш, нито причастие в истинския смисъл на думата, а вариант, променен в духа на Църквата на Андерш.

– Би ли обяснила по-подробно? – каза рецепционистът и отпи нова сладка глътка от южноафриканското вино, за което щяха да платят над две хиляди крони, в случай че не поръчат още една бутилка.

Значи, нали били открили връзка между веселото настроение на посетителите и степента на тяхната щедрост. Убиеца Андерш развеселявал хората (или поне всички освен тях двамата и може би презрения епитроп), от което те ставали щедри. Виното пък развеселявало хората още повече – следователно щяло да ги направи още по-щедри! Проста математика.

Заключението на свещеничката бе, че ако успеели да напълнят стомасите на посетителите с по една чаша или една малка бутилка вино, в зависимост от това колко голям стомах и глътка имал всеки отделен човек, приходите от тази събота като нищо можели да се удвоят. Не от пет хиляди на десет, както предположи старчето с греблото, а от половин милион на един.

– Неограничени количества причастие за всички? – каза рецепционистът.

– Мисля да спрем да го наричаме причастие, поне помежду си. Финансов стимул звучи по-добре.

– А какво ще правим с разрешителното за сервиране на алкохол?

– Не мисля, че ни е необходимо. В тази прекрасна страна, пълна със забрани и регулации, човек може спокойно да отвори няколко бутилки вино, стига да не излиза извън границите на църквата. За всеки случай ще проуча въпроса още в понеделник сутринта. Наздраве, скъпи. Хубаво вино. Твърде хубаво за нашата църква.

Глава 42

В понеделник в 9,01 свещеничката позвъни от сакристията на регионалния лицензиращ орган за алкохолни напитки и тютюневи изделия, представи се като асистент-пастор в новосформирана енория и се поинтересува дали се нуждаят от лиценз, за да поднасят вино за причастие по време на служба.

Не, съобщи ѝ строгият представител на властта. Причастието можело да се поднася свободно.

След това свещеничката попита – за всеки случай – дали имало ограничения за количеството вино, което всеки член на енорията можел да изпие, преди властите евентуално да изразят по-различно мнение.

Строгият като че ли се стегна малко. Подозираше, че във въпроса се крие нещо неблагоприлично, затова реши да допълни официалния отговор с личното си мнение.

– Лицензиращият орган, за съжаление, няма мнение относно количеството вино за причастие, но законът не би трябвало да предвижда богомолците да се напиват. Предполагам, че ако си пийнат твърде много, религиозното послание може да им убегне.

Свещеничката се канеше да отвърне, че в конкретния случай посланието поне отчасти може спокойно да бъде пропуснато, но вместо това благодари и затвори.

– Зелена светлина! – каза тя на рецепциониста.

После се обърна към Джери с ножа, който също се намираше в сакристията.

– Искам в събота да ни бъдат доставени поне деветстотин литра червено вино. Можеш ли да го уредиш?

– Разбира се – каза Джери с ножа, който имаше връзки навсякъде. – Двеста кутии от по пет литра. Молдовското мерло е сто крони кутията, това добре ли е? На вкус не е... щеше да каже „лошо“, но го прекъснаха.

– Алкохолно съдържание? – попита свещеничката.

– Предостатъчно – каза Джери с ножа.

– Значи, така се разбираме. Или по-добре вземи четиристотин кутии наведнъж, да има и за по-нататък.

Глава 43

Бьорие Екман подравняваше чакълената си пътека. Тя наистина беше негова и ничия друга. Убиеца Андерш мина покрай него, следван мълчаливо от Джери с ножа. Пасторът похвали качеството на подравняването и в замяна получи хубави думи за проповедническия си дебют.

– Почти нямаше от какво да се оплаче човек – каза Бьорие Екман, лъжейки и усмихвайки се едновременно.

Благородната лъжа беше планираното встъпление към тристепенния му план за осъществяване на фаза А.

1) Да отправи забележки към съдържанието на проповедта.

2) Да посочи на пастора основните стълбове, към които да се придържа, и накрая...

3) Също като едно време, сам да напише неделния текст.

Апропо, откъде накъде бяха решили неделната служба да се провежда в събота рано вечерта? Трябваше да промени това във фаза Б. Или В – зависи колко твърдоглави се окажеха пасторът, свещеничката и онзи другият.

Постоянният спътник на убиеца, Джери с ножа, прояви съобразителност и разказа на свещеничката и рецепциониста за зараждащата се фамилиарност между проповедник и самозван епитроп.

– Проблеми, проблеми, проблеми, проблеми, проблеми – каза свещеничката.

Рецепционистът кимна. Това, че Бьорие Екман се наричаше епитроп, без да бъде назначен за такъв, само по себе си беше малък проблем. Но той изглеждаше обвързан със самата църква и района около нея и щеше да се върне, независимо колко далеч го прогонеха Джери с ножа и подчинените му. Щеше да се върне и да открие това, което пропусна първия път, а именно размера на даренията. Освен това съществуваше опасност да размъти вече и без това размътената глава на пастора и да обърка плановете им.

– Следващия път, когато с Убиеца Андерш видите Бьорие Екман, опитай да отведеш гламавия в другата посока – каза рецепционистът.

– Кой от двамата? Убиеца или онзи с греблото? – попита Джери с ножа.

Глава 44

Откриването мина по-добре, отколкото можеха да очакват предвид обстоятелствата. Пресата също присъстваше и им осигури нова безплатна реклама под формата на новини за успеха на пастор Андерш и предположения по въпроса кой ще бъде следващият, който ще получи почти половин милион крони от новопокръстения безкористен бивш убиец. Никой журналист не бе останал особено впечатлен от самата проповед, но отдадеността на пастора и на паството беше безспорна.

Няколко дни по-късно темата отново беше зачекната във вестниците. Според анонимен сигнал по телефона идната събота безплатното кафе щяло да бъде заменено от не по-малко безплатно вино. Причастието се считало за важна част от андершовата литургия. Според информацията, получена от вестниците, служба щяло да има целогодишно, всяка събота от седемнайсет нула нула. Ако се случело Бъдни вечер да се пада в събота, виното щяло да бъде заменено от гльог40, иначе всичко си оставало същото.

– Слава на Бога за телефоните за сигнали на граждани – каза рецепционистът, когато прочете безплатните реклами в националните таблоиди.

– Къде в Библията пише, че Бог е създал телефоните за сигнали на граждани? – попита свещеничката.

40 Скандинавски вариант на греяното вино. – Б. пр.

* * *

Отново беше събота и хората се стичаха на тълпи, но този път не бе чак толкова пренаселено. Свещеничката и рецепционистът предполагаха, че ще стане така – мнозина вече бяха получили автограф или снимка и не изпитваха нужда да плащат още веднъж за същото нещо. Въпреки това за около двеста от посетителите не остана място в самата църква.

Предния уикенд бяха оставили термоси с кафе на всяка двайсета седалка. Този път до всяко място имаше чаша, а кутиите с молдовско вино бяха подредени на пода през пет метра. Никой не посмя да докосне виното, преди пасторът да се е появил, което се случи точно в седемнайсет нула нула.

Бьорие Екман бе застанал в същото отдалечено ъгълче като миналата седмица, дълбоко объркан още отначало.

– Алилуя и осанна – започна пастор Андерш, след което поради чисто лични съображения мина право на въпроса: – Исус, приятели мои, е поел цялото човешко страдание. Да вдигнем наздравица за това!

Убиеца Андерш напълни чашата си от потира, а в църквата настана лека суматоха. Малко неща са по-неловки от това да отговориш на наздравица с празна чаша.

Колкото и да му се искаше да изгълта виното, пасторът изчака, докато достатъчно хора успеят да си налеят.

– Наздраве за Исус! – каза той накрая и изпразни съдържанието на чашата си от раз.

Над седемстотин от осемстотинте души в помещението последваха примера на пастора. Дори само това се оказа повече, отколкото петдесетина от тях можеха да понесат.

След неуместното „така пӝ бива“, пастор Андерш започна проповедта си, като обясни, че бил обикновен Божи служител, който по-рано не разбирал, че пътят към Небесното царство минава през кръвта и тялото Христови. Но сега бил прозрял истината. Преди всичко искал да разкрие пред паството си откъде е дошла цялата идея с причастието. Най-добре било да не задълбават в подробности, но накратко казано, Исус огладнял малко преди да бъде разпнат и поканил приятелите си на едно последно джамборе. Присъствали само той и апостолите, но според последните проучвания, проведени от самия пастор Андерш, било изпито много повече вино, отколкото се предполагало по-рано. После минало известно време до самото разпъване на кръста, така че съществувала вероятност Исус отгоре на всичко да е имал махмурлук, докато вървял към Голгота и впоследствие увиснал на кръста. Това би обяснило измъченото му възклицание: Боже Мой, Боже Мой, защо ми го причиняваш?

Джамборе? Исус махмурлия на кръста? Бьорие Екман правилно ли чу?

Пастор Андерш си бе приготвил ново самозалепващо се листче, затова елегантно приписа последния цитат на Евангелие от Марк 15:3441. После направи непланирано отклонение относно проклятието на махмурлука, преди да се върне на Исус и разпятието. Според пастор Андерш най-интересното, което Христос казал, преди да отплава във вечността, било: Жаден съм, Йоан 19:28.

Толкова за Христовата кръв. Що се отнасяло до тялото... не, първо било време за още една наздравица в името на Бог, преди да е взело и тях да ги хване махмурлук.

Не мина дълго, преди почти на цялото паство да му се замае главата. Пасторът успя да вдигне три наздравици, докато поднасяше своето собственоръчно изготвено обяснение на причастието, след което премина на следващата точка от дневния ред.

– Казва се, че разчупили комат хляб към виното, но чакайте малко: сух бял хляб с червено вино, така ли трябва да почетем Господ и Неговия син?

От няколко места се чу колебливо „не“.

– Не ви чувам! – каза Убиеца Андерш по-високо. – Така ли трябва да ги почетем?

– Не! – викнаха доста повече хора.

– Още веднъж! – подкани ги Убиеца Андерш.

– Не! – викна цялата църква и половината паркинг отвън.

– Сега ви чух! – каза убиеца Андерш. – А вашите думи са закон за мен.

Сигналът бе даден и учениците от гимназия „Меларен“, които този път бяха четворно повече, се захванаха за работа. В едната си ръка всеки от тях държеше кофа за събиране на банкноти и в краен случай на някоя и друга монета. В другата ръка носеха поднос с различни видове бисквити, грозде без семки, масло и сирене. Подносите обикаляха от посетител на посетител и когато нещо бе на път да свърши, учениците веднага носеха още.

Пасторът на амвона получи собствена чиния и започна да граби от това, което се предлагаше, дъвчейки с наслада.

– Престуст42 – каза той.

След като няколко седмици бе живял само на Христова кръв плюс някой и друг хамбургер или канелена кифла, Убиеца Андерш сметна за добре да почете малко (но само малко) за причастието и какво всъщност представлява то. Това решение бе приветствано от свещеничката, която смяташе, че ако Убиеца Андерш продължава да дрънка само глупости, резултатът би бил пастор, който не успява да развълнува масите и да ги подтикне към дарения, с които да се доближат до Небесното царство. Това на свой ред би означавало печалби, съизмерими с тези от ръководенето на фирма в сферата на осакатяването, която не може да предложи осакатяване.

Но имаше и други начини освен причастието, чрез които да се стимулира откровеното наливане с алкохол, което в момента се случваше във и около Божията обител. Този път свещеничката провери листчето на Убиеца Андерш и добави едно-две неща, които според нея щяха да повлияят на настроението и съответно на щедростта.

Затова сега пасторът можеше да разкаже, че Ной е засадил първото лозе на света, в резултат на което бил първият човек, който се напил като кирка, а после припаднал гол в шатрата си. Всичко това според Битие 9:21. Но след това изтрезнял и в махмурлука си се развикал против един от синовете си („Ех, този махмурлук!“, възкликна пасторът). В крайна сметка живял още триста и петдесет години отгоре на шестстотинте, които вече били зад гърба му.

– Да вдигнем чашите си за последно – каза пастор Андерш накрая. – Пием кръвта на Исус. Виното дало на Ной деветстотин и петдесет години живот, без него той отдавна да е умрял.

Рецепционистът си помисли, че Ной вече е умрял доста отдавна, но, изглежда, на пастора всички глупости му се разминаваха.

– Наздраве и добре дошли отново следващата събота! – каза пастор Андерш и пресуши потира, без да се занимава да пълни чашата си.

Рецепционистът щракна с пръсти и гимназистите тръгнаха на нова обиколка за дарения, която им донесе още няколко десетки хиляди крони. За жалост обаче, една възрастна дама с шал от пера около врата прояви лошия вкус да повърне в една от кофите.

Докато хората излизаха с клатушкане от църквата, изпълнени с блаженство и вино, свещеничката и рецепционистът обобщиха резултата от деня. Грубата сметка сочеше, че този път са събрали повече от един милион крони и инвестицията в молдовско вино и мезета се е изплатила многократно.

41 При което паметта му очевидно му е изневерила. Думите са: „Боже Мой, Боже Мой, защо си Ме изоставил?“. – Б. пр.

42 Prästost (шв. – свещеническо сирене) е вид шведско сирене, което в миналото се приготвяло в църквите, които получавали десятък под формата на хранителни продукти, включително мляко, от което се правело въпросното сирене. Днес то се произвежда във фабрики. – Б. пр.

* * *

Куфарите с парите вече бяха затворени, когато епитроп Бьорие Екман влезе в сакристията, откъдето се ръководеше дейността. Беше почервенял и не изглеждаше доволен.

– Първо! – започна той.

– Първо трябва да се научиш да поздравяваш, както правят нормалните хора – сряза го рецепционистът.

– А, Бьорие, здрасти – каза глухият за нюансите в тона убиец. – Как ти се стори днешната проповед? Също толкова хубава като предната?

За момент Бьорие Екман забрави мисълта си, но после опита да започне отначало.

– Добър вечер на всички ви – каза той. – Имам да ви кажа доста неща. Първо, пред църквата е пълен хаос. Поне четири коли са се блъснали, докато са карали на заден ход, а хората влачат крака по пътеката, така че подравняването в понеделник ще е два пъти по-трудно...

– Може би най-добре ще е да я асфалтираме, така ще се връзва по-добре с паркинга – каза рецепционистът, който беше във войнствено настроение.

Да асфалтират чакълената пътека? За Бьорие Екман тази идея бе като да се ругае в църква. Докато епитропът опитваше да се съвземе от току-що чутото, Убиеца Андерш – по-пиян, отколкото тялото му всъщност изискваше – каза:

– Слушай сега, кажи как ти се стори шибаната проповед.

Според Бьорие Екман да се ругае в църква определено беше като да се ругае в църква.

– Какво всъщност става тук? – попита той и погледна в единствената кофа, чието съдържание още не беше изпразнено и скрито в някой от куфарите. Това беше кофата с повръщаното, което покриваше няколко хиляди крони.

– Проповед? – продължи той. – Същински запой!

– Като стана дума за това – каза Убиеца Андерш, – ти не искаш ли да си пийнеш? Не гарантирам, че ще доживееш до деветстотин и петдесет години, но поне настроението ти ще се пооправи.

– Запой! – повтори Бьорие Екман. – В Божията обител. Не ви ли е срам!

Горе-долу в този момент на свещеничката ѝ дойде до гуша. Проклетият господин Екман бил този, който трябвало да се засрами. Те самите се борели със зъби и нокти да докарат някоя и друга мижава крона за бедните по света, докато Екман се вайкал за някаква си пътека. Той колко пари бил дарил, между другото?

Самозваният епитроп не беше дал и крона. Това го притесни за секунда, но той бързо се съвзе.

– Вие изкривявате думите на Бог, превръщате службата в цирк, вие, вие... колко пари събрахте? И къде изчезнаха?

– Това не е твоя работа – каза рецепционистът ядосано. – Важното е, че всяка крона отива за нуждаещите се, нали?

Що се отнася до „нуждаещите се“, свещеничката и рецепционистът преди седмица бяха заменили кемпера с един от най-големите апартаменти в хотел „Хилтън“, а той не беше безплатен.

Но вместо да съобщят това на самозвания епитроп, свещеничката предложи „господин Джери ей тук“ да му покаже изхода, в случай че Бьорие Екман не можел да се ориентира сам. Тя предложи също така с по-мек тон да се срещнат отново, когато страстите са се поохладили. Например идния понеделник, така добре ли било?

С тези си думи свещеничката целеше да се отърве от дразнителя в стаята, без да рискува той да хукне в полицията или да направи някоя друга поразия.

– Мога и сам – каза епитроп Бьорие Екман. – Но ще се върна в понеделник да подравня пътеката, да помета строшените стъкла от всички сблъсъци и вероятно да почистя едно-две петна от повръщано, които още не съм забелязал. И настоявам за различна организация следващата събота, разбирате ли? Съвещание по въпроса в четиринайсет часа!

– Четиринайсет и половина – каза свещеничката просто защото не искаше да остави Бьорие Екман да решава.

Глава 45

Един от малцината, които не близнаха и капка по време на втората съботна служба, беше жена на средна възраст с руса перука и очила, от които нямаше нужда. Тя седеше на осемнайсетия ред и даряваше по двайсет крони всеки път, когато кофата минеше покрай нея, колкото и да се измъчваше душата ѝ от това. Важното беше да не бие на очи. Беше там на разузнавателна мисия.

Нито един от хората вътре в църквата не знаеше името ѝ. Тези извън църквата, които го знаеха, също не бяха много. В кръговете, в които се движеше, я наричаха чисто и просто Графинята.

Седем реда по-назад седяха двама мъже, които сами успяха да изпразнят една от кутиите молдовско вино. За разлика от жената, те не дариха и една крона. Ако някой от хората в непосредствена близост им направеше забележка, мъжете го заплашваха, че ще отнесе боя.

И те бяха отишли в църквата на разузнаване. Единият от тях се казваше Улуфсон. Другият също. Колкото и да им се искаше да накълцат на парченца пастора, застанал на амвона, тяхната задача беше обратната – да преценят колко големи са шансовете му да оцелее, както си седи там отпред. Убиеца Андерш просто не биваше да умира.

Или поне не и преди Графа и Графинята да са го изпреварили. Първото, с което се сблъскаха Улуфсон и Улуфсон, беше детектор за метал на входа, което ги принуди да обиколят района още веднъж, за да скрият два револвера в един храст, който впоследствие не можаха да открият, понеже бяха твърде пияни.

Докато погледите им все още бяха достатъчно бистри, те успяха да отбележат значителния брой охранители. Улуфсон пръв мерна снайперистите в камбанарията. Той помоли брат си дискретно да потвърди дали вижда същото и Улуфсон го направи.

По-късно вечерта братята докладваха за видяното на останалите петнайсетима от групата, която единодушно бе решила, че Графа и Графинята трябва да бъдат отстранени. Нетрезвото състояние на докладчиците предизвика известен смут по време на срещата, но Улуфсон и Улуфсон все пак успяха да обяснят, че за момента Убиеца Андерш изглежда достатъчно защитен. Щяха да са нужни доста мисловни усилия и експедитивност, за да се добере някой до него.

За жалост, мисловните усилия и експедитивността бяха основната характеристика на Графа и Графинята. Последната съобщи на своя граф, че за щастие, нямало да могат просто да влязат в църквата и да пръснат андершовия мозък на парченца, тъй като охраната била твърде добра. Като каза „за щастие“, тя имаше предвид, че убиецът не заслужавал толкова бърз край и трябвало да страда повече.

Следователно съботите не бяха най-доброто време за удар. Но Убиеца Андерш съществувал и през останалите шест дни от седмицата, а тогава се придвижвал с един бодигард до себе си.

– Един бодигард? – повтори Графа и се усмихна. – Искаш да кажеш, че е нужен само един добре насочен изстрел от разстояние и Убиеца Андерш ще остане сам, с изключение на безглавия охранител, проснат в краката му?

– Горе-долу – отговори Графинята. – Видях поне един снайперист в камбанарията, но той едва ли стои там и през седмицата.

– Нещо друго?

– Можем спокойно да предположим, че охранителите са повече и са разпръснати из църквата. Тя има поне четири входа, като един от тях е построен наскоро. Предполагам, че и четирите са под наблюдение.

– Значи, петима или шестима охранители, един от който никога не се отделя от Убиеца Андерш?

– Да. Не смея да правя по-конкретни предположения. Поне не още.

– Тогава предлагам засега да не сваляш перуката и да продължиш да се въртиш около църквата, за да видим дали убиецът, който в скоро време ще бъде убит, изобщо смее да си подаде носа навън. Веднага щом узнаем малко повече за навиците му, ще сваля личния му телохранител с изстрел от сто и петдесет метра, ако се налага. Следващия куршум ще пратя право в корема на Убиеца Андерш. Не трябва да сме твърде придирчиви по отношение на мъчителната смърт. Да умреш от кръвозагуба, с раздробени на кайма вътрешности, не е толкова гадно, колкото заслужава той, но все пак достатъчно гадно предвид обстоятелствата.

Графинята кимна разочаровано. Трябваше да се задоволи с това. А и „раздробени на кайма вътрешности“ звучеше красиво. Графа все пак си е Графа, помисли си тя, сгряна от вътрешна топлина, каквато рядко изпитваше.

Глава 46

Улуфсон и Улуфсон се нагърбиха недоброволно със задачата да очистят Графа и Графинята. Останалите петнайсетима с общи усилия бяха събрали обещаната сума за набелязаните извършители. Но докато не постигнеха резултати, братята можеха само да гледат парите, без да ги докосват.

Средствата не бяха проблем за нечестивия седемнайсетчленен алианс. Не толкова добре стояха нещата с идеите. Главният бандит и братята Улуфсон бяха в задънена улица. Но внезапно крадец номер девет от групата се сети, че само няколко нощи по-рано бе опразнил централния склад на „Текникмагасинет“43 в Йерфела44, при това за втори път. Там имаше всякакво възможно електронно оборудване, а в същото време бе достатъчно да клъцнеш един жълт и един зелен кабел в електрическото табло, за да видиш сметката на алармената система. В помещението имаше над петстотин охранителни камери, всички до една прилежно опаковани и наредени върху палети, сякаш само чакаха да се озоват в просторния микробус на крадците, без да заснемат никого от тях.

Освен камерите, номер девет се беше сдобил с над двеста кантара за баня (малка грешка), с голямо количество мобилни телефони (право в десетката!), разнообразно джипиес оборудване, четиресет бинокъла и горе-долу два пъти повече автомати за дъвки, които в тъмното приличаха на аудиоусилватели.

– Ако някой иска автомат за дъвки, само да каже.

Нямаше желаещи. Тогава деветката се върна на джипиес оборудването, което бе пристигнало с автоматите за дъвки и всичко останало.

– Ако съм разбрал правилно, можем да монтираме едно от тези в автомобила на Графа и Графинята например. После ще можем да следим къде отива колата по мобилните си телефони. Мисля, че не е лоша идея да знаем кога къде се намират хората, които искаме да убием.

– И според теб кой ще се промъкне, за да монтира въпросното „нещо“ в колата им? – поинтересува се Улуфсон, но веднага съжали, че е попитал.

– Какво ще кажеш за себе си или за брат ти? – предложи главният бандит. – Не забравяй уговорката ни и парите, които засега можете само да гледате.

– Дори не знаем с какъв автомобил се придвижват – пробва другият брат Улуфсон.

– Бяло ауди Q7 – каза информираният мошеник номер девет. – Нощем стои паркирано пред къщата им. До още едно ауди Q7. Всеки си има свое. Ще има работа и за двама ви, така е най-справедливо, не мислите ли? Искате ли да ви дам адреса? И един допълнителен джипиес, за да ви покаже пътя?

Деветката беше умникът на класа, не отстъпваше на главния бандит. Улуфсон и Улуфсон нямаха повече възражения. И това ги плашеше. Да се срещнат с Графа и Графинята по начина, който им бе възложен, можеше да се окаже същото, като да се срещнат със създателя си. Или неговата противоположност.

Само че един милион крони си бяха един милион крони.

43 Верига шведски магазини за техника. – Б. пр.

44 Община в лен Стокхолм. – Б. пр.

Глава 47

Графа разполагаше с впечатляващ арсенал. Той самият не се занимаваше с въоръжени грабежи, но през годините беше накупил това-онова. Освен това се упражняваше, когато ходеше на вилата, която Графинята си бе изврънкала преди десетина години. Пробната стрелба беше както забавна, така и полезна. Човек никога не знаеше кога може да избухне истинска война между търговците на автомобили.

По ирония на съдбата най-необичайното попълнение идваше от колекцията на един истински граф, който живееше на север от столицата. Оръжието беше двуцевна ловна пушка, калибър 9.3x62. Имаше си даже и оптически мерник. Пушката би била най-полезна, ако насреща ти се изпречи слон, което не беше особено вероятно в района на Стокхолм. Но ако все пак се случеше, оптическият мерник нямаше да ти свърши кой знае каква работа. Освен ако ограбеният граф не е бил кажи-речи сляп, помисли си мнимият граф.

Е, сега оръжието щеше да влезе в употреба. Графа първо смяташе само да се отбие набързо до вилата и да постреля с пушката, за да ѝ свикне. После планът беше в едната цев да зареди куршум с частична обвивка, а в другата – с цялостна. Това означаваше два възможни изстрела в рамките на една секунда. Първият щеше да бъде насочен между очите на охранителя на Убиеца Андерш. Куршумът с частична обвивка и мек връх щеше да отнесе главата му.

След това Графа щеше да се прицели малко встрани и да запрати втория куршум някъде около пъпа на Убиеца Андерш. Куршум с цялостна обвивка щеше да мине право през тялото му и да излезе от другата страна, нанасяйки междувременно непоправими щети. Убиецът обаче нямаше да си отиде веднага. Първо щеше да изпита адски болки, в комбинация с умерено количество агония. Накрая щеше бавно да изгуби съзнание и да умре от кръвозагуба. Малко преждевременно, но все пак това бе най-доброто, което позволяваха обстоятелствата.

– Само да намерим перфектното място за стрелба. Така ще мога да презаредя на спокойствие и да го боцна още веднъж, ако продължи да се гърчи твърде дълго.

По-рано Графа, в цялото си мъжество, беше споменал разстояние от сто и петдесет метра, но сега призна, че нямало проблем мястото за произвеждане на изстрела да е малко по-близо до обекта.

От мощно оръжие като това можеше да се очакват два изстрела за една секунда от две различни цеви и с две различни цели. Имаше си и оптически мерник, и всичко. Графа благодари на своя колега граф – предполагаемо полуслепия ловец на слонове, – че не бе проявил благоразумието да заключи шкафа си за оръжия.

Глава 48

Един милион сто двайсет и четири хиляди и триста крони. Плюс съдържанието на оповръщаната кофа, което свещеничката и рецепционистът така и не преброиха точно. След като провери на око, клекнал пред кофата и стиснал нос, един от представителите на гимназия „Меларен“ прецени, че вътре в нея има повече пари, отколкото той и съучениците му биха получили иначе, затова избра нейното съдържание пред уговорената стотачка на човек.

– Добре – каза свещеничката. – Вземай си кофата и тръгвай.

– Ще се видим в събота – отвърна ученикът, взе си кофата и тръгна.

Свещеничката отвори наскоро инсталираната двойна врата на сакристията, за да проветри. (Джери с ножа беше направил солиден отвор, така че допълнителният път за бягство в случай на война можеше в мирно време да се използва за приемане на стока.) По принцип тя не искаше да излага на показ едновременно себе си, рецепциониста и убиеца, но този път прецени, че рискът е малък. Пред вратата имаше охранител, а Джери с ножа, който винаги се намираше в непосредствена близост до Убиеца Андерш, също беше в стаята. Освен това от близката магистрала ги деляха близо сто метра открит тревист терен. От другата страна на пътя имаше малка горичка, но оттам би могъл да стреля единствено снайперист с оптически мерник, който би могъл да убие най-много един от тях.

* * *

Неделното съвещание бе открито с преглед на финансите чисто и просто защото Убиеца Андерш още не се беше събудил. Иначе тази точка от дневния ред щеше да бъде отложена.

Този път брутната сума беше около шестстотин двайсет и пет крони на посетител, а нетната – малко под шестстотин.

– Мисля, че открихме добър баланс между степента на опиянение и щедростта – каза свещеничката доволно.

В този миг убиецът залитна вътре в стаята. Беше чул последния коментар на свещеничката и каза, че си е мислил дали за всеки случай да не сложат кофи за повръщане покрай пейките. Предимството било, че така щели да могат да увеличат количеството причастие, а оттам и настроението.

Свещеничката и рецепционистът не откликнаха на идеята толкова позитивно, колкото бе очаквал Убиеца Андерш. Кофите за повръщане можели да навредят на духовната атмосфера в църквата. Както и да го въртяха, в една кофа за повръщане нямаше нищо райско и небесно. Пък Ной можеше да се въргаля пиян в шатрата си колкото си иска.

– И гол – допълни Убиеца Андерш, за да подчертае колко лошо все пак се бе отрязал Ной.

После излезе от сакристията. Очакваше го отдих в кръчмата, тъй като снощи не бе успял да похарчи петстотинте крони, които му се полагаха за седмицата. Освен това съвещанията след служба бяха толкова скучни. И въобще съвещанията като цяло. Ако не беше идеята с кофите, която искаше да сподели, вече щеше да пие първата си чаша за деня.

Свещеничката и рецепционистът на драго сърце провеждаха всички видове събрания и без пастора. Щом отново останаха сами, двамата подхванаха въпроса за проклетия епитроп, който заплашваше цялата им дейност. Предстоящият разговор с него щеше да бъде от жизнена важност.

Според свещеничката можели да избират между два варианта. Или да наплашат епитропа до смърт, за което щял да се погрижи Джери с ножа, или пък да го включат в играта...

– Като казваш „да го включим в играта“, имаш предвид да го подкупим, така ли? – попита рецепционистът.

– Нещо такова. Да го похвалим за подравняването на пътеката и да му предложим двайсет хиляди седмично, за да продължи да си гледа работата.

– А ако не приеме?

Свещеничката въздъхна.

– Ако не приеме, ще поканим началника по сигурността да се включи в преговорите. Заедно с ножа и всичко останало.

Притесненията на свещеничката и рецепциониста относно епитропа бяха напълно основателни. Бьорие Екман смяташе, че архиепископът трябва да научи за всичко. Но постът се заемаше от жена, при това чужденка. Вярно, беше германка, а германците разбираха от дисциплина. Макар че и те бяха склонни към алкохолни ексцесии, но поне не от името на църквата, а това беше важна разлика. Но все пак си оставаше чужденка. И жена. Освен това Църквата на Андерш беше разкол от най-вулгарен вид и не попадаше под опеката на архиепископа.

Все пак Бьорие Екман трябваше да направи нещо. Да се обади в полицията? Но за какво? Може би на данъчните? Да, един анонимен сигнал за финансови нередности можеше да даде резултат.

Е, понеделник наближаваше, а с него и подравняването на пътеката, последвано от среща с безбожната свещеничка и приближените ѝ. Тогава епитропът щеше да тропне с крак. Ако това не помогнеше, щеше да се обади на Данъчната агенция. После на ред идваха план номер две и три. Трябваше само да ги измисли.

Глава 49

Свещеничката и рецепционистът все още бяха потънали в тревожни мисли за Бьорие Екман, когато пастор Андерш се появи отново, този път в блестящо настроение. Беше ходил в града, за да разпространява Божието слово. На площад „Стюреплан“ имаше кръчма и баня в съседство, а двете заедно представляваха балсам както за тялото, така и за душата на убиеца.

– Здрасти – каза той. – Нещо сте оклюмали, гледам.

Убиеца Андерш беше изкъпан, избръснат и издокаран с нова риза с къси ръкави. И двете му ръце бяха покрити с татуировки, включващи ножове, черепи и преплетени змии. Свещеничката си отбеляза, че никога не бива да го оставя да проповядва без сако.

– Казах, че нещо сте оклюмали, гледам – повтори Убиеца Андерш. – Не е ли време да обсъдим следващата проповед? Имам някои идеи.

– Заети сме, мислим. Би било хубаво да не ни безпокоиш точно сега – каза рецепционистът.

– Все мислите, та мислите – каза Убиеца Андерш. – Защо не пробвате да се наслаждавате на живота от време на време? Или както пише в Псалми 37: Кротките ще наследят земята и ще се радват на много голямо благополучие.

„Брей да му се не знае, не спира да рови в оная книга“, помисли си свещеничката. Но не го каза на глас. Вместо това огледа убиеца от глава до пети.

– Според Левит 19 не бива нито да се бръснеш, нито да си татуираш ръцете, така че си затвори устата за малко, ако обичаш.

– Добре го каза – усмихна се рецепционистът, щом Убиеца Андерш се затътри към изхода, обръснат и с черепи и преплетени змии по ръцете.

Неделята премина в понеделник, без да измислят нещо по проблема с Бьорие Екман, или поне не и нещо различно от „или – или“ варианта, който вече бяха обсъдили: или Бьорие Екман доброволно се включва в играта, или Джери и ножът му го принуждават да се включи. Дано срещата в 14,30 се развиеше добре, точно сега нямаха нужда от излишни неприятности.

* * *

Епитропът се захвана за работа още в девет сутринта. Имаше много за вършене. Първо чакълената пътека, разбира се. После трябваше да изтърка определени участъци от паркинга и да помете парченцата от всички коли, които се бяха наблъскали една в друга на потенциалното национално състезание по шофиране в нетрезво състояние, провело се преди два дни. Понеже стокхолмските полицаи предпочитаха да извършват контрол на трезвеността през онези части от денонощието и седмицата, когато всички бяха трезви (включително и те самите), никой от богомолците не бе понесъл някакви последици от поведението си.

Към единайсет часа Бьорие Екман спря за кратка почивка, седна на една от пейките до пътеката и извади от чантата си сандвич с колбас и малка бутилка мляко. Вперил празен поглед пред себе си, той въздъхна за кой ли път, щом забеляза нещо в розовия храст, който похвално закриваше гледката към паркинга западно от църквата. Нямаха ли край боклуците, които пияниците бяха оставили след себе си!

Но какво все пак беше онова ей там? Бьорие остави сандвича и бутилката мляко настрана и отиде да погледне по-отблизо.

Един... револвер? Два револвера!

Главата му се завъртя. Да не беше попаднал на някаква криминална групировка?

Спомни си какъв отговор беше получил, когато попита колко дарения са събрали. Пет хиляди? Всемогъщи боже, как можеше да е толкова наивен! Затова наливаха богомолците с алкохол! За да слагат все повече и повече пари в кофите, а при сгоден случай да покрият всичко с повръщано. Но все пак си беше проличало, че дори само в онази кофа имаше повече дарения от уж петте хиляди крони от миналата седмица.

Бивш убиец, свещеничка, която очевидно не вярваше в Бог, и един... какъвто и да беше третият. Твърдеше, че се казва Пер Першон. Измислено име, естествено.

Кой още? Беше го чул само веднъж. Самият пастор нарече така началника по „сигурността“: Джери с ножа! „Не ги интересува Бог, не ги интересуват гладуващите деца, интересуват се само от себе си“, помисли си Бьорие Екман, който на практика цял живот също се бе интересувал само от себе си.

Тъкмо в този миг Бог му проговори за пръв път след всички години, които епитропът бе прекарал в Негова служба. „Ти, Бьорие, и никой друг, трябва да спасиш Моята обител. Само ти виждаш безумието, което се случва тук, само ти разбираш. Ето защо ти трябва да сториш необходимото. Направи го, Бьорие. Направи го!“

– Да, Господи! – отвърна Бьорие Екман. – Само кажи: какво да направя? Кажи и ще го направя. Покажи ми пътя, Господи.

Но Бог беше като Исус – говореше само когато има време или желание. Така че не отговори на своя слуга – нито в този момент, нито по-късно. В интерес на истината, Бог никога повече не се яви на Бьорие Екман, докато епитропът беше жив.

Глава 50

Епитропът отложи уговорената за два и половина среща, като се извини с мигрена и каза, че все пак не било толкова спешно да уредят това, което трябвало да се уреди. Свещеничката прие съобщението с изненада, но, изглежда, си имаше достатъчно грижи и се задоволи с това, че положението, което отиваше към или – или, може би все пак щеше да поеме по някакъв среден път.

Ха, хвана се на въдицата.

Епитропът имаше нужда да си събере мислите и се отправи с колелото към едностайния си апартамент с кухненски бокс.

– Содом и Гомор – промърмори той сам на себе си.

Библейски градове, където греховността се разраснала отвъд всякакви граници, докато Бог не сложил край.

– Содом, Гомор и Църквата на Андерш – обяви Бьорие Екман.

Може би, преди да се подобрят, нещата първо трябваше да се влошат?

Така разсъждаваше и президентът Никсън относно ситуацията във Виетнам. В крайна сметка нещата там се влошиха, преди да се влошат още повече. Накрая се наложи Никсън да си подаде оставката (макар и причината да не беше Виетнам).

Историята имаше неприятния навик да се повтаря. В главата на епитропа започна да се оформя план. Имаше я и идеята с данъчните, тя също се броеше за план. Първо влошаване, после подобряване (такъв беше замисълът).

Крайният резултат? Първо влошаване, после още по-голямо влошаване. След което Бьорие Екман също си подаде оставката.

* * *

Щателното разузнаване на Графинята я бе отвело до една горичка, където тя клечеше и наблюдаваше новопостроената двойна врата, която от време на време се отваряше и затваряше. Намираше се на не повече от сто и двайсет метра, но все пак от другата страна на магистралата. Беше сряда и в момента имаше доставка на вино. Един камион беше паркирал на заден ход до вратата, която зееше широко отворена, а в църквата се внасяха кашон след кашон. Между вратата и камиона имаше охранител, застанал нащрек със зле прикрит автомат под дрехите.

Вътре в помещението се мяркаха няколко души. Първите двама трябваше да са Йохана Шеландер и Пер... как беше... Янсон? А до тях Убиеца Андерш и проклетият му бодигард.

Графинята имаше бинокъл и с негова помощ установи, че не знае кой е охранителят. Явно беше някой извън нейния кръг от познати. Но името му не беше от значение. Ако в бъдеще на нея и Графа им станеше любопитно, винаги можеха да потърсят гроба му и да видят какво пише на плочата.

По-важното беше, че ако имаха готовност, биха могли да убият Убиеца Андерш и бодигарда му още тук и сега. Проблемът беше мъжът с автомата, който стоеше пред вратата. В най-лошия случай той щеше да тръгне към тях, а в такъв случай въпросът беше да успеят да презаредят навреме. Щяха – все пак бяха от добрата страна: между църквата и горичката имаше магистрала.

Тази положителна мисъл сложи край на днешната разузнавателна мисия. Не бързаха за никъде, важното беше да изпипат всичко.

Графинята се върна в бялото си ауди и потегли.

– Остави я – каза Улуфсон. – Прибира се вкъщи при проклетия си граф, за да докладва.

– Ъхъ – отвърна Улуфсон. – По-добре да отидем в горичката, за да видим какво толкова гледаше.

* * *

В ръководството на Църквата на Андерш настроението отново беше добро. Поръчаното вино бе пристигнало заедно с бисквитите, гроздето и свещеническото сирене.

– Ще пробваме със същите неща за хапване, все пак последния път се получи добре. Но следващата седмица мисля да разнообразим малко. Не бива да буксуваме на едно място.

– Хамбургери и пържени картофки? – предложи Убиеца Андерш.

– Или нещо друго – каза свещеничката и добави, че имат да изготвят проповед.

Само че убиецът разполагаше с още идеи. За някои хора виното можело да е остро на вкус. Той си спомнял тийнейджърските години, когато с най-добрия си приятел (който после умрял от свръхдоза, глупава история) смесвали червено вино с кока-кола, за да се получи по-пивка отвара. После се научили да добавят и таблетка магнецил45, което направило ефекта от сместа още по-забавен.

– Звучи добре – каза свещеничката. – Както казах, ще обсъдим менюто по-нататък и обещавам да вземем предложенията ти под внимание. Сега може ли да се съсредоточим върху проповедта?

Библията беше като рог на изобилието, що се отнасяше до възхваляване на виното като дар от Бога. Свещеничката записа един цитат по спомен. В него се казваше, че виното весели сърцето на човека, дървеното масло кара лицето му да лъщи, а хлябът му дава сила (това беше от Псалми). Добави и един не толкова точен цитат от Еклесиаста, според който живот без стабилно напиване от време на време бил суета на суетите.

– Наистина ли пише „напиване“? – попита Убиеца Андерш.

– Не, но нека не се хващаме за думата – каза свещеничката, докато си записваше предсказанието на Исая, че в Последния ден ще има угощение от тлъсти гозби и напитки, месни храни и бистри вина.

– Нали и аз това казвам – вметна Убиеца Андерш. – Тлъсти гозби. Хамбургери с картофки. Може да прескочим колата и магнецила.

– Да направим ли кратка почивка? – попита свещеничката.

45 Шведско лекарство, чиято основна съставка е ацетилсалицилова киселина. Преди време обаче се е произвеждал и вариант, съдържащ кодеин. – Б. пр.

Глава 51

СЛЕД ТРЕТАТА СЪБОТА нещата като че ли започнаха да се уталожват. Втора седмица поред угощението донесе близо деветстотин хиляди крони нето на двамата нуждаещи се. Вече нямаше полза от големия екран навън, но пейките в църквата все още бяха препълнени, също както и хората, които седяха на тях.

Епитроп Екман се завърна след няколко дни отсъствие, но, изглежда, само за да шета наоколо. Засега поне не беше помолил за нова среща със свещеничката и рецепциониста. Създаваше усещането за тиктакаща бомба, но двамата си имаха други грижи на главата. Ако седнеха да поговорят с него, това в най-добрия случай би довело до включването му в групата (тоест мир и спокойствие), а в най-лошия би означавало сами да ускорят проблема, който за момента сякаш бе на пауза.

– Далеч не съм сигурен, че той си мълчи, защото няма от какво да се оплаче, но все пак предлагам засега да не го безпокоим – каза рецепционистът. – Поне докато той не ни безпокои.

Свещеничката се съгласи въпреки чувството, че всичко се развива твърде добре. След цял живот, в който всичко се е развивало зле, беше лесно да изпитваш съмнения, когато се случи обратното.

Например не се наблюдаваха никакви инциденти под формата на активност в подземния (и вероятно хвърлен в смут) свят. Заплахата на Убиеца Андерш, че списъкът с мръсни поръчки ще бъде разкрит при евентуалната му кончина, изглежда, беше подействала.

Доставките на вино и лакомства всяка сряда в тринайсет часа също вървяха по вода. Рецепционистът съзнаваше, че подобна рутина представлява идеална възможност за потенциалните атентатори и атентаторки, но разчиташе на Джери с ножа и армията му. Между другото, Джери вече беше бил шута на един от войниците си, след като се оказало, че пренебрегва задълженията си. Хванали го да хърка в камбанарията, гушнал кутия молдовско вино.

Благодарение на бързата реакция на Джери случката вдъхна по-скоро доверие, отколкото обратното. Сега отрядът беше с човек по-малко, но Джери интервюираше нови кандидати и смяташе, че липсата ще бъде запълнена най-много до месец.

Освен даренията от почти милион крони кеш седмично, забележителните усилия на рецепциониста в социалните медии им носеха по още двеста хиляди в банковата сметка на енорията. Тези пари изискваха доста административна работа. В Швеция се подразбира, че всеки, който притежава повече от десет хиляди крони кеш, или е престъпник, или укрива данъци, или и двете. Затова има наредби относно количеството пари, които човек може да внесе или изтегли от собствената си сметка, без смирено да е заявил намеренията си няколко дни предварително. Но както казахме, всичко вървеше по релси. Рецепционистът случайно бе срещнал и очаровал една банкерка, която освен това беше и една от най-отдадените и жадните енориаши в църквата. Ето защо можеше да я посещава ежедневно и да тегли дебели пачки банкноти, без жената да каже на финансовия инспектор, че има съмнения за пране на пари. Та нали знаеше, че капиталът се използва в служба на Бог (освен това с тези пари се плащаше съботната ѝ почерпка). Рецепционистът и за секунда не бе помислял да остави собствените си пари в сметка в банката. Ако настъпеха размирни времена, той и свещеничката можеха да вземат банкнотите със себе си за половин минута. Докато да се изтеглят близо милион крони от шведска банка, щеше да отнеме по-скоро половин година.

– Не бива да сме твърде алчни сега, когато слънцето най-накрая огря и нас – размишляваше рецепционистът. – Дали да не дадем на ненормалника още половин милион?

– Да, би било разумно – каза замислено свещеничката. – Но този път ние ще преброим парите.

* * *

Убиеца Андерш не беше на себе си от радост, когато разбра, че само за няколко седмици са събрали четиристотин и осемдесет хиляди крони и ще могат още веднъж да дарят половин милион, тъй като свещеничката най-щедро била решила да добави недостигащите двайсет хиляди от собствения си джоб.

– Ще седнеш от дясната страна на Бог в Царството небесно – каза ѝ той.

Свещеничката не му обясни колко малко вероятно бе това. Освен това според Псалми там вече седеше Давид, предполагаемо в скута на Исус, тъй като в Евангелие от Марк пишеше, че мястото е отредено за Божия син.

Пасторът започна да се чуди на кого да дари парите. Може би на някоя организация с нестопанска цел? Но после се сети за нещо, което бе дочул някъде.

– Всички тия приказки за дъждовните гори, за какво става дума? Да се спаси гора, звучи красиво, освен това горите са създадени от Бог. Но няма ли да е още по-добре да намерим някоя, където не вали така ужасно много?

Свещеничката вече не се изненадваше на нищо, което излизаше от устата на пастора, макар още да ѝ бе трудно да смели Boletus edulis – обикновената манатарка.

– Мислех си по-скоро да спасим още няколко болни или гладуващи деца – каза тя.

Убиеца Андерш не търсеше престиж. Дъждовни гори или гладуващи деца – за него беше все едно. Важно бе самото даване в името на Исус. Все пак си позволи да отбележи, че комбинацията от гладуващи деца в дъждовна гора звучеше особено специално. Но в Швеция май нямало такива?

Глава 52

Съкрушеният епитроп съвсем не беше съкрушен. Изчакваше благоприятен момент и междувременно сновеше из църквата и околностите, за да събере доказателства в подкрепа на тезата, че нещо – или всичко – в енорията не е както трябва.

Мина седмица, минаха три. Бьорие Екман бе видял с очите си приблизително колко хиляди имаше в оповръщаната кофа, така че трябваше просто да ги умножи по общия брой кофи, за да добие представа за каква сума ставаше въпрос.

До този момент мнимата свещеничка и онзи другият бяха прибрали около четири или пет милиона. Най-малко!

* * *

Последното дарение не отиде за някаква си гора, със или без дъжд. Вместо това на свещеничката ѝ хрумна идеята да посетят – заедно с представители на два вестника, една радиостанция и един телевизионен канал – детската болница „Астрид Линдгрен“, така че Убиеца Андерш изненадващо да поднесе раница с петстотин хиляди крони и надпис „Исус е жив“ на тежко болните деца, за да могат те също да останат живи възможно най-дълго.

Шефът на болницата – доктор по медицина и специалист по педиатрия – не присъства по време на случката, но в обръщението си към медиите скоро след това похвали Църквата на Андерш и нейния пастор за „огромната щедрост, която проявява към децата и техните родители, които преминават през възможно най-големите изпитания“.

За секунда убеждението на Бьорие Екман, че зад щедростта на пастора се крият само алчност и цинизъм, се разклати. Но секундата отмина и погледът му отново се избистри.

Или по-скоро у самия пастор може би нямаше нищо кой знае колко нередно (с изключение на това, че беше убиец и в умствено отношение оскъдно надарен). Тези, които дърпаха конците, бяха хората на заден план, тоест свещеничката и онзи с почти еднаквите име и фамилия.

Бьорие Екман седеше в едностайния си апартамент и си мислеше, че последният половин милион беше от голяма полза и за самия него. Преданият Божи служител имаше нужда от парична основа, на която да стъпи, за да може да върши работата си в съответствие с Неговата воля. Затова например през всички години епитропът бе събирал десятък от църковните дарения, без да смята за нужно да информира паството за това. Уговорката беше между него и Бог и не влизаше в работата на никого другиго.

Глава 53

Графинята беше свършила всичката предварителна работа, сега беше ред на Графа. Той се двоумеше как да постъпи. От една страна, трябваше да се въоръжи достатъчно добре, за да е подсигурен за всякакви възможни ситуации, от друга страна, не трябваше да е прекалено тежко натоварен, в случай че конкретната ситуация изискваше да офейка веднага след изпълнението на мисията.

Именно вторият развой обаче беше най-вероятният. Графинята каза, че последните пет седмици, през които бе наблюдавала мястото, всяка сряда двойната странична порта на църквата се беше отваряла точно в тринайсет часа. Наскоро охранителят, поставен пред портата, бил заменен от онзи, който иначе никога не се отделял на повече от половин метър от Убиеца Андерш; изглежда, охраната била с човек по-малко и за кратък период всяка седмица географското разстояние между Убиеца Андерш и бодигарда му се увеличавало.

Това едновременно опростяваше и усложняваше нещата.

През въпросния времеви прозорец Убиеца Андерш можеше да бъде видян от другата страна на портата заедно с Йохана Шеландер и Пер нещо си. Беше логично да се предположи, че така ще бъде и в деня на операция „Благодаря и сбогом“.

Тогава планът беше първо да свали Убиеца Андерш с обикновения куршум, след което да е готов с втория, в случай че бодигардът тръгне към него. Значи, първо цялостна обвивка, после частична, а не обратното.

Не можеше обаче да бъде сигурен, че ще успее да повали бодигарда с един изстрел. Първо, той можеше да се окаже що-годе професионалист, което означаваше, че няма да остане на място и да чака да го сполети съдбата на Убиеца Андерш. И второ, обстоятелствата вече бяха такива, че не ставаше дума за отместване на мерника с няколко милиметра, за което бяха нужни десети от секундата. Сега разстоянието и времето щяха да са много по-големи, отколкото ако набелязаните жертви стояха рамо до рамо.

Следователно имаха нужда от резервен план. Щом това стана ясно, решението беше доста очевидно. Щяха да лежат в горичката над църквата, скрити от погледа на всеки, който би проявил глупостта да ги контраатакува. Осколочна граната, хвърлена от Графа в точния момент, без съмнение би изкарала противника от строя.

– Осколочна граната – повтори Графинята, сякаш наслаждавайки се на думата и на мисълта какво би могла да причини гранатата на тялото на бодигарда.

Графа се усмихна с любов. Графинята му наистина беше най-прекрасната от всички.

* * *

В един без десет вече беше време да се подготвят за седмичната доставка на Христова кръв и така нататък. Свещеничката и рецепционистът се запътиха към сакристията, която се беше превърнала едновременно в килер, склад, офис, приемна и още едно-две неща. Щом влязоха, завариха самозвания епитроп, заровил нос в куфарите, пълни с милиони.

– Какво, по дяволите, правиш тук? – попита рецепционистът, поравно изненадан и ядосан.

– По дяволите, добре казано – отвърна епитропът с принудено спокойствие. – Защото ще се озовете именно при дяволите. Убийци, мошеници, измамници... какво още? Останах без думи.

– Намерил си куфарите, паразит такъв – каза свещеничката и заключи вратата. – С какво право се бъркаш в сметките ни?

– Сметки? Предприел съм мерки, да знаете. Съвсем скоро ще сложа край на сметките ви в името на Господ. Плюя на вас! Пу! Пу, пу, пу!

Свещеничката имаше време да си помисли, че им се е лепнал доста лаконичен паразит, щом „пу“ беше единственото, с което можеше да обобщи деянията им. Нямаше време обаче да го контрира с нещо по-остроумно, преди пастор Андерш също да влезе в сакристията.

– Здрасти, Бьорие, къде се губиш? Как е животът? – каза бившият убиец, както винаги неспособен да прецени правилно ситуацията.

Няколко минути по-рано Бьорие Екман стоеше отвън с греблото в ръка. Почти беше приключил с пътеката, когато изведнъж му просветна.

Куфарите!

Естествено, че там съхраняваха парите от дяволската дейност, на която се бяха посветили. В червения и жълтия куфар. Оставаше само да осигури доказателства, преди да се обади на полицията, на правителствените служби, на омбудсмана по правата на детето... На всички, които искаха, трябваше и щяха да го изслушат.

Не беше съвсем ясно как точно ще реагира омбудсманът по правата на детето, но идеята на Бьорие беше, че всички, наистина всички трябва да разберат какво става. Вестниците, Агенцията по безопасност на храните, викарий Гранлунд, Шведският футболен съюз...

Когато някой смята, че едно протичащо църковно престъпление е нещо, за което трябва да бъдат информирани както омбудсманът по правата на детето, така и Шведският футболен съюз, то съществуват добри основания да се смята, че въпросният човек не разсъждава трезво. Такъв беше случаят и с Бьорие Екман. Оставаше му да свърши само едно нещо, преди светът да научи истината. Ако действаше достатъчно бързо, можеше да си вземе от двата куфара десятъка, който му се полагаше по право.

С оглед на това, което щеше да се случи, може би малко разсъдливост от негова страна нямаше да е излишна. Както и да е, той и греблото скоро се озоваха в сакристията, където се съхраняваха куфарите. Епитропът не се замисли колко е часът и съответно къде щяха да се намират всички криминални елементи след малко.

Това доведе до настоящата ситуация. Бьорие беше хванат в крачка и обграден от престъпниците, чиито престъпления разкриваше в същия момент. Измежду хората в сакристията беше и сянката на пастора, онзи мъж с така подходящия скверен прякор.

Радостният поздрав на пастора наведе Бьорие Екман на мисълта, че убиецът не е нищо повече от полезна пионка идиот в порочната игра.

– Не разбираш ли, че те използват? – каза той и направи четири крачки към пастора, все още стиснал греблото в ръка.

– Кои? Какво? – отвърна пастор Андерш с искрено учудване.

В същия миг отвън се чу двойно бибиткане. Седмичната доставка на финансови стимули бе пристигнала.

Джери с ножа прецени бързо, че палячото до пастора е по-малка заплаха от тази, която чисто теоретично можеше да ги дебне отвън. Отиде да отвори и поглеждайки към Бьорие Екман, каза на рецепциониста и свещеничката:

– Дръжте под око размирника, аз ще се погрижа за доставката.

Все така старателният началник по сигурността първо провери шофьора, който си беше същият като предните седмици. След това прегледа стоката в камиона и накрая застана нащрек пред портата, с гръб към стената и оглеждайки се наляво и надясно. Свещеничката и рецепционистът трябваше да пренесат кутиите вино сами.

В горичката, на около сто и двайсет, сто и трийсет метра от църквата, Графа лежеше до своята графиня. С оптическия мерник и уменията, придобити с практика, щеше да е лесна работа първо да убие бодигарда на пастора, какъвто беше първоначалният план. Но предвид новите обстоятелства съществуваше риск Убиеца Андерш – към когото Графа имаше отлична видимост – да успее да се отмести преди втория изстрел и така да оцелее. Колкото и да му се искаше на Графа да очисти охранителя като бонус, в крайна сметка Убиеца Андерш беше основната мишена.

Затова се наложи и промяната в плана. Графа постави Джери с ножа под номер две в списъка и се съсредоточи право върху Жертвата. (Йохана Шеландер и Пер Янсон също бяха обречени, разбира се, но убийствата, които един граф може да извърши за единица време, си имаха лимит.)

Докато свещеничката и рецепционистът пренасяха кутии вино, а мъжът с убийствените намерения се прицелваше, между пастора и Бьорие Екман успя да се зароди диспут.

– Мамят те! Задържат всички пари за себе си! Не виждаш ли? Или си сляп?

Но Убиеца Андерш си спомняше съвсем скорошния фурор в детската болница.

– Мили ми, добър Бьорие – каза той. – Да не си гребал твърде дълго на слънце, или какво? Не знаеш ли, че църквата вече раздаде първия си половин милион, преди дори да сме успели да го съберем? Свещеничката допринесе с последните си лични средства, за да можем да направим първото си дарение в името на Исус още преди финансите ни реално да го позволяват.

Бьорие Екман не се отказваше, но свещеничката и рецепционистът не се намесиха. Засега Убиеца Андерш се справяше с разговора достатъчно добре.

– Как може хората да са толкова глупави?! – възкликна Бьорие Екман. – Не разбираш ли колко пари събираш от богомолците всяка събота?

Убиеца Андерш не реагира добре на това как хората можели да са толкова глупави. Отчасти защото не знаеше отговора, отчасти защото долови критика към своя собствен интелект. Затова сряза Бьорие Екман, казвайки:

– Гледай си гребането, аз ще си гледам събирането на пари за хората в нужда.

Бьорие Екман от своя страна също не реагира добре на изказването на Убиеца Андерш.

– Ако наистина си така ужасно наивен (епитропът не знаеше по-груби думи), тогава продължавай. А в останалото време можеш да подравняваш пътеката сам – каза той гневно. – Все пак съм предприел мерки. Ще кажа само едно: Содом и Гомор!

С тези думи Бьорие Екман тикна греблото в ръцете на своя пастор, усмихвайки се високомерно. В следващия миг обаче положението му се влоши.

Вовеки веков.

Графа се беше прицелил от горичката. Между него и целта му нямаше никакви пречки. Куршумът щеше да уцели проклетия Убиец Андерш точно под гърдите и да мине през тялото му.

– Ще се видим в ада – каза той и натисна спусъка.

Мощният гръм накара Джери с ножа да премине от режим „общо наблюдение“ в режим „критична ситуация“. Хвърли се на земята, изпълзя до двойната порта и я затвори, като самият той остана отвън (наистина не беше страхливец), защитен до неизвестна степен от камиона, паркиран отпред. Откъде беше дошъл изстрелът?

Охранителят реагира светкавично. Въпреки това Графа успя да види, че мисията е изпълнена, тъй като Убиеца Андерш залитна назад. Сега бодигардът му се намираше зад камиона и съответно извън зрителното поле на Графа. Това накара последния да каже на своята графиня, че най-добре би било да се махат. Един охранител повече или по-малко не беше от значение, стига да не представляваше заплаха, а това би станало само ако продължаваха да се скатават в храстите на хълма. За да накара охранителя да си остане там, където беше, вместо да се втурне в самоубийствена атака, Графа изстреля и куршума с частична обвивка, като се прицели в страничния прозорец на камиона. (шофьорът беше залегнал на пода до газта, спирачката и съединителя и се отърва невредим само за няколко педи.)

Както казахме, Бьорие Екман не вярваше в добрия и лошия късмет. Вярваше на първо място в себе си и собственото си превъзходство, на второ място – в Бог, и на трето – в реда и порядъка.

Но отбелязахме също, че обективно погледнато, Бьорие Екман извади лош късмет, когато Убиеца Андерш и компания купиха тъкмо неговата църква. Лош късмет беше и това, че подаде греблото си на Убиеца Андерш точно когато Графа стреля. Лош късмет беше и че пасторът хвана греблото под такъв ъгъл, че вместо да го уцели малко над пъпа и да мине през тялото му, куршумът рикошира от металната част на градинарския инструмент. От удара греблото отскочи в лицето на Убиеца Андерш, който падна на задните си части, а от носа му потече кръв.

– Ох, мамка му! – каза той, седнал на земята.

Бьорие Екман не каза нищо. Хората рядко говорят, след като куршум с цялостна обвивка, пък макар и след рикошет, ги е уцелил в лявото око и е продължил навътре в мозъка. Бившият епитроп вече беше по-бивш от всякога. Падна на пода. Мъртъв.

– Кървя! – оплака се Убиеца Андерш, докато се изправяше бавно от пода.

– Епитропът също – отбеляза свещеничката. – Но за разлика от теб, той не хленчи. С цялото ми уважение, но в момента кръвта от носа ти е абсолютно най-малкият ни проблем.

Свещеничката погледна доскорошния им мъчител, който лежеше на пода. Кръвта течеше от дупката в главата му, където някога бе имало око.

– Отплатата, която дава грехът, е смърт. Римляни 6:23 – каза тя, без да се замисли защо в такъв случай тя самата все още беше жива.

* * *

Докато Графа вадеше осколочната граната от джоба си като последна предпазна мярка, преди да се оттеглят, Улуфсон и Улуфсон най-накрая пристигнаха. Бяха се объркали на едно кръгово и в резултат изпуснаха бялото ауди въпреки цялото електронно оборудване, с което разполагаха. Докато се изкачваха по хълма, двамата чуха изстрел, последван от още един. Сега стояха на двайсет метра от Графа и Графинята, които стояха на четири крака сред един рядък, но голям люляков храст. Пушката, която Графа държеше в ръка, очевидно беше двуцевна. Благодарение на това и на изненадания му и леко отчаян поглед, когато забеляза Улуфсон и Улуфсон, братята се досетиха, че той е останал без патрони, поне докато не презареди, а как би успял да го направи сега?

– Довърши ги – каза Улуфсон на брат си. – Започни с Графа.

Но Улуфсон никога не бе убивал човек, а това не беше лесна работа дори за бандит като него.

– Да не съм ти слуга? Направи го сам, щом си толкова важен – каза Улуфсон. – И между другото, започни с Графинята, тя е по-проклетата от двамата.

През това време Графа насочи вниманието си към гранатата и успя в рамките на една секунда да я покаже на братята, да дръпне предпазителя и да я изпусне сред люляковите клонки.

– Какво правиш, идиот такъв? – бяха последните думи на Графинята.

Графа от своя страна вече беше казал всичко, което имаше да казва.

Братята Улуфсон обаче съумяха да се хвърлят зад един камък и останаха незасегнати от металните шрапнели, които разкъсаха Графа, Графинята и люляковия храст на парчета.

Глава 54

Джери с ножа се изправи предпазливо зад камиона. Вече нямаше защо да се чуди откъде са дошли двата изстрела, тъй като те бяха последвани от експлозия горе в горичката от другата страна на магистралата.

По-късно щеше да се притеснява какви щети е нанесъл първият изстрел в сакристията. Първата му работа беше да отиде до гореспоменатата горичка и да елиминира всяка евентуална заплаха, която още можеше да дебне там.

Джери с ножа трябваше да опише широка дъга, за да не бъде лесна мишена. Затова, когато стигна до горичката, в далечината вече се чуваха приближаващи се полицейски сирени. Не беше ясно какво точно се е случило, но разнообразните телесни части сочеха, че атентаторите, мъж и жена, са били взривени. Останките им бяха разкъсани на толкова малки парченца, че щеше да е трудно да се каже колко изобщо са били нападателите, ако три крака с прилежащите им обувки не стояха прилежно изправени един до друг насред цялата каша. Джери предположи, че първите две обувки са 44-ти или 45-и номер, а третата (която беше с висок ток) – по-скоро 36-и. Освен ако атентаторът не е бил трикрак, двуполов и с ходила с различна големина, значи, до него бе имало жена. Графа и Графинята може би? Вероятно. Но каква беше причината да хвръкнат във въздуха? Възможно ли бе да са извадили късмет и в подземния свят да съществуваше разногласие относно съдбата на Убиеца Андерш? Двама от бандитите желаеха смъртта му, а сега от тях бяха останали само три крака, които никога вече нямаше да се запътят нанякъде, за разлика от Джери с ножа, който се разкара оттам, преди полицията да пристигне.

На път към църквата Джери с ножа трябваше да повтори теорията още веднъж сам на себе си, за да се осмели да повярва, че в нея може да има нещо вярно. Наистина ли хората, които искаха да се отърват от хората, които искаха да се отърват от Убиеца Андерш, бяха взривили Графа и Графинята горе в горичката?

Секунда по-късно Джери си спомни, че експлозията се случи след изстрелите. Вторият куршум бе насочен към камиона. Ами първият? Вероятно към Убиеца Андерш.

Това означаваше всичко на всичко, че нивото на заплахата срещу пастора е спаднало чувствително.

Както и че той е мъртъв.

Няколко минути по-късно Джери с ножа установи, че обектът, когото не бе успял да защити, бе извадил по-голям късмет, отколкото изобщо беше възможно.

– Положението е следното – каза той на свещеничката, рецепциониста и убиеца с разкървавения нос. – На по-малко от сто и петдесет метра оттук тече разследване на местопрестъпление, в краката ни лежи труп, а полицаите ще почукат на вратата веднага щом съберат две и две.

– Четири – подсказа му Убиеца Андерш, който бе напъхал парче домакинска хартия в едната си ноздра.

Джери с ножа се зачуди дали епитропът би се побрал в единия куфар, но осъзна, че за целта тялото му ще трябва да се среже през средата, а в момента нямаха време за това. Пък и мисълта по никакъв начин не беше приятна.

Рецепционистът каза, че куршумът, изглежда, е останал вътре в мозъка на някогашния епитроп и че вероятно е заседнал някъде в близост до дъската, която хлопаше в главата му, където му беше и мястото.

Свещеничката се подразни, че покрай кончината си епитропът бе направил такава мацаница на пода. Но локвата кръв можеше да се почисти. Свещеничката се писа доброволец и предложи през това време Джери с ножа да хване трупа под ръка и да го натовари в камиона, след което да направи така, че тялото и превозното средство да изчезнат. Все пак със своя счупен страничен прозорец камионът имаше какво да каже на всеки полицейски служител, който се появеше да разпитва.

Така се разбраха. Така и стана. Джери с ножа седна зад волана, като преди това се наложи да убеди шофьора, който още лежеше на пода, да изпълзи един метър вдясно, за да може Джери да стига до педалите. След като зае новата си позиция, ужасеният шофьор намери изстреляния куршум, който беше последното доказателство, че по посока на църквата е имало стрелба.

Виното, гроздето, сиренето и бисквитите вече бяха разтоварени, така че отзад имаше предостатъчно място за един мъртъв епитроп. В интерес на истината, едно средно по големина паство би могло да му прави компания, ако се налагаше.

Първоначално за полицията не беше очевидно, че гранатата, избухнала в люляков храст и отнела два живота, има нещо общо с религиозната постройка от другата страна на магистралата. Минаха няколко часа, преди един комисар да направи потенциалната връзка с Църквата на Андерш, а очакваното полицейско посещение се случи чак на следващия ден.

Свещеничката посрещна полицаите и каза, че е прочела във вестника за ужасния инцидент, който явно се е случил само на един хвърлей разстояние, както и че вчера чули силен гръм, докато разтоварвали някои продукти, но малко след това зазвучали полицейски сирени и всичко се успокоило.

– Разбрахме, че органите на реда идват, за да се справят със случващото се. Наистина е чудесно, че реагирате толкова бързо. Може ли да ви почерпим малко кафе? Предполагам, че нямате време за една игра на микадо?

Горе-долу десет часа по-рано Джери с ножа хвърли един троен чувал с осемдесет килограма епитроп и петнайсет килограма камъни в Балтийско море. След това с помощта на четиресет литра бензин старателно подпали камиона, паркиран на един отдалечен черен път. За всеки случай мястото се намираше в лен Вестманланд, така че предполагаемият полицейски доклад да се окаже на различно бюро и в различно полицейско управление от това, в което щеше да се озове докладът за необяснимата експлозия в горичката северно от Стокхолм.

Глава 55

Бившият епитроп, който в момента лежеше на осемнайсет метра дълбочина в Балтийско море, щеше да напомни за себе си още веднъж няколко дни след смъртта си.

– Содом и Гомор – повтаряше си Бьорие Екман предния четвъртък, седнал в едностайния си апартамент, докато на печката къкреше овесена каша.

Епитропът отхапа от сухара с маргарин и реши какво да направи. Като за начало.

– Правилно ли разсъждавам, Господи? – попита Бьорие Екман и в отговор получи мълчание.

Тогава смени тактиката.

– Ако не съм прав, Господи, кажи ми! Знаеш, че няма да прекрача Твоята воля.

Бог отново не продума.

– Благодаря ти, Боже – каза Бьорие Екман, получил потвърждението, което искаше.

И така, в четвъртък сутринта самозваният епитроп на Църквата на Андерш се качи на колелото си и започна да обикаля от „Сюстембулагет“ на „Сюстембулагет“, разговаряйки с мъжете и жените, насядали по пейките отпред. Някои от тях вече подозираха, че служителите в държавната верига магазини няма да ги пуснат вътре, но въпреки това продължаваха да се навъртат наоколо. Други все още бяха достатъчно трезви, за да могат да се надяват, че ще бъдат допуснати, когато вратите се отвореха в девет нула нула. „Сюстембулагет“ имаше сложната задача, от една страна, да продава възможно най-големи количества алкохол на шведския народ, така че държавата да прибере максимално количество акцизи, а от друга страна, да проповядва на същия народ, че в името на трезвеността не бива да пие алкохола, за който току-що е платил солена цена.

В амбицията си да проявят отговорност служителите всеки ден намираха причина да откажат на десет, понякога двайсет потенциални клиенти, като избираха измежду хората, които най-много се нуждаеха от алкохол.

Бьорие Екман обикаляше с колелото и носеше радост именно на тази клиентела, като подшушваше на всички, че идната събота в Църквата на Андерш щели да раздават вино. Щедростта на Всемогъщия не знаела граници; всичко щяло да бъде безплатно, човек трябвало просто да се разходи на север от града и да бъде там навреме. Щяло да има даже и хапване. Не, яденето било по желание, не задължително. Не, на никого нямало да бъде отказан достъп, там решавал Бог, не „Сюстембулагет“.

Бьорие Екман знаеше, че учениците от гимназия „Меларен“ започват работа в тринайсет часа. Половин час по-късно кутиите вино трябваше да са по местата си.

– Ако пристигнете преди два часа, няма да закъснеете – казваше Бьорие Екман и продължаваше нататък.

Усмихваше се, докато въртеше педалите, и въпреки хладния насрещен вятър напредваше към следващия магазин за алкохол. И следващия. И следващия. Часове преди смъртта си.

* * *

Когато съботата дойде, Бьорие Екман лежеше неподвижно на дъното на Балтийско море, а най-жалките човешки екземпляри, които епитропът предварително бе подучил, насядаха по църковните пейки още в единайсет часа.

Три часа по-късно църквата беше пълна с хора. Още двайсет минути по-късно всички в църквата бяха пълни с вино. За разлика от кутиите с молдовско.

Гимназистите имаха ясни инструкции. Празните кутии веднага трябваше да се заменят с пълни. Това нареждане се основаваше на предположението, че виното в някоя и друга кутия може да привърши към края на проповедта, но не предполагаше всички кутии да бъдат заменени още преди Убиеца Андерш да се е качил на амвона.

Към четири и половина се разрази първото сбиване. Започна с караница относно правото на собственост върху най-близката кутия вино и завърши с това, че никой от участниците не си спомняше за какво са се сбили. По същото време започнаха да пристигат обичайните посетители с джобове, пълни с пари. Щом влезеха през вратата обаче, те се обръщаха кръгом и си тръгваха.

В пет без двайсет свещеничката усети какво се случва. Гимназистите бяха направили първата си обиколка с кофите, събирайки двайсет и две шведски крони и една западногерманска марка от 1982 година. Това правеше малко над 2,7 йоре на посетител. Немската марка сигурно също струваше толкова, но в разтопено състояние.

В пет без десет говорителят на гимназистите съобщи, че седмичната дажба вино е свършила. Означавало ли това, че трябва да вземат от запасите за следващата седмица, или пък да поднесат яденето?

Нито едното, нито другото. Означавало, че днешната проповед се отменя и Джери с ножа и отряда му трябва да опразнят църквата, преди да е станало някое пиянско сбиване.

– Малко е късно за това – каза Джери с ножа, поглеждайки към паството иззад пердето.

По пейките имаше изправени хора, някои пък бяха легнали да спят, поне четири отделни групички се караха помежду си, а около тях избухваха нови спречквания с бутане, оплюване и подигравки. Мърлява жена и още по-мърляв мъж бяха легнали под една фреска, изобразяваща Младенеца в яслата, и като че ли искаха да демонстрират какво не бе станало според Библията, когато Дева Мария заченала.

Някой очевидно се беше обадил в полицията (в това отношение Бьорие Екман не беше заподозрян), защото отвън се чуха сирени. Детекторът за метал пищеше след всеки полицай, който минаваше през него, което от своя страна раздразни двете полицейски кучета. А куче, лаещо в църква, звучи като цял кучкарник. Две кучета в църква създават пълен хаос.

Още преди да се разсее димът, четиресет и шест души бяха задържани за пиянство или за съпротива срещу длъжностно лице, или и за двете. Двама бяха арестувани за нарушаване на обществения ред.

Освен това свещеничката Йохана Шеландер беше извикана на разпит по подозрение в... ами, не беше много ясно в какво.

Според глава трета, параграф осем от Закона за обществения ред отделните общини могат да издават допълнителни наредби към тези, които вече са в сила, с цел поддържането на въпросния обществен ред.

След изписаното в неделните вестници засегнатата община още на следващия ден взе решение за „забрана на употребата на алкохол в частното помещение за религиозни събрания, наречено „Църквата на Андерш“, ако целта на консумацията е различна от предвидената в дадените законови рамки“. Може да се каже, че беглата връзка между въпросната църква и предполагаемото убийство на двамата криминални елементи, които бяха пръснати на парченца няколко дни по-рано, също не затрудни решението на общината.

Глава 56

След бизнеса, основан върху малтретирането на – в най-добрия случай – не твърде невинни хора, свещеничката и рецепционистът се бяха насочили към нова дейност, състояща се в това да измъкват парите на хора, чиито сърца са пълни с вяра, надежда, любов и щедрост и чието кръвообращение е пълно с вино.

Ако не бяха един мъртъв граф и една мъртва графиня, както и последното деяние на един понастоящем също толкова мъртъв бивш и себичен епитроп, тази дейност можеше да продължава и до днес. Първо се оказа, че вестниците не са надеждни разпространители на безплатна реклама. Вместо това журналистите направиха неясна връзка между Църквата на Андерш и предполагаемото зверско убийство на две от централните фигури в подземния свят, случило се от другата страна на магистралата. Неколцина дори намекваха за възможността Убиеца Андерш да се е завърнал към старото си аз и именно той да стои зад цялата работа. Приемаше се за дадено, че така нареченият граф и неговата графиня са сред престъпниците, измамени от Убиеца Андерш преди няколко месеца.

– Шибани журналисти – обобщи рецепционистът новосъздалата се ситуация.

Свещеничката се съгласи. Всичко щеше да е много по-просто, ако проклетите медии се бяха въздържали от това да си свършат работата.

Сякаш писанията им не бяха достатъчни, ами и общината набързо забрани на Църквата на Андерш да гради дейността си върху виното като извор на всяко добро (за разлика от една мелница в северозападен Вермланд). Поради всичко това пред свещеничката и рецепциониста се простираше единствено нерадостното бъдеще.

Накратко казано, от осемстотин богомолци в църквата плюс двеста на паркинга бройката за няколко седмици спадна до седем.

Седем посетители.

Които дариха някакви си сто крони бруто.

Общо.

Стотачката трябваше да изхрани свещеничка, рецепционист, отряд охранители и група гимназисти. Дори Убиеца Андерш проумя, че финансите им не вървят. Но каза, че силата на религиозното му послание била непокътната и че свещеничката и рецепционистът трябвало да имат търпение.

– Знаем, че страданието поражда търпение, търпението – опитност, опитността – надежда – каза Убиеца Андерш.

– К’во рече? – попита рецепционистът.

– Римляни 5 – отвърна свещеничката инстинктивно и в същото време изненадано.

Без да съзнава какво впечатление бе направил току-що, пастор Андерш разказа как първоначално си помислил, че било жалко, дето Бьорие Екман гушнал букета, но половин минута по-късно осъзнал, че алтернативата била самият той да получи дупка в корема и още една от другата страна. В светлината на това прозрение Убиеца Андерш се съгласи с рецепциониста, че кръвта от носа била нещо поносимо.

Между другото, въпросното кръвотечение беше спряло след някакви си петнайсет минути, а въпреки относителния неуспех, който претърпели последната събота, пасторът бил готов да продължи делото си в името на Исус. Според него не било проблем, че посетителите вече няма да получават алкохол, стига той самият да можел да продължи тайно да се сгрява с по една бутилка. Седмината богомолци скоро щели да станат четиринайсет. И преди свещеничката, пасторът и рецепционистът да се усетят, отново щели да бъдат хиляда и четиристотин.

– „Относителен неуспех“ е доста меко казано за случилото се след пристигането на полицията и кучетата – отбеляза рецепционистът.

– Добре, много сериозен неуспех тогава. Но вярата мести планини – каза Убиеца Андерш, позовавайки се на Левит.

– Да не е научил цялата Библия наизуст? – попита рецепционистът, когато Убиеца Андерш излезе от стаята.

– Не съвсем – каза свещеничката. – Вече обсъждахме, че вярата мести планини навсякъде – както в Библията, така и извън нея, но точно в Левит това не се споменава. Там принасят животни в жертва. И разни такива.

Рецепционистът не можеше да си представи, че занапред вярата на Убиеца Андерш би могла да премести нещо друго освен самите тях, насаждайки ги на пачи яйца. Свещеничката беше съгласна.

С Църквата на Андерш беше свършено. Оставаше да ликвидират бизнеса по най-добрия начин. Без пасторът да разбере какво се случва.

– Помислих си, че е твърде хубаво, за да е истина, когато за известно време нещата наистина станаха твърде хубави, за да са истина – каза свещеничката.

Рецепционистът помълча, докато думите попият в съзнанието му, след което отговори:

– А пък аз горе-долу по същото време си помислих, че след всички тези години късметът ми най-накрая се е обърнал. Обещавам никога повече да не ми минават такива мисли, любов моя.

Глава 57

Свещеничката и рецепционистът разполагаха с шест цяло и девет милиона крони в брой, току-що преброени и събрани в един жълт куфар. Разполагаха също и с празен червен куфар, който щяха да напълнят с цялата си покъщнина.

И накрая разполагаха с пастор, който поради различни обстоятелства беше изгубил всякаква комерсиална стойност и с когото поради тази причина трябваше да се разделят. В известен смисъл можеше да се каже, че се бяха оказали в положението, в което се намираха и в шестнайсета глава на тази книга. Тогава трябваше да напуснат един хотел и да изчезнат с два куфара, пълни с пари. И пътьом да се отърват от Убиеца Андерш. Сега трябваше да напуснат една църква и да се отърват от същия убиец. Но този път по-качествено.

Не знаеха как точно да постъпят, но можеха да го измислят на спокойствие, тъй като пасторът не разбираше колко отчайващо е положението.

– Миналата седмица имаше седем посетители – каза рецепционистът. – Обзалагам се, че тази събота ще са четирима или петима.

– Най-много ще ми липсват цитатите в чест на виното – каза свещеничката. – Трябва да признаем на пастор Андерш, че успяваше да разпали хората по пейките. Жалко, че не успяхме да стигнем до най-любимия ми цитат.

– Любимият ти цитат?

– Като пиян съм и като надвит от виното пред Господа и Неговите святи думи.

– Олеле! Кой го е казал?

– Исая46. Той обичал чашката. Звучи добре – Бог говори и осигурява на слушателите безплатно напиване.

Думите бяха произнесени с неуважителна интонация, което наведе рецепциониста на мисълта, че на свещеничката ще ѝ трябват още няколкостотин години, за да прости на Бог, че е позволил една семейна традиция да я прати да Му служи против волята ѝ. Ако се бе напрегнал съвсем малко, Бог можеше да саботира следването ѝ в университета, като попромени малко безгрешните ѝ отговори на изпитите. Или, ако това би го затруднило твърде много, можеше да се погрижи изобщо да не я приемат за финалния семестър в Пасторския институт. Така свещеничката щеше да се размине със свещеничеството, независимо колко чинии баща ѝ викарият щеше да изхвърли в яда си.

Само че и това, както всичко останало, си имаше обратна страна. Може би, ако я бяха скъсали, таткото щеше да почне да хвърля чиниите по нея вместо в кошчето, а в такъв случай Бог по-скоро бе спасил живота ѝ, изпълнявайки желанието на викария. Интересно доколко ли Господ съжаляваше за това си решение.

Рецепционистът отдавна бе осъзнал собствените си ограничени възможности по отношение на теологичните размисли. Чувстваше се пӝ на място, когато боравеше с обективни факти, като шест цяло и девет милиона крони, двама взривени гангстери, един малко злощастно, но все пак, за щастие, застрелян епитроп, както и всички счупени ръце и крака (плюс няколко разбити мутри) преди това. Рецепционистът си помисли, че всъщност трябва повече от всичко да се надяват Царството небесно наистина да не съществува. Иначе и на двамата лошо им се пишеше.

46 Йеремия 23:9. Явно и свещеничката не е научила съвсем Библията. – Б. пр.

* * *

– Здравейте и добро утро! – каза Убиеца Андерш, влизайки в сакристията с лека стъпка. Беше в почти глупашки добро настроение. – Понеже стана каквото стана, реших да прибавя няколко безалкохолни послания към следващата проповед и искам да ги изпробвам върху свещеничката. Само първо да се изпикая!

Пасторът изчезна също толкова бързо, колкото се беше появил. Излезе през двойната врата, предвидена за авариен изход. Не че някой го гонеше, просто искаше да се облекчи сред красивата природа, създадена от Бог.

Нито свещеничката, нито рецепционистът успяха да изкоментират появата и изчезването на убиеца, преди да чуят нов глас, този път откъм прага на сакристията.

– Добър ден – каза дребен костюмиран мъж. – Името ми е Улуф Клариндер. Аз съм от Данъчната агенция и бих искал да прегледам счетоводството ви, ако нямате нищо против.

На данъчен език това означаваше, че Улуф Клариндер възнамерява да прегледа счетоводството независимо дали потенциалните нарушители имат, или нямат нещо против.

Рецепционистът и свещеничката зяпнаха костюмирания мъж. Никой от тях не знаеше какво да отговори, но свещеничката както винаги съумя да импровизира.

– Сигурна съм, че не би имало проблеми – каза тя. – Но господин Клариндер пристига малко ненадейно. Пастор Андерш не е тук днес, а ние сме просто негови покорни служители. Възможно ли е да се върнете утре в десет? Ще предупредя пастора, че ще е добре да бъде тук по това време. Заедно с всичките си папки, разбира се. Така добре ли е?

Жената със свещеническата яка каза казаното с апломб и толкова невинен тон, че на Улуф Клариндер му мина през ума, че във въпросната енория може би въпреки всичко нямаше данъчни нередности. Анонимните сигнали имаха недостатъка, че твърде често се основаваха на злоба, а не на истина.

Това, че имало папки за разлистване, също беше добра новина. Нищо не удовлетворяваше Улуф Клариндер повече от разлистването на папка с документи.

– Всъщност идеята на този тип посещения е именно да са неочаквани – каза той. – Същевременно обаче целта на властите не е да бъдат строги отвъд всякакви граници. Десет нула нула утре сутринта е добре, стига тогава пасторът, отговарящ за финансите, да е тук заедно с... папките си ли казахте?

Държавният служител Клариндер си тръгна през едната врата секунди преди Убиеца Андерш да нахълта през другата, закопчавайки панталона си.

– Що са ви такива странни физиономиите? – попита той. – Случило ли се е нещо?

– Не – отвърна свещеничката рязко. – Нищо. Абсолютно нищо. Добре ли мина пикаенето?

* * *

Време беше за среща с единствения от охранителите, който още не беше освободен от длъжността си, или с други думи, Джери с ножа. Среща без пастора.

Джери с ножа бе човек, който само с няколко жалки дни предизвестие бе уредил седмична доставка на молдовско вино в кутия почти на безценица. Той имаше връзки, а на свещеничката ѝ хрумна внезапна идея.

Въпросната идея не беше по-морална от онези, които бе осъществила през последните години, а от определена гледна точка – и през целия си зрял живот. Но идеята си е идея.

– Рохипнол47 – каза тя на Джери с ножа. – Или нещо подобно. Колко време ще ти е нужно, за да го уредиш?

– Спешно ли е? – попита Джери с ножа.

– Да, може да се каже.

– За какво става дума? – попита рецепционистът, когото свещеничката не бе информирала надлежно в бързината.

– В Швеция вече не се продава рохипнол, затова се опасявам, че ще отнеме време.

– Колко? – попита свещеничката.

– За какво става дума? – повтори рецепционистът.

– Три часа – каза Джери с ножа. – Два и половина, ако имам късмет с движението по пътищата.

– За какво става дума?

47 Лекарство от групата на бензодиазепините. Предписва се на хора с тежко безсъние. – Б. пр.

Глава 58

Рецепционистът бързо бе запознат с плана и след известно колебание даде един вид благословията си.

И така: към четири и половина следобед, когато пастор Андерш беше в най-добро настроение, свещеничката и рецепционистът му съобщиха, че е време да поеме шефството на сериозно. Това означавало цялата формална собственост и отговорност да бъдат прехвърлени на негово име още сега, нямало смисъл да чакат. Също така пасторът щял да може да раздава бъдещите дарения на енорията по свое усмотрение. Свещеничката и рецепционистът щели да отстъпят крачка назад, но да продължат да му оказват морална подкрепа.

Пастор Андерш беше трогнат. Не само че свещеничката и рецепционистът му даваха по петстотин крони на седмица, които да харчи както си иска (с изключение на последните седмици, през които волните пожертвувания в най-добрия случай едва достигаха трицифрени суми), ами бяха готови да му преотстъпят и цялата слава.

– Много, много благодаря, мили приятели – каза Убиеца Андерш. – Признавам, че в началото се съмнявах във вас, но сега разбирам, че сте добри до дъното на душата си. Алилуя и осанна!

След това той подписа всички необходими документи, без дори да се запита какво пише в тях.

Щом приключиха с административната работа, свещеничката предложи пасторът сам да проведе срещата с юридическия представител на властите, който се очаквало да мине утре сутринта за рутинна проверка. Предполагала, че трябва просто да му се каже всичко както си е и нямало да има проблеми.

– Колко общо са даренията в касата? – поинтересува се Убиеца Андерш.

– Трийсет и две крони – каза рецепционистът.

* * *

Следващата сутрин в девет щяха да имат ново съвещание в сакристията. Свещеничката и рецепционистът предложиха на Убиеца Андерш да закусват заедно и не, в съдържанието на закуската нямало да има големи изменения. Сутрешната бутилка вино си била все същото тайнство; не можело да бъде заменена с кафе само защото очаквали официално посещение. Сандвичите обаче щели да бъдат от прясно изпечен хляб, обеща свещеничката.

Убиеца Андерш разбра. Или по-точно не разбра думата тайнство, но разбра, че традициите на причастието не бяха под заплаха.

– Ще се видим утре – каза той. – Може ли да взема една кутия от молдовското? Старая се парите да ми стигат за собствените нужди, но с един-двама приятели мислим тази вече да се сберем в кемпера, за да изучаваме Библията. Предполагам, че вие още живеете в мазето на леля ти? – каза убиецът и погледна към рецепциониста, който като редовен клиент беше договорил отстъпка за апартамента в „Хилтън“.

– Да, напълно безплатно, Бог да я благослови – отговори той, макар че никога не бе имал леля. – Вземи една кутия за приятелите си. Или две. Но утре в девет нула нула те искаме тук, свеж и трезвен. Поне относително.

Щом каза това, рецепционистът се усмихна, както беше по план, и получи непланирана усмивка в отговор.

* * *

На следващия ден Убиеца Андерш не се появи в девет часа. Нито в девет и петнайсет. Но малко преди девет и половина все пак се изтърси в сакристията.

– Извинете, че закъснях – каза той. – Сутрешният тоалет ми отне повече време от предвиденото.

– Сутрешният тоалет? – попита свещеничката. – Кемперът е паркиран на седемдесет метра оттук и тоалетната му не работи поне от седмица.

– Знам – каза Убиеца Андерш. – Не е ли ужасно?

Е, нямаха време за губене. На убиеца бе сервирана чаша за безалкохолно, пълна с вино, което тайно бе подсилено с умерено количество водка. Последва я нова чаша. Към нея му поднесоха и три сандвича със сирене и внимателно стрит рохипнол в маргарина. По милиграм на сандвич трябваше да свърши работа. Нямаше проблем и да дойде малко в повече.

Убиецът, който от няколко години си повтаряше никога вече твърд алкохол и хапчета, каза, че днес виното му се струвало особено вкусно. Може би Бог искал да го подготви по най-добрия начин за срещата с представителя на властите.

– Но най-лошото, което може да се случи, е да ни поиска двайсет процента данък върху онези трийсет и две крони, как мислите?

Пасторът не спомена нищо за вкуса на сандвичите, само помоли за още един. Свещеничката за всеки случай подправи и него с около милиграм от съставката с химична формула C16H12FN3O3.

В десет без пет свещеничката и рецепционистът казаха на Убиеца Андерш, че имат работа някъде другаде, и му подадоха три папки, които бяха напълнили със стари комикси, за да придобият малко тежест (човек ползва каквото има; в конкретния случай двамата имаха купчина комикси, които по някаква непонятна причина бяха стояли в един гардероб в сакристията; това, което нямаха, беше каквато и да е друга документация освен тази за скорошната промяна на собствеността). Казаха му също да им се обади, ако има нужда от помощ. После си тръгнаха и изключиха мобилните си телефони.

– Доколкото разбрах, такова количество алкохол и таблетки би трябвало да може да повали цял кон – каза рецепционистът на свещеничката си, след като се отдалечиха на безопасно разстояние от арената на предстоящите събития.

– Да, но ние си имаме работа по-скоро с магаре. И то такова, което вече е свикнало с тази комбинация от субстанции. Според мен можем да разчитаме, че срещата между магаре и данъчен ще се окаже умерено трагична.

Служителят от Данъчната агенция се представи на пастор Андерш, който се здрависа с него и приблизително в същия момент започна да изпитва странно чувство. В ръкостискането на този човек имаше нещо надменно. А и беше казал „Приятно ми е!“.

Какво пък му беше приятно? И тази вратовръзка! Да не се мислеше за по-добър от останалите?

Освен това персоната с вратовръзката започна да задава провокативни въпроси за касов апарат, устройство за дистанционна връзка с Данъчната агенция, модел, сериен номер, счетоводство и разни други неща, които пасторът не разбра. А беше и грозен.

– Какво искаш, по дяволите? – попита Убиеца Андерш.

Започваше да му кипва.

– Какво искам? – повтори Улуф Клариндер малко притеснено. – Нищо особено, аз съм държавен служител, който се опитва да си върши работата. Развитият данъчен морал е един от стълбовете на демократичната нация. Пасторът не е ли съгласен?

Единственото, с което можел да се съгласи пасторът, който междувременно претърпяваше личностна промяна, било Данъчната агенция да вземе двайсет процента от общите приходи в размер на трийсет и две крони. Пасторът не можел да каже колко точно прави това, но едва ли ставало дума за повече от петдесетачка, нали?

Улуф Клариндер усети, че нещо не е както трябва, но все пак не можа да устои на изкушението да отвори първата и втората от трите папки с документи.

За щастие, той преживя побоя, нанесен му от пастора, чието преобразяване обратно в убиец завърши, след като служителят изказа мнението, че седемнайсет броя на „Фантома“ от 1979–1980 не можели по никакъв начин да заместят данните за дейността на енорията, които представителят на Данъчната агенция искал да види. Улуф Клариндер оцеля, но пострада сериозно, тъй като Убиеца Андерш опита с помощта на третата папка да му набие със сила желаната документация в главата.

Впоследствие самият пастор не си спомняше какво се е случило, но имаше опит в такива ситуации и се призна за виновен. Беше осъден на шестнайсет месеца затвор съгласно глава трета, параграф шестнайсет от Наказателния кодекс. В добавка към това получи и девет месеца съгласно параграф четири от Закона за данъчните престъпления. Общо двайсет и пет месеца. Най-леката му присъда до момента, отбеляза убиецът доволно. Нещата наистина се развиваха добре.

Веднага след процеса му бе разрешено да говори за кратко със свещеничката и рецепциониста. Помоли ги най-искрено за прошка. Не можел да разбере какво го бе прихванало. Свещеничката го прегърна продължително и му каза, че не трябва да се вини твърде много.

– Ще ти идваме на свиждане – каза тя и се усмихна.

– Ще го посещаваме ли наистина? – попита рецепционистът, след като оставиха бъдещия затворник зад гърба си.

– Не – отговори свещеничката.

* * *

След прощален благодарствен обяд с Джери с ножа на свещеничката и рецепциониста им останаха само апартаментът в „Хилтън“ и куфарът, пълен с едва седем милиона крони (включително парите, изтеглени от банковата сметка). Църквата и кемперът бяха регистрирани на името на Убиеца Андерш и набързо иззети от колегите на Улуф Клариндер от Агенцията за държавни вземания. Самият Клариндер лекуваше няколко фрактури в болница „Каролинска“. Там не му беше твърде скучно, защото бе взел със себе си двете папки от Църквата на Андерш. Оказа се, че Фантома винаги му е бил таен любимец.

Трета част. Трети различен бизнес

Глава 59

Завит с пухена завивка, рецепционистът лежеше до своята свещеничка и не можеше да заспи. Мислеше за живота им, както и за миналото си. Мислеше за проклетия си, шибан дядо, пропилял цялото богатство на семейството, с което косвено бе принудил внука си да стане аниматор в публичен дом.

А сега той и свещеничката имаха прилично количество крони в един жълт куфар. Бяха почти толкова богати, колкото някога е бил дядо му. Живееха в апартамент в луксозен хотел и редовно похапваха гъши дроб с шампанско. Донякъде защото беше вкусно, но най-вече защото Пер Першон настояваше всичко, което ядат и пият, да е скъпо.

Беше постигнал своето финансово отмъщение. То го остави със странно чувство на... нещо. Или може би липса на... нещо друго.

Ако щетите от провала на дядо му преди петдесет години най-накрая бяха поправени, защо удовлетворението му не беше пълно? Или поне достатъчно значително?

Да не би да изпитваше угризения на съвестта, задето със свещеничката се погрижиха Убиеца Андерш да се озове там, където му е мястото?

Не, откъде накъде?

Останалите замесени също бяха получили горе-долу това, което заслужаваха. С изключение може би на епитропа, който започна да проумява твърде много неща и впоследствие стана по-мъртъв, отколкото ситуацията реално изискваше. Злополучно обстоятелство, безспорно. Но като цяло това си оставаше периферна случка.

Тук би било на място едно малко отклонение в защита на рецепциониста. Това да наречеш „периферна случка“ едно убийство втора степен, извършено вследствие на неуспешен опит за убийство първа степен, може да се смята за подценяване на ситуацията. Но ако вземем предвид генетичното наследство на Пер Першон, можем да открием ако не извинение, то поне обяснение.

Рецепционистът беше наследил моралния си компас от баща си пияницата (който изостави двегодишния си син заради бутилка коняк) и от дядо си – търговеца на коне, който хранеше жребчетата си с точно определено количество арсеник още от раждането им, за да свикнат с отровата и в деня на продажбата да бъдат в топформа, а през следващите седмици и месеци постепенно да залиняват.

Ако някой продава животни на петъчния пазар и още в неделя получава оплаквания, че животните са умрели, то репутацията му бързо се срива. Но конете на дядото на Пер Першон оставаха на крака и мигаха бодро на следващия и дори на по-следващия ден. Едва няколко месеца по-късно умираха от хронични стомашни проблеми, рак на белия дроб, чернодробна и бъбречна недостатъчност или друго заболяване, което трудно би могло да се свърже с все по-заможния и реномиран търговец. Тъй като той винаги измерваше правилното количество арсеник, козината на конете му никога не придобиваше зеленикав оттенък малко преди да умрат. При други търговци това беше обичайно последствие от предозиране по невнимание часове преди продажбата. А работните коне все пак не са зелени по природа (за разлика от самата природа и някои модели трактори). И е за предпочитане да не умират още преди да са влезли в употреба. Ако някой селянин си купи работлив впрегатен кон в събота следобед и се напие, за да отпразнува сделката, а на следващия ден се събуди с махмурлук – за разлика от новия си кон, който изобщо не се е събудил, то селянинът има най-малко двойна причина да прескочи неделната служба и с вила в ръка да подири справедливост от продавача, по това време вече изнесъл се в съвсем друга енория.

Дядото на Пер Першон беше твърде умел, за да прибягва до такива евтини номера. Впоследствие обаче се оказа твърде глупав, за да проумее, че навлизането на тракторите на пазара може да бъде многократно по-лошо от това да ти набодат задника с вила.

Понеже крушата не беше паднала много далеч от родовото дърво, можем да разберем защо рецепционистът разсъждаваше по този начин. Умело тровен кон или щастливо загинал епитроп – каква беше разликата от чисто морална гледна точка?

Когато му омръзна мислите да се въртят в главата му, а той да се върти в леглото, Пер Першон почувства, че жената, която спеше до него, трябва да му помогне.

– Скъпа? Будна ли си?

Никакъв отговор.

– Скъпа?

Свещеничката се размърда. Не много, но все пак.

– Не, не съм будна – каза тя. – Какво има?

Ух! Рецепционистът веднага съжали. Не биваше да я въвлича в размислите си така посред нощ... Глупак, глупак, глупак.

– Извинявай, че те събудих. Заспивай, ще говорим утре сутринта.

Но свещеничката изпухтя във възглавницата си и се изправи.

– Кажи какво става, иначе цяла нощ ще будувам и ще ти чета на глас от гедеонската48 Библия в нощното шкафче.

Рецепционистът знаеше, че това е безпочвена заплаха. Свещеничката още първата вечер бе изхвърлила през прозореца гедеонската Библия, копия от която се въргаляха в кажи-речи всяка хотелска стая в страната. Въпреки това той разбра, че трябва да говори. Не знаеше обаче какво да каже и как да го каже.

– Ами, скъпа... – пробва той. – Доста добре се справихме като цяло, не мислиш ли?

– Имаш предвид това, че всички, които се изпречиха на пътя ни, сега са мъртви, много мъртви или в затвора, докато ние си пийваме шампанско?

Не, не точно това имал предвид, поне не и формулирано толкова директно. Пер каза, че са успели да поправят историческите несправедливости в живота си доста успешно. Внукът бе заменил финансовия крах на дядо си с луксозен апартамент, гъши дроб и мехурчета. А парите бяха резултат от това, че двамата с общи усилия бяха профанирали религията, която предците на Йохана ѝ бяха натрапили.

– Мисля си, може би, че сме постигнали целта си. И би било... дразнещо, ако тя, поетесата, как се казваше... онази, която пише, че мъката си заслужавала заради пътя49... ако тя...

– Пътя? – попита полузаспалата свещеничка, която започваше да осъзнава, че разговорът няма да приключи бързо.

– Да, пътят. Ако целта е била луксозен апартамент с хвърлена през прозореца гедеонска Библия, защо тогава живот ни не е песен? Или според теб е?

– Какво не е?

– Песен?

– Кое?

– Животът.

– Колко е часът?

– Един и десет – каза рецепционистът.

48 „Гидиънс интернешънъл“ е евангелистка организация, която разпространява безплатни копия от Библията. Името на организацията идва от библейския персонаж Гедеон. – Б. пр.

49 Пер Першон има предвид шведската поетеса и писателка Карин Бойе и стиховете Пътуването цел и смисъл притежава – / но зарад пътя мъката си заслужава от най-известното ѝ стихотворение „В движение“. – Б. пр.

Глава 60

Дали животът бил песен?

Едно беше сигурно: ако животът бе песен, то това беше нещо ново за Йохана Шеландер. До този момент животът ѝ беше най-вече подигравка.

Все пак я имаше тая работа с баща ѝ. И неговия баща. И неговия баща. И неговия баща. По някакъв начин всички те колективно бяха решили, че тя трябва да бъде той, а той трябва да бъде свещеник.

Първото не им се получи, така че докато растеше, Йохана през цялото време слушаше как била виновна, задето не проявила достатъчно мъжество, за да стане мъж.

Стана обаче свещеник. И ако сега трябвало да се замисли по въпроса, вместо да заспи, то би казала, че неверието ѝ се дължеше не толкова на лични убеждения, колкото на принципна позиция. Библията все пак можеше да се чете по много начини. Свещеничката избра свой собствен – и по този начин затвърди горчивината, която изпитваше към баща, дядо, прадядо и така нататък, чак до времето на Густав III50 (който, между другото, имал някои общи черти с епитропа, с тази разлика, че кралят бил застрелян в гърба, а не в окото).

– Значи, все пак вярваш донякъде в онази книга? – попита рецепционистът.

– Да не се изхвърляме. Проклета да съм, ако Ной е доживял до деветстотин години.

– Деветстотин и петдесет.

– До толкова също. Не забравяй, че съм сънена.

– Не съм сигурен дали досега съм те чувал да ругаеш.

– Случвало се е. Но основно след един през нощта.

Усмихнаха се един на друг. Не че в тъмното се виждаше, но и двамата го усетиха.

Рецепционистът продължи, като призна, че въпросът му може и да бил смахнат, но въпреки това свещеничката все още не била отговорила.

Йохана Шеландер въздъхна и призна, че причината се криела в това, че е забравила какъв е въпросът.

– Но задай го пак. Видяло се е, че няма да се спи.

Ами, мисълта му била за целта и смисъла на всичко. Дали се чувствали толкова добре, колкото би трябвало? Дали животът им бил песен?

Свещеничката помълча известно време и накрая реши да приеме разговора на сериозно. С радост ядяла гъши дроб в „Хилтън“ заедно със своя рецепционист. Предпочитала го многократно пред това да стои на амвона веднъж седмично и да лъже стадо овце.

Но, разбира се, Пер имал право. Тук всеки ден бил досущ като предния. Не било казано, че непременно трябва да останат в хотела, докато парите им свършат. Което точно в „Хилтън“ щяло да стане доста бързо, нали?

– Ако я караме по-полека с гъшия дроб и шампанското, съдържанието на куфара ще ни стигне за около три години и половина – каза рецепционистът, но отбеляза, че сметката можело и да не е точна.

– А после? – попита свещеничката.

– Точно за това говоря.

Свещеничката беше забелязала флирта на Пер Першон с едно от най-известните стихотворения в Швеция, което започваше така: Не ситият ден радост най-голяма ражда. / Най-знаменитият ден е денят на жажда.

Това, което я накара да се замисли малко повече над живота си, не беше самото стихотворение, а фактът, че поетесата се беше самоубила няколко години по-късно. Разумно беше да се предположи, че смисълът на живота едва ли е тъкмо в това.

Като се замисли кои от преживелиците след срещата ѝ с рецепциониста всъщност ѝ бяха доставили удоволствие (с изключение на отношенията ѝ с въпросния и прилежащите занимания върху матрак, в кемпер, зад орган и където другаде сварят), това бяха онези случаи, когато бяха раздавали пари наляво и надясно. Калабалъкът51 в магазина на Червения кръст във Векшьо може би не беше най-добрият пример, но пък споменът за залитащата жена от Армията на спасението пред „Сюстембулагет“ в Хеслехолм сега я караше да се усмихва. Същото важеше и за кемпера, паркиран напречно пред главния офис на „Спасете децата“. И за случката, когато Убиеца Андерш се развика на калаения войник, който не искаше да връчи предполагаема бомба на кралицата си...

Рецепционистът кимна в съгласие, но се разтревожи. Свещеничката да не искала да даде съдържанието на жълтия куфар на други нуждаещи се вместо на тях самите? Това ли бил пътят...?

– Не, по дяволите – каза свещеничката и се изправи още повече.

– Пак изруга.

– Ами не говори глупости, мамка му.

Накрая двамата се съгласиха, че известно време животът им бил песен, понеже давали с едната ръка, без да си личи, че вземат многократно повече с другата. По-блажено било да се взема, отколкото да се дава, но и даването си имало предимства.

Рецепционистът се опита да обобщи и да погледне към бъдещето.

– Може би смисълът на живота ни е да радваме другите, стига да имаме финансовата възможност да радваме самите себе си малко повече. Като църковния проект, само че без Бог, Исус и снайперисти в камбанарията.

– И Ной – каза свещеничката.

– А?

– Без Бог, Исус, снайперисти и Ной. Не мога да го понасям.

Рецепционистът обеща да измисли ново уравнение по въпроса с проявяването на доброта към нуждаещите се, без да е нужно някой друг да знае, че те двамата считат себе си за най-нуждаещите се от всички. И уравнението – каквото и да било – щяло със сигурност да изключва Ной и ковчега му.

– Може ли да поспя, докато ти изглаждаш детайлите? – попита свещеничката и се подготви за отговор „да“, какъвто смяташе, че може да очаква.

Рецепционистът си помисли, че свещеничката е достоен събеседник дори когато е сънена. Така че можеха да пообщуват още малко. Беше му хрумнала една микроидея по темата за смисъла на живота. Затова каза, че свещеничката можела спокойно да заспива, в случай че нямала отношение към факта, че рецепционистът някак внезапно бил пожелал ближния си.

И Пер Першон се приближи до нея в леглото.

– Минава един и половина – каза Йохана Шеландер.

След което на свой ред се приближи до него.

50 Шведският крал Густав III (1746–1792) завзема властта от правителството чрез държавен преврат и възстановява самодържавието в страната. Двайсет години по-късно става жертва на заговор, организиран от политическите му противници. Кралят е прострелян по време на маскен бал, но умира чак след 13 дни, през които успява да потуши метежа. – Б. пр.

51 Думата „калабалък“ навлиза в шведския още през XVIII в. След сражението при Полтава крал Карл XII намира убежище в Османската империя, където остава четири години. Накрая обаче турците нападат лагера на шведите, за да ги принудят да си тръгнат. Въпросното сражение става известно като „Калабалъкът в Бендер“. – Б. пр.

Глава 61

Третото – както хронологически, така и по големина – общо криминално събрание в Швеция се проведе в същото мазе като предните две. Присъстваха петнайсет мъже, тъй като двама бяха заловени от представители на закона, след като в твърде дрогирано състояние бяха ограбили инкасо автомобил, който всъщност се беше оказал хлебарски бус.

Макар да плячкосаха само пакет минисандвичи на пекарна „Ескелундс Хембагери“ (единият от разбойниците беше гладен), двамата носеха оръжия, заредени с бойни патрони, и получиха съответната присъда. Името „Ескелундс Хембагери“ беше споменато във всички възможни вестници, което подтикна шефа на пекарната да прати две красиви мушката в ареста, където двамата крадци бяха затворени в очакване на съдебния процес. Служителите заподозряха опит за тайно внасяне на наркотици, защото никога преди не се беше случвало арестантите да получават (нито пък да искат) цветя в знак на благодарност за зле извършено престъпление. Затова мушкатата бяха раздробени на парченца, преди да могат да бъдат дадени на получателите, което така и не се случи, защото вече нямаше смисъл да се случи.

За присъстващите на събранието новото беше, че Графа и Графинята бяха предали богу дух след интензивна борба с храбрите братя Улуфсон, които предпочетоха да не разказват подробностите около случилото се.

– Професионална тайна – каза Улуфсон, а брат му кимна, за да потвърди.

Освен това Убиеца Андерш се бе оказал зад решетките, а необичайният му религиозен проект беше прекратен.

Пред петнайсетимата оставаше въпросът какво да правят с двете дружки на убиеца. Логиката подсказваше, че те са прибрали купища пари. Тъй като Убиеца Андерш от своя страна беше прибран на сигурно място, би следвало да е безопасно да проведат един не особено приятелски разговор с приятелите му и да обсъдят придобиването на милионите. Относно по-нататъшното разпределяне на парите имаше петнайсет неизказани мнения, всичките различни.

Според онзи, на когото викаха Вола, дружките на убиеца трябваше да бъдат сполетени от същата съдба като благородническата двойка, например поглъщайки по една ръчна граната. Братята Улуфсон можели да се погрижат за това, след като така и така били набрали скорост.

След известни разногласия бе решено с 14 на 1 гласа, че не можеш да глътнеш граната, независимо дали някой страничен човек ти помага, като я натиска в гърлото ти (отделен въпрос беше рискът, на който ще се изложи натискащият), както и че взривяването на приятелите му би могло да провокира Убиеца Андерш да разкрие нежелана информация.

С други думи, без повече убийства за момента. Всички продължаваха да са единодушни, че истината за поръчаните на Убиеца Андерш убийства и осакатявания не бива да излиза наяве. Графа и Графинята вече прекарваха времето си в ада (всички се бяха запътили натам), но въпреки това можеше да се направят още доста неприятни разкрития относно това кой на кого от присъстващите е искал да посегне. Така че да пощадят свещеничката и онзи другия, след като им вземат парите, си беше просто мярка за безопасност.

С 13 на 2 гласа бе решено Улуфсон и Улуфсон да заловят приятелите на убиеца. Братята успяха да си изврънкат възнаграждение от петдесет хиляди крони, но повече от това беше немислимо, тъй като вече не ставаше дума за отнемане на живот.

* * *

Нещастните братя Улуфсон нямаха представа къде да търсят свещеничката и онзи другия. Започнаха с навъртане около църквата в продължение на няколко дни, а после на още няколко. Но единствената промяна през това време беше, че по чакълената пътека пред входа поникнаха бурени. С изключение на това наоколо не се случваше нищо.

След около седмица на един от братята му хрумна, че могат да натиснат дръжката на вратата, към която водеше чакълената пътека, за да проверят дали е заключена. Не беше.

Отвътре църквата все още приличаше на бойно поле. Никой от Агенцията за държавни вземания не беше сметнал за важно иззетата сграда да бъде разтребена.

Но братята не можаха да открият никаква следа за местонахождението на свещеничката и онзи другия.

В сакристията обаче имаше към хиляда литра вино в кутии, което си струваше да се опита. Не беше лошо и благодарение на него неприятната обстановка стана малко по-приятна.

Освен това в един гардероб откриха купища комикси. Ако се съдеше по датите на издаване, комиксите бяха стояли там повече от трийсет години.

– Комикси в църква? – учуди се Улуфсон.

Брат му не отговори. Вместо това седна да чете „Таен агент Х9“.

Улуфсон пък се насочи към кошчето за боклук, което се намираше до единственото бюро в сакристията. Изсипа съдържанието му и се разрови сред смачканите хартийки. Оказа се, че това са бележки за плащане в брой, издадени от хотел „Хилтън“, който се намираше до „Слусен“52 в Стокхолм. Първата бележка беше за една нощувка, следващата за още една, и още една... Да не би онези свине да си живееха в „Хилтън“ с парите на братята и на останалите измамени? Не ползваха кредитна карта. Плащаха от ден за ден. Винаги готови да избягат.

– Ела! – каза Улуфсон, който току-що бе стигнал до най-блестящото заключение в живота си.

– Чакай малко – каза Улуфсон, който беше стигнал до средата на един брой на „Модести Блейз“.

52 Ключов транспортен възел в центъра на Стокхолм. – Б. пр.

Глава 62

Свещеничката и – най-вече – рецепционистът продължиха да размишляват над смисъла на съществуването. След шест дни окончателно се съгласиха, че не могат да останат в апартамента в „Хилтън“.

Едва когато решиха да си намерят друго жилище, двамата осъзнаха колко скъпо ще им струва. За тристаен апартамент в центъра на Стокхолм трябваше да похарчат цялото съдържание на куфара. Какъв беше смисълът да водят добър живот, който няма да ги разори, ако за целта първо трябва да се разорят? Безпредметно беше и да се редят на опашка за жилище с поносим наем, освен ако не възнамеряваха да доживеят до деветстотин и петдесет години, а до момента само един човек бе успял да го направи.

Нито рецепционистът, нито свещеничката имаха опит с жилищния пазар. През целия си зрял живот Пер Першон беше спал в рецепцията на хотел или пък в кемпер. По темата Йохана Шеландер можеше да спомене само енорийското жилище на баща си, студентското общежитие в Упсала и отново енорийското жилище (като наскоро дипломирана ѝ беше разрешено да пътува двайсет километра от детската си стая до работа, нищо повече).

След като се запознаха със ситуацията, двамата решиха, че са твърде привързани към съдържанието на жълтия куфар, за да го използват само за да си осигурят място за живеене.

Най-приемливият от финансова гледна точка вариант, който откриха, беше рибарска колиба на остров в Балтийско море. Откриха тази готландска перла в интернет и бяха привлечени от цената (почти без пари) в комбинация с разстоянието (около сто морски мили53), което би ги разделяло от все още нехвръкналите във въздуха стокхолмски престъпници.

За ниската цена си имаше причини. Колибата не се даваше за постоянно, не биваше да се изолират стените и покрива, нито пък да се инсталира тоалетна.

– Можем да минем и без изолация, ако палим камината достатъчно често – каза свещеничката. – Но да ходим, сещаш се по каква работа, в снежна преспа на минусови температури, не звучи много привлекателно.

– Предлагам да се съгласим. Първата ни работа ще е да пробваме камината, използвайки вместо подпалки брошурите с държавните разпоредби за ползване на жилищата. После в незнанието си ще изолираме стените и ще направим тоалетна.

– А ако някой ни хване?

След всички години тормоз от страна на баща ѝ свещеничката все още не можеше да превъзмогне страха си от властови фигури.

– Ако някой ни хване? Че кой? Специалният инспектор по тоалетните за район Готланд? Сигурно обикаля от врата на врата, за да проверява дали хората акат където трябва?

В допълнение към споменатите правила се оказа, че човек почти не може да излезе от колибата, или поне така прозвуча от думите на продавача, който ги уведоми по телефона за защитата на брега, защитата на водите, защитата на животните, защитата на биотопите и цял куп други защити, които след известно време дотегнаха дори на свещеничката.

Накрая продавачът все пак заговори по същество и каза, че не си представял да остави културното си съкровище в ръцете на кого да е, но се чувствал уверен, че Божи служител като нея щял да съхрани наследството.

– Добре тогава – каза свещеничката. – Можеш да ми пратиш документите за покупката още сега, нямам търпение да се погрижа за наследството.

Продавачът предпочитал да се срещнат лично, защото така щели да могат да подпечатат споразумението с порция супа от водорасли.

Рецепционистът, който подслушваше отстрани, чу последното и сметна, че това вече е прекалено. Взе слушалката, представи се като асистент на викарий Шеландер и каза, че в момента били на конференция в хотел „Хилтън“ в Стокхолм, а след два дни щели да се отправят към Сиера Леоне във връзка с хуманитарен проект за борба с проказата. Затова най-добре би било продавачът да подпише документите и да им ги изпрати в хотела. Те също щели да ги подпишат и да ги пратят с обратната разписка.

– Ой – каза мъжът, който искаше да ги покани на супа, след което обеща веднага да направи каквото са го помолили.

След края на разговора свещеничката информира рецепциониста, че вече се казвало лепра, не проказа и че самата болест се лекувала по-скоро с антибиотици, а не с докосване от бивши викарии.

– Иначе добра работа – похвали го тя. – Между другото, откъде ти хрумна точно Сиера Леоне?

– Не знам – каза рецепционистът. – Но и да нямат проказа, все нещо имат.

53 185 км. – Б. пр.

* * *

Време беше да приберат багажа в куфара. Единствено число. Поради цените в хотел „Хилтън“ количеството пари беше намаляло достатъчно, за да може минималната им покъщнина да се събере при милионите.

Двойката и жълтият куфар напуснаха хотела за последно. Червеният куфар остана в стаята, изпразнен от съдържание. Идеята им беше да се разходят до Централна гара и оттам да продължат с автобус до Нюнесхамн, където ги очакваше фериботът към Готланд.

Нищо от това не се случи.

Глава 63

Улуфсон и Улуфсон извадиха съвсем не лош късмет, когато срещнаха Графа и Графинята преди известно време. Не лош късмет извадиха и в днешния ден. Двамата седяха в кола, паркирана пред входа на „Хилтън“, и дебнеха. Наложи им се да чакат не повече от десет минути.

– По дяволите! – каза Улуфсон на брат си, който още седеше с комикс в ръка. – Това са те!

– Къде? – попита Улуфсон объркано.

– Там! С жълтия куфар. Току-що освободиха стаята, отиват някъде!

– Да, в мазето ни – каза братът на Улуфсон яростно и хвърли комикса на задната седалка. – Карай след тях, ще ги хвана при първия удобен случай.

Въпросният удобен случай му се удаде около петдесет метра по-нататък, още при площад „Сьодермалм“. Улуфсон изскочи от автомобила и принуди свещеничката и рецепциониста да се качат на задната седалка, като си помогна с двойно по-голям револвер от онзи, който беше изгубил пред Църквата на Андерш (смяташе, че колкото по-голям е револверът, толкова по-малък е шансът отново да успее да го затрие). С насочен към тях смит и уесън 500, тежащ два килограма и половина, свещеничката и рецепционистът не се поколебаха да изпълнят наставленията, които току-що бяха получили от непознатия мъж.

Оставаше куфарът. Улуфсон обмисляше дали да не го остави на улицата, но накрая реши да го хвърли в скута на заложниците. Можеше да съдържа някакви улики, в случай че двамата отвлечени проявяха глупостта да не кажат къде са парите.

* * *

Свещеничката, рецепционистът и жълтият куфар стояха един до друг в конферентната зала на стокхолмския подземен свят, която се намираше в мазето на една от най-малко склонните към плащане на данъци кръчми в столицата. За изненада на свещеничката, никой от петнайсетте мъже не обръщаше внимание на куфара.

– Добре дошли – каза неофициалният лидер. – Обещаваме, че ще си тръгнете оттук. В чувал за трупове или по друг начин.

Главният бандит продължи, като отбеляза, че свещеничката и онзи другият дължали на присъстващите поне тринайсет милиона крони.

– Хм, зависи как броим – каза свещеничката смело. – Тринайсет звучи малко много, ако почнем отначало.

– Отначало? – попита главният бандит.

– Пер Першон – каза рецепционистът, който не искаше да го наричат „онзи другият“.

– Дреме ми как се казваш – каза главният и отново се обърна към свещеничката. – Как така „отначало“ и „как броим“?

Самата свещеничка не беше сигурна кога и къде беше началото и как трябваше да броят, но камъкът беше хвърлен. Сега важното беше да не трепне. В такива ситуации цаката му беше „първо говори, после мисли“.

– Ами, при груба сметка, около десет милиона стигат – каза тя и си помисли, че е направила голяма глупост, като е предложила сума за откуп, далеч надхвърляща тази, с която разполагаха.

Главният бандит отговори с въпрос:

– Ако противно на очакваното вземем, че се задоволим с припряната равносметка на свещеничката, то къде бихме могли да открием тези десет милиона?

Пер Першон веднъж завинаги показа, че не го бива да импровизира в подобни ситуации. Докато търсеше мисъл, която да обърне в думи, които на свой ред да обърнат ситуацията в тяхна полза, свещеничката отново го изпревари.

– Най-напред искам да обсъдим сумата – каза тя.

– Сумата? – попита главният бандит. – Нали току-що каза десет милиона, по дяволите.

– Хайде сега, не ругай – каза свещеничката. – Онзи горе вижда и чува всичко.

„Започна се“, помисли си рецепционистът.

– Казах, че при груби сметки десет милиона са по-разумна сума. Трябва обаче да изтъкна, като се надявам да не съм твърде недискретна, че поне три от тези десет милиона могат да бъдат проследени първо до Графа и Графинята, които платиха за отстраняването на неколцина от тук присъстващите, и второ – до неколцина от тук присъстващите, които поръчаха противоположната процедура, както и разни по-дребни наранявания.

Гангстерите в мазето се разшумяха тревожно. Свещеничката нали не се канеше да разкаже повече за поръчките им?

– Може ли да продължа? – продължи тя. – Позволете ми да изкажа мнение, че би било неморално от ваша страна да вземете пари от Убиеца Андерш, задето не е убил никого от вас.

Рецепционистът едва успяваше да следва логиката ѝ. Останалите бяха далеч назад. Свещеничката ги изгуби още на думата „неморално“.

– Освен това смятам, че известна отстъпка би била уместна, като се има предвид как се развиха нещата тъкмо с Графа и Графинята. Ако не бяха легнали в онзи храст, целейки се в онзи, на когото бе платено да ги убие, сега нямаше да са мъртви. Нали така?

Последва още мърморене.

– Какво се опитваш да кажеш? – попита главният бандит сърдито.

– Че имаме червен куфар – каза свещеничката и сложи ръка върху жълтия куфар до себе си.

– Червен куфар?

– Пълен с точно шест милиона крони. Целият ни капитал. Предполагам, че поне неколцина от вас някога са получили първото си причастие, а още един-двама може да са се замисляли, че има отвъден живот. Но не е задължително това да означава нова среща с Графа и Графинята. Не мислите ли, че шест милиона са доста добра отплата за това да не убивате една свещеничка?

– И един Пер Першон – вметна рецепционистът бързо.

– И един Пер Першон, разбира се – добави свещеничката.

Главният бандит повтори, че не го интересувало името на Пер Першон. Другите бандити пък отново си зашепнаха нервно. Свещеничката опита да разтълкува интонацията им и ѝ се стори, че мненията са разделени. Така че тя продължи:

– Куфарът е скрит на сигурно място. Само аз знам къде се намира. Вярвам, че с охота бих ви казала къде се намира, но само ако ме измъчвате. А пак ви казвам – най-добрият начин да умилостивите Бог не е като измъчвате свещеничка, не мислите ли? Освен това Убиеца Андерш не е изгубил дар слово само защото е зад решетките.

Последното беше заплаха, която накара доста от гангстерите да настръхнат.

– Предложението ми е аз и човекът до мен, чието име не искате да знаете, възможно най-бързо да ви дадем шест милиона, а в замяна вие да ни дадете честната си дума на крадци, че ще ни пуснете да си вървим живи и здрави.

– Или три милиона – каза рецепционистът, който се почувства отчаян при мисълта отново да остане без пукнат грош. – Тогава може би всички ще отидем в рая, когато му дойде времето.

Но това окончателно влоши отношенията му с престъпниците.

– Не ми пука не само как се казваш, а и къде ще отидеш, ако те накълцам на парченца – каза главният бандит и като че ли се канеше да продължи тирадата си, но Йохана Шеландер го прекъсна.

– Или шест милиона, както предложих – каза свещеничката, която бе успяла да анализира ситуацията и да прецени, че няма да се отърват с по-малко.

Бандитите отново се разшумяха. Накрая се съгласиха, че шест милиона крони са приемливо заплащане за това да не убият проклетата свещеничка и онзи, който настояваше, че си имал име. Вярно, най-лесно би било да им отнемат живота, но убийството си беше убийство, а полицията си беше полиция. Пък и го имаше проблема с Убиеца Андерш и потенциалното развързване на езика му.

– Окей – каза главният бандит. – Заведете ни при червения куфар с шестте милиона. После ще преброим парите тук в мазето и ако всичко е точно, ще ви пуснем и повече няма да ви закачаме. Що се отнася до нас, вие вече няма да съществувате.

– Но ще съществуваме, що се отнася до нас? – поиска уточнение рецепционистът.

– Ако решите да скочите от някой мост – ваша си работа, но вече няма да сте в списъка ни. Стига да ни предадете червения куфар и той да съдържа каквото трябва.

Свещеничката сведе леко поглед и каза, че Бог винаги проявявал разбиране към лъжите, стига да са бели като сняг.

– Какво имаш предвид?

– Червеният куфар... всъщност е жълт.

– Този, върху който си се облегнала?

– Бърза доставка, а? – усмихна се свещеничката. – Вещите ни са при парите. Може ли с приятеля ми да си вземем две четки за зъби, малко дрехи и така нататък, преди да тръгнем?

Щом каза това, тя побърза да отвори куфара и да покаже съдържанието в цялата му прелест, преди главният бандит и подчинените му да са размислили.

Глава 64

Докато алчното множество пъхаше ръце и носове в пълния с пари куфар, свещеничката грабна чифт бельо, четка за зъби, рокля, два панталона и някои други неща, след което прошепна на рецепциониста си, че това бил идеалният момент да се разкарат от мазето.

Дори главният бандит не забеляза кога са изчезнали, тъй като беше не по-малко алчен от другите. За сметка на това обаче се развика на останалите да спрат да грабят, защото парите трябвало да се разпределят организирано.

Благодарение на виковете повечето пари бяха върнати в куфара, но не всички. Бандит номер две беше видял бандит номер четири да пъха цял куп банкноти в предния ляв джоб на панталоните си и сега се залови да го докаже.

Но бандит номер четири не беше човек, който би се оставил да го пребъркват, особено толкова близо до чатала и в никакъв случай в присъствието на други мъже. За да запази мястото си в йерархията, четворката удари двойката с юмрук. Двойката падна на пода и, за щастие, изгуби съзнание, когато удари тила си в бетона, иначе ситуацията вероятно щеше да излезе от контрол още тогава. Вместо това неизбежното се случи след четири минути.

Главният бандит успя временно да усмири групичката. Трябваше да разделят шест милиона крони на петнайсет, или може би на четиринайсет, в зависимост от това дали оня на пода смяташе да се свести, или не.

Но как да разделят шест на петнайсет? Още това се оказа твърде голям проблем. На всичкото отгоре се чуха предложения на братята Улуфсон да им бъдат удържани парите, които вече са получили, както и техният дял да се брои за един, не за два, понеже се казвали по един и същи начин. Тогава по-гневният от братята се разгневи още повече от обикновено. Разгневи се толкова, че каза на бандит номер седем (онзи, на когото викаха Вола), че съжалява, задето Убиеца Андерш не му е прерязал гърлото, каквато била уговорката им.

– Аха, копеле – каза Вола. – Подписал си договор за главата ми!

После извади нож, за да направи с Улуфсон същото, което Улуфсон бе искал Убиеца Андерш да направи с Вола.

За късмет, това накара другия Улуфсон полупаникьосано да прибегне до маневра за отвличане на вниманието. Единственото, което му хрумна в бързината, беше да стреля от упор с огромния си смит и уесън 500 право в куфара с парите. Само че си имаше работа с един от най-големите револвери в света, който би могъл да повали и истински вол, ако се налага. Та нищо чудно, че пламъкът от цевта разпали огън сред банкнотите.

В известен смисъл хрумването му постигна желания ефект. Вола и всички останали (без онзи на пода) първо изгубиха слуха си за няколко секунди поради силния гръм, а след това веднага се скупчиха около куфара. Тези, за които имаше място, се заеха да тъпчат горящите банкноти с крака и пожарът беше на път да изгасне, когато на бандит номер осем му дойде на ума да жертва бутилка деветдесетпроцентов домашен алкохол, за да потуши последните пламъци.

От инстинкт за самосъхранение Улуфсон и Улуфсон бяха напуснали мазето секунди преди огънят да се разгори сериозно. Съвсем скоро и на останалите гангстери им се наложи да направят същото (освен на номер две, който остана да лежи на пода и умря, освен ако това, разбира се, не се беше случило още когато удари главата си в пода). Деветдесетпроцентовият алкохол нямаше – и никога не бе имал – потушаващ ефект върху огъня.

Следващата нощ четирима мъже отидоха на гости на Улуфсон и Улуфсон. Не натиснаха звънеца и дори не почукаха на вратата. Вместо това си помогнаха с брадви, докато вратата не стана на трески, след което можеха просто да прекрачат прага. Но колкото и да търсиха, не откриха нито Улуфсон, нито брат му. Само един изплашен хамстер, който се казваше Кларк, на името на един банков обирджия от миналото. Улуфсон бе убедил брат си да оставят Кларк в апартамента, в който никога повече нямаше да се върнат. След погрома в мазето на кръчмата двамата веднага се качиха на влака за Малмьо, на шестстотин километра от може би най-ядосаната кръчмарска клиентела в света, поне в този момент.

Малмьо се оказа приятно място, все пак това беше един от най-престъпните градове в Швеция. Още едно-две престъпления седмично нямало да се отразят на статистиката, философстваше Улуфсон. С брат му решиха като начало да го дават по-полека и обраха една бензиностанция, вземайки всички пари и четири шоколадови десерта, след което си присвоиха автомобила на управителя.

Глава 65

Рецепционистът не можеше да разбере само едно. Как можело в куфара да има точно шест милиона? Не трябвало ли вътре да има поне още шестстотин хиляди?

Да, но свещеничката била взела малко пари, докато си стягали багажа. Четките за зъби, гащите и останалото може би щели да се поберат и иначе, но ѝ се сторило ненужно да отварят куфара всеки път, когато трябва да платят някакъв си автобусен билет.

– Или някаква си рибарска колиба в Готланд? – попита рецепционистът.

– Точно така.

Все пак животът можеше да е и по-лош. С други думи, останаха им шестстотин четиресет и шест хиляди крони, след като платиха за колибата. И едва шестстотин хиляди, когато приключиха с ремонтите, в разрез с неизвестен брой държавни разпоредби, които съгласно плана заминаха в камината. За всеки случай не се обадиха да питат дали е позволено да ползват клорин54, за да унищожат една досадна колония пясъчни оси, попадащи в червения списък на застрашените видове.

– Все ще можем да умножим този половин милион с помощта на един-двама будали – изрази мнение свещеничката.

Рецепционистът се съгласи, завинти капачката на шишето клорин и припомни на свещеничката, че за целта е важно да не дават на единия будала и едно йоре повече, отколкото получават от другия будала.

54 Марка почистващ препарат, съдържащ натриев хипохлорит (белина). – Б. пр.

Глава 66

Средновековният град Висбю55 и магазините му се подготвяха за предстоящите коледни празници. Лихвеният процент по кредитите беше паднал до нула цяло и нула десети и това окуражаваше хората да вземат назаем парите, които са им нужни и с които не разполагат, така че коледното пазаруване за поредна година щеше да достигне нови върхове. В резултат хората като цяло щяха да запазят работата си и съответно да имат средства да платят взетите заеми. Икономиката си е цяла наука.

Рецепционистът от няколко месеца разсъждаваше над това как да приложат на практика принципа, че е по-блажено да вземаш, отколкото да даваш (и същевременно да изглежда, че правиш обратното). За момента беше стигнал само до различните форми на даването. Да дадеш пари на някого, беше лесно. И готино. И уникално тъпо, ако не получиш същата или по-голяма сума в замяна.

Принципът беше проработил по-рано под формата на щедър бивш убиец от едната страна и голямо количество волни пожертвувания от другата. Но сега нямаха на разположение нито убиец, нито кофи за пожертвувания, нито паство. От трите можеха да си набавят единствено кофите, обаче каква полза?

Но стана така, че по време на една разходка нагоре по улица „Хестгатан“ свещеничката и рецепционистът срещнаха облечен в червено чичко с фалшива брада, вероятно нает от Централната асоциация56. Той вървеше нагоре-надолу по полегатата улица и казваше „Весела Коледа“ на всички, с които се разминеше, като освен това раздаваше джинджифилови бисквити на децата. Малки и големи се радваха на червенодрешкото и печивата му. Може би коледното настроение ги подтикваше да харчат повече пари в околните магазини, но това беше съмнително.

Във всеки случай свещеничката каза, че нещата може би щели да бъдат различни, ако преди време бе втълпила на Убиеца Андерш идеята за съществуването на Дядо Коледа вместо на Исус.

Рецепционистът се усмихна, щом си представи как Убиеца Андерш застава на амвона и призовава всемогъщия Дядо Коледа. И вместо вино и сирене раздава на паството гльог и джинджифилови бисквити.

– Гльог от ликьорно вино – каза замислено свещеничката. – Детайлите са важни.

Рецепционистът ѝ продължи да се усмихва, но изведнъж придоби по-сериозно изражение. Разликата между Бог на небето и Дядо Коледа (където и да живееше той) всъщност не беше толкова голяма.

– Несъществуването и на двамата ли имаш предвид, или брадата? – зачуди се свещеничката.

– Нито едното. И на двамата им се носи слава, че са добри, нали? Може би имаме идея в ембрионална фаза.

Да наречеш Бог добър пред свещеничката, не беше нещо, което да ти се размине току-така. Тя каза, че можела да се сети за стотина примера от всички библейски книги, които доказвали, че Бог има някаква диагноза. Не знаела как стоят нещата с Дядо Коледа, но това – основното ти занимание да е скачането в комини, също звучало малко нездраво.

Рецепционистът контрира весело, като каза, че и те самите не били най-послушните деца нито според Бог, нито според Дядо Коледа. Една бърза разбивка разкривала, че двамата редовно нарушавали девет от десетте Божи заповеди. Не били стигнали само до прелюбодеянието.

– Сега като го спомена – каза свещеничката, – няма ли да вземем да се оженим, след като така и така живеем заедно? Стига бракът да е граждански и ти да купиш пръстените.

Рецепционистът веднага прие предложението и обеща златни халки, но искал да направи една поправка във връзка с Божите заповеди. Всъщност не бяха убили никого собственоръчно.

Вярно, пресметна свещеничката, значи, резултатът бил 8 на 2, а не 9 на 1. Но и това не било кой знае какво постижение.

Пер Першон не отговори, нямаше нужда. После се върна на темата за заповедите – позволено ли било да пожелае бъдещата си съпруга? И общата им купчина банкноти от по петстотин крони?

Свещеничката каза, че било въпрос на тълкуване, но че много ѝ се искало веднъж завинаги да оставят Библията зад гърба си. Райската порта не съществувала, а дори и да съществувала, нямало смисъл да се редят на опашка пред нея. Мисълта Бог да ѝ изнесе лекция на прага на Небесното царство не ѝ понасяла. Вместо това искала да знае дали Дядо Коледа се бил превърнал в основната идея на рецепциониста по темата за доходоносната щедрост.

Пер Першон отговори честно, че още нямал идея, поне ако свещеничката – също като него – продължавала да не се задоволява с концепцията за даване, което не включва вземане.

– А нямам причина да вярвам, че си си променила мнението.

– И правилно – каза свещеничката. – Тогава какво ще правим после, когато парите свършат?

– Ще се оженим?

– Това вече го решихме. А и женитбата няма да ни направи по-богати.

– Не говори така. Има детски надбавки. С шест-седем деца може би ще се уредим добре.

– Идиот – каза свещеничката и се усмихна.

В същия миг видя магазин за бижута.

– Хайде, ела да се сгодим.

55 Най-големият град и административен център на остров Готланд. – Б. пр.

56 В много шведски градове има Централна асоциация, в която участват общината, както и собственици на имоти, търговци и предприемачи от централните части на града, като целта е осъществяването на диалог и повишаването на достъпността и атрактивността на центъра. – Б. пр.

Глава 67

Зимата стана пролет, пролетта стана лято. Най-накрая щяха да сложат край на греховния живот поне в едно отношение. Време беше свещеничката и рецепционистът да станат законна двойка.

Най-гражданският вариант, който откриха, беше губернаторката на Готланд, която прие да ги венчае пред рибарската колиба, съвсем до брега.

– Тук ли живеете? – взе, че попита тя.

– Как не! – каза свещеничката.

– Къде живеете тогава?

– Някъде другаде – отвърна рецепционистът. – Може ли да побързаме?

Младата двойка бе пожелала ускорената процедура, която приключва за петнайсет секунди, докато губернаторката излагаше аргументи в полза на триминутния вариант. Все пак щяла да пътува известно време до мястото на бракосъчетанието, така че просто да изстреля „Приемаш ли...“ по веднъж за всеки от младоженците, след което да тръгне обратно към резиденцията си, щяло да бъде доста неудовлетворително. Освен това по свое усмотрение била приготвила няколко красиви изречения за това как хората трябвало да се грижат едни за други така както се грижели за крехката готландска природа.

След известно дебатиране по телефона рецепционистът установи, че услугите на губернаторката били безплатни независимо от дължината на церемонията, затова се съгласи тя да омеша любовта с биоразнообразието, щом толкова настоявала. След това благодари за разговора, затвори слушалката и се постара да скрие всички бутилки клорин, които иначе рискуваха да влошат ненужно настроението на губернаторката. За всеки случай на следващия ден купи десет броя ароматизатори „Вундербаум“, които напъха сред морската трева, така че природата пред колибата да мирише като такава, каквато не беше, а именно жива.

* * *

Имаха свидетелство за брак, както и декларация, че не съществуват пречки за сключването на такъв. Губернаторката ги похвали, но после попита:

– А къде са ви свидетелите?

– Свидетели? – попита рецепционистът.

– Мамка му! – каза свещеничката, която бе оженила достатъчно хора през живота си, за да се досети, че са забравили нещо. – Един момент – добави тя и се втурна към една възрастна двойка, излязла на разходка по брега.

Докато губернаторката си мислеше, че е на път да извърши гражданско бракосъчетание с псуваща свещеничка в ролята на булката, въпросната свещеничка обясняваше нещо на възрастните хора. Оказа се, че те са от Япония и не говорят шведски, английски, немски, френски или какъвто и да е друг език, в който има някаква логика. Разбраха обаче, че свещеничката иска да я последват, и те като послушни японци изпълниха желанието ѝ.

– Вие ли сте свидетелите на младоженците? – попита губернаторката.

Японците просто изгледаха жената, която каза нещо неразбираемо за тях.

– Кажете „хай“ – каза им рецепционистът (това беше единствената японска дума, която знаеше).

– – каза единият свидетел, тъй като не посмя да направи друго.

– – каза съпругата му по същата причина.

– Познаваме се отдавна – каза свещеничката.

За да може да удостовери брака, от губернаторката се искаха малко административни врътки и известна доза въображение. Но тя беше от хората, които предпочитат да решават проблемите, а не да ги създават, така че не след дълго свещеничката и рецепционистът получиха писмено потвърждение, че вече са едно цяло.

* * *

Лятото отмина и есента го смени. Свещеничката вече беше бременна в четвъртия месец.

– Първите детски надбавки са на път! – викна рецепционистът, когато разбра. – Още четири-пет и може да припечелим нещо. Ако избираме точния момент, може един комплект дрехи да стигне за всички. Първото дете ще ги завещае на второто, то на третото, то на четвъртото, то...

– Може ли да се съсредоточим върху първото, ако обичаш? – каза свещеничката. – Ще мислим за второто и за останалите, като му дойде времето.

И смени темата. Двамата водеха спокоен живот в рибарската колиба от деветнайсет квадратни метра (включително таванското помещение), в която нямаха законно право да живеят. Разходите им бяха минимални. Нудъли и чешмяна вода не бяха чак такова кулинарно изкушение като гъшия дроб и шампанското едно време, но пък сега имаха себе си и изглед към морето. Освен това с помощта на клорина отдавна се бяха освободили не само от пясъчни оси, ами и от мравки, осоподобни пчели, изумрудени оси, безкрили оси, паразитни мухи и всякакви гадини, чиято задача беше да гарантират биоразнообразието на околността.

От милионите в куфара не беше останал дори и куфарът. Та как всъщност вървели плановете на рецепциониста относно даването и съответно вземането на малко повече? Предвид обстоятелствата самата свещеничка се колебаела. По-добрата стратегия с оглед на настоящата икономическа ситуация може би била „вземане и вземане“, а не „даване и вземане“?

Рецепционистът призна, че напредвал бавно, но Дядо Коледа постоянно се връщал в мислите му. Мръсникът обаче не получаваше нищо в замяна на подаръците, които раздава.

Свещеничката, на която започваше да ѝ дотяга, че в живота ѝ няма почти никаква промяна освен растящия ѝ корем и задаващата се готландска зима, предложи да разсеят мислите си с пътуване до континенталната част на страната.

– Какво ще правим там? – зачуди се рецепционистът. – Освен евентуално да се натъкнем на някой бандит, който не ни харесва. Или пък на двама такива.

Свещеничката не знаела точно. Но можели например да се поразвлекат с посещение на различни институции, където не би ги открил никой бандит. Места като Кралската библиотека, Музея на корабоплаването...

Сама осъзна как звучи това.

– Или може да пробваме да свършим някое добро дело, стига да е безплатно – продължи тя. – Ако не ни достави удоволствие, може би изобщо не сме на прав път. Това може да се окаже важно парченце от пъзела на вечното ти бъдеще.

– Нашето вечно бъдеще, ако може – каза рецепционистът. – Добро дело? Да помагаме на старици да пресичат улицата?

– Да, защо не? Или да навестим убиеца гъбар, когото така елегантно успяхме да пратим обратно в затвора. Ако си спомням правилно, в бързината му обещах, че ще му ходим на свиждане.

– Но нали го излъга? – каза рецепционистът.

– Знам. Но съм чела някъде, че не трябва да лъжесвидетелстваш против ближния си – усмихна се свещеничката.

Едно мъничко посещение на Убиеца Андерш щеше да означава резултат от 7 на 3 в двубоя срещу Божите заповеди, който никога нямаше да спечелят. Но все пак винаги можеха да разкрасят малко цифрите.

Рецепционистът изгледа недоверчиво свещеничката, която призна, че идеята да се срещнат с мъжа, от когото най-накрая се бяха отървали, може би имала нещо общо с хормоналния ѝ дисбаланс. Била чела някъде за бременни жени, които живеели само на риба тон с олио, или пък ядели по двайсет портокала на ден, или дъвчели тебешир, така че определено нещо им имало. Но както и да е.

В момента животът на двама им бил застоял като изхвърлените на брега водорасли. Нямало дори пясъчни оси, които да ги дразнят. Една малка разходка с ферибот, последвана от още по-малко посещение на затворник, може би щели да раздвижат малко нещата? При това срещу почти минимални разходи.

В този момент рецепционистът разбра по-добре от всякога, че бременността правеше нещо с жените. На обичната му свещеничка очевидно ѝ липсваха не само убиецът, но и пясъчните оси. Като оформящ се баща той трябваше да поеме отговорност. Да изтича да купи щайга портокали, нямаше да е достатъчно.

– Предлагам да тръгнем в началото на следващата седмица – каза той. – Можеш да провериш кога приемат посещения в затвора, а аз ще резервирам билети за ферибота.

Йохана Шеландер кимна доволно, докато Пер Першон се мъчеше да гледа ведро. Смисълът на живота не можеше да се крие в нова среща с Убиеца Андерш. Но щом съпругата му имаше хормонален дисбаланс, нямаше какво да се направи. Освен това Кралската библиотека или Музеят на корабоплаването не му се струваха като много по-привлекателни варианти.

– В добро и зло – измърмори той. – Това отива на сметката на злото.

Глава 68

– Скъпи приятели! Мир вам, алилуя и осанна! – поздрави ги Убиеца Андерш в стаята за посещения.

Едва го познаха. Изглеждаше бодър и силен, а почти цялото му лице беше обрасло. Убиеца Андерш обясни последното с това, че преди време свещеничката го научила, че според Стария завет не бивало да се бръсне. Не си спомнял точните думи и не могъл да ги открие сам, въпреки че ги търсил, но се доверявал на скъпата си приятелка.

– Левит 19:26-28 – каза свещеничката машинално. – Не яжте месо с кръвта му. Не правете гадания и предсказания. Не стрижете косите на главата си в кръг и не разваляйте края на брадите си. Заради мъртвец не си нанасяйте рани върху тялото си и не оставяйте белези по себе си. Аз съм Господ. Под „рани върху тялото“ е имал предвид татуировките.

– Така беше, да – каза бившият пастор и се почеса по брадата. – За татуировките няма какво да се направи, но с Исус обсъдихме въпроса и решихме да забравим за тях.

Убиеца Андерш се чувстваше като риба във вода. Давал уроци по вероучение три пъти седмично и бил привлякъл поне четирима ученици, а още много затворници се колебаели. Само веднъж нещата излезли от контрол – когато опитал да каже молитва преди вечеря в столовата, при което готвачът, излежаващ доживотна присъда, изпаднал в пристъп на гняв и започнал масов бой. Случило се така, че най-близо до него бил един чужденец, когото всички наричали Дрънкалото, тъй като никога не говорел (главно защото имал какво да каже само на собствения си език, който никой друг не разбирал). Готвачът строшил една бутилка и я забол в гърлото на Дрънкалото, който казал „Ай!“ на чист шведски и това били последните му думи.

– Онзи с бутилката получи нова доживотна присъда заради тая работа. И беше понижен в мияч на чинии.

Според Убиеца Андерш една или две доживотни присъди било все едно (макар че да миеш чинии цели два живота вместо един, може би било съдба, по-лоша от смъртта). Затова пък изгаряше от нетърпение да разкаже как в затвора отвикнал да приема причастие, но въпреки това връзката му с Исус не отслабнала. И не искал свещеничката и рецепционистът да се обидят, но докато изучавал Библията, установил, че те двамата май били разбрали погрешно някои неща относно причастието. Не било нужно човек да обръща една-две бутилки вино на ден само защото се е обърнал към Христос. Ако искали, Убиеца Андерш можел да им обясни по-подробно как стоят нещата?

– Не, благодаря – каза свещеничката. – Мисля, че общо взето, ми е ясно.

Е, можели да обсъдят въпроса и по-нататък. Накратко, готвачът, който сега щял да мие чинии всеки ден, докато не умре два пъти, сервирал единствено мляко и сок от червена боровинка съгласно затворническите разпоредби. Понеже никой от затворниците не се опиянявал от млякото или сока, в пандиза се вкарвали контрабандно големи количества субстанции, каквито Убиеца Андерш не бил приемал от много години и към които никога повече не възнамерявал да се връща.

– Като например? – поинтересува се свещеничката.

– Рохипнол и други такива гадости – каза Убиеца Андерш. – От нищо не откачам така, както от рохипнол с малко алкохол. Благодаря на Бога, че мина толкова време от последния път.

Слънчевият небосклон бил помрачен единствено от това, че от Пробационната служба забелязали колко примерен затворник бил убиецът и зад гърба му скроили план да го освободят преждевременно.

– Преждевременно? – повтори рецепционистът.

– След два месеца – отвърна Убиеца Андерш. – Само. А какво ще стане с уроците по вероучение? И с мен самия? Не съм на себе си от притеснение.

– Но това са фантастични новини! – възкликна рецепционистът с толкова искрен тон, че свещеничката се сепна. За нейно двойно смайване, той продължи: – Нека те вземем в деня на освобождаването ти. Мисля, че имам работа за теб.

– Бог да е с нас! – каза убиеца Андерш.

Свещеничката не каза нищо. Беше изгубила дар слово.

* * *

Докато седяха и разговаряха, Пер Першон забеляза нещо, за което свещеничката не се бе замислила. Благодарение на Левит 19:26-28 Убиеца Андерш се беше превърнал в точно копие на самия Дядо Коледа. Трябваше само да пооправят рошавата му прическа и да му сложат по-подходящи очила. Брадата му си беше истинска и точно толкова сива, колкото трябваше да бъде.

Рецепционистът прие това за знак от... някого... и в следващия миг го осени идеята за Дядо Коледа. Всичко това би изглеждало като намеса на някаква висша сила, ако не беше установено отвъд всяко съмнение, че никоя висша сила, колкото и висша да е, не би си мръднала пръста, за да помогне на рецепциониста или свещеничката му.

Глава 69

Веднага щом рецепционистът и свещеничката останаха сами, първият обясни на втората каква идея го бе споходила в стаята за посещения. Когато се прибраха, двамата прелистиха няколко стари броя на вестник „Готландс Алеханда“ и почти веднага откриха статия, която показваше, че планът на рецепциониста може и да сработи. В нея се разказваше за мъж, който не можел да остане в квартирата си, защото стените били пълни с дървеници. Хазяинът отказвал да приеме, че дървениците са негов проблем. Мъжът пък нямал къде другаде да живее, а в същото време бил принуден да продължи да си плаща наема.

– Получавам само основна пенсия – оплакваше се с основание възрастният мъж на журналиста.

Незавидната ситуация на стареца не заинтересува рецепциониста и свещеничката сама по себе си. Мъжът беше твърде сбръчкан и прегърбен, за да има някаква комерсиална стойност. Той и дървениците му трябваше да се оправят както могат, макар и рецепционистът да си помисли за секунда, че може да му звънне и да му подшушне за клорина, който, изглежда, успяваше да умъртви на практика всичко, що мърда.

Но факт беше, че старецът се вайкаше от страниците на един от местните вестници, а друг клетник, изпаднал в друга ситуация, правеше същото в конкурентното издание „Готландс Тиднингар“ само няколко броя по-късно. Това даде на свещеничката и рецепциониста нужното потвърждение.

Количеството печални истории във всички ежедневници в страната беше почти безкрайно. Дори да се изключеха старците с дървеници в стените, милионерите с охлюви убийци в градините и плъховете, простреляни с въздушна пушка и хвърлени в кофа за боклук от емоционално нестабилни тийнейджъри, броят на статиите вероятно си оставаше все така клонящ към безкрайност.

Рецепционистът взе един от двата таблета, които бе купил преди две години с пари от волните пожертвувания, и се захвана за работа.

* * *

– Как върви? – попита свещеничката, галейки корема си и гледайки към мъжа си, който си водеше бележки, забил нос в айпада.

– Добре, благодаря – отговори рецепционистът и каза, че тъкмо е приключил с поредния абонамент за електронното издание на един от шведските ежедневници.

– „Юсдалспостен“ – каза той. – Сто деветдесет и девет крони месечно.

Да, защо не, замисли се свещеничката. В Юсдал сигурно също имаше хора, за които да ти стане мъчно, въпреки че градът беше хубаво място за живот. После свещеничката направи грешката да попита до кои други електронни издания имаха достъп (отговорът сякаш нямаше край).

– Записал съм ги ето тук – каза рецепционистът. – Да видим... да, „Йостерсундс-Постен“, „Дала-Демократен“, „Гефле Дагблад“, „Упсала Нюа Тиднинг“, „Нерикес Алеханда“, „Сюдсвенскан“, „Свенска Дагбла...“

– Спри, достатъчно – каза свещеничката.

– Не, не е достатъчно. Ако искаме да имаме достатъчно широка основа за работа, трябва всяко кътче на страната да бъде представено. Това дори не бяха всички заглавия от тази страница, а на следващата има още толкова. Общо са някъде около петдесет. И не са безплатни, макар че някои вестници имат промоционални оферти за новите абонати. Шапки долу за „Блекинге Ленс Тиднинг“, между другото. Пробният абонамент за първия месец струва само една крона.

– Още малко и щяхме да можем да си позволим два – каза свещеничката. – Жалко, че вестниците биха били еднакви.

Рецепционистът се усмихна и отвори една екселска таблица. В дългосрочен план разходите за абонаменти щели да възлизат на сто и двайсет хиляди крони годишно, но отстъпките за нови клиенти, временните абонаменти и тестовите периоди правели първоначалната инвестиция достатъчно малка, за да се впише в наличния бюджет. Всичко това щяло да завърши добре както за даващите, така и (най-вече) за вземащите. Щедростта на хората като цяло била малко по-голяма от тази на рецепциониста и свещеничката, което гарантирало позитивен резултат на най-долния ред в таблицата. Може би не незабавно, но в достатъчно близко бъдеще, че да имат повод за оптимизъм.

– Като изключим, че според мен щедростта на останалите хора е много по-голяма от нашата собствена, съм съгласна с всичко, скъпи – каза свещеничката.

Тя смяташе, че най-голямата заплаха за успеха им е самият Дядо Коледа: Убиеца Андерш беше и си оставаше риск за сигурността. Но ако поради една или друга причина нещата отидеха по дяволите, така да бъде. Идеята на рецепциониста беше твърде привлекателна, за да не я тестват в пълен мащаб.

– И тъй, не се безпокойте за утрешния ден, защото той ще си има своите безпокойства. Достатъчна си е мъката на всеки ден. Матей 6:34.

– Да не би току-що да цитира Библията доброволно? – попита рецепционистът.

– Да, гледай ти.

* * *

Хората като цяло са най-различни. Например стиснати, егоцентрични, завистливи, невежи, глупави и страхливи. Но също така мили, мъдри, добронамерени, прощаващи, грижовни – и щедри. Не всички души побираха всички тези качества, свещеничката и рецепционистът знаеха това не на последно място от личен опит. Ако философът Имануел Кант бе смятал, че вътре в себе си всеки човек притежава работещ морален компас, то това може би се дължеше на факта, че Кант никога не беше срещал свещеничката или рецепциониста.

Новата им идея за вземане и (непременно) даване, водеща неясното си начало от фалшивия Дядо Коледа в центъра на Висбю, който даваше сладки на децата, вече беше измислена, шлифована и годна за употреба.

Като начало рецепционистът бе започнал изследване, ръководено и извършено от самия него. Искаше да натрупа сведения за състоянието на пазара и конкуренцията.

Имаше доста неща, които да вземе под внимание. Оказа се например, че шведските пощенски служби получавали над сто хиляди писма до Дядо Коледа всяка година, адресирани до „Томтен57, 17 300, Томтебуда, Швеция“. Пощенският представител разказа гордо по телефона, че всички, които пратели писмо, получавали отговор – както и малък подарък.

Рецепционистът благодари за информацията, затвори и измърмори, че стойността на „подаръка“ със сигурност не покривала пощенските разноски на подателя. С други думи, схемата се състоеше от крайно ограничена доброта в комбинация с крайно ограничена финансова рентабилност. Добре измислено, но недостатъчно. Като се приспаднеха административните разходи, бюджетът вероятно излизаше на нулата, и то в най-добрия случай. А единствените числа, които свещеничката и рецепционистът мразеха повече от нулата, бяха тези с отрицателен знак.

Освен пощенския клон съществуваше и увеселителен парк „Томтеланд“58, който се намираше в Даларна. Рецепционистът намери брошурата им и анализира информацията, която го интересуваше. Изглежда, всеки посетител, който платеше няколкостотин крони за вход, ядене и пиене, както и няколко хиляди за нощувка, получаваше привилегията да остави списък с желания на фалшив Дядо Коледа, който пък от своя страна използваше списъците, за да си пали камината вечер.

И това не беше лоша идея, но с очевиден уклон към вземането за сметка на даването. А тук важен беше балансът!

В Рованиеми във Финландия живееше друг Дядо Коледа с брада от полиестер. Концепцията явно наподобяваше тази в Даларна. И имаше същите недостатъци.

Датчаните пък смятаха, че Дядо Коледа живее в Гренландия, американците – на Северния полюс, турците – в Турция, руснаците – в Русия. От всички тях единствено американците развиваха качествен бизнес със своя Дядо Коледа. Отчасти защото той като че ли предпочиташе кока-кола пред всички останали напитки, отчасти под формата на поне един коледен филм годишно, в който Дядо Коледа сътворяваше голяма каша, но в последния момент успяваше да зарадва всички деца на света. Или поне едно от тях. Наужким. Срещу дванайсет долара за билет.

Имаше го и братовчеда на Дядо Коледа Синтерклаас, или свети Николай. Според информацията, която откри рецепционистът, първоначално той бил покровител на всички бивши крадци, което беше приятна мисъл. Но той не се броеше, защото даваше подаръци на децата още на шести декември.

– Зависи колко глобално ще действаме – каза свещеничката.

– Нека караме с държавите една по една – каза рецепционистът. – Да вземем само Германия, която има десет пъти по-голямо население от Швеция. Това означава десет Дядо Коледовци ала Убиеца Андерш, всичките способни да кажат поне „Фрое Вайнахтен“59, без да се объркат.

Това бяха две чужди думи. Тоест с две повече, отколкото Убиеца Андерш можеше да научи (стига да не ставаше дума за латински наименования на гъби). Също така имаше риск „осанна“ на немски пак да е „осанна“.

57 Tomten, също и Jultomten, е шведското наименование на Дядо Коледа. От 1983 г. писмата до него се обработват в пощенския терминал в Томтебуда, община Солна. Томтебуда идва от думите tomt (земна площ, терен) и bod (барака), но поради сходството в имената може да се разбира и като „Бараката на Дядо Коледа“. – Б. пр.

58 Страната на Дядо Коледа (шв.). – Б. пр.

59 Весела Коледа (нем.). – Б. пр.

* * *

Конкуренцията при Дядо Коледовците, които наистина даряваха, без да получават заплащане предварително, беше ограничена. Или по-скоро несъществуваща.

Рентабилността на бизнес идеята зависеше от това колко печални истории можеха да открият във вестниците. За предпочитане бяха самотните майки, болните деца и изоставените домашни любимци от всякакви сладки разновидности. Грозните старчета с дървеници в стените нямаше да разчувстват достатъчно много сърца, също както и простреляните и измъчени плъхове в кофи за боклук. А що се отнасяше до мултимилионерите с охлюви убийци в градината, мнението сред шведите обикновено беше, че милионерите са си го заслужили.

Истински гениалното на идеята да ползват добре подбрани разкази от местните вестници беше, че въпросните хора вече бяха говорили веднъж с медиите, следователно щяха да изявят желание да го направят отново след неочакваната среща с Дядо Коледа.

Това от своя страна щеше да генерира трафик към интернет адреса, където можеше да бъде открит техният Дядо Коледа, чиято брада не падаше, ако я дръпнеш.

И ако Бог проявеше достатъчно добрина (както повтаряше рецепционистът), това щеше да доведе до едно-две дарения. Или до сто. А защо не хиляда?

Единственото, което им оставаше до задействането на плана, беше Пробационната служба да изпълни налудничавата си (и също толкова отлична) идея да пусне Убиеца Андерш на свобода.

Глава 70

Същността на проект „Дядо Коледа“ се криеше в идеята, че единственото по-забавно от това да даваш, беше това да вземаш. Според вижданията на свещеничката и рецепциониста, ако човек успееше и с двете, би трябвало да има всички предпоставки за дълъг и щастлив живот. Все пак целта им не беше те и нероденото им бебе да умрат от глад. Дори Убиеца Андерш не заслужаваше такава съдба.

Имайки това на ум, рецепционистът създаде страница във фейсбук с мотото „Истинският Дядо Коледа – дарява щастие през цялата година“.

Страницата беше пълна с послания за любов, отправени с най-различен тон (само не и религиозен). В малкото останало място се съобщаваше, че всеки е свободен да разтвори сърцето си (това ще рече портфейла си), за да помогне на Дядо Коледа и мисията му. Това можеше да стане с банков превод, кредитна карта, онлайн банкиране, по телефона и по още няколко начина. Независимо от избора, парите отиваха в сметка в Търговската банка във Висбю. Сметката принадлежеше на шведското дружество с ограничена отговорност „Истинският Дядо Коледа АБ“, чийто стопроцентов собственик пък беше анонимна швейцарска фондация. В никакъв случай не биваше да излиза наяве кой стои зад благородната инициатива, тъй като с Убиеца Андерш като търговска марка беше свършено. В същото време Дядо Коледа открай време се нареждаше до Нелсън Мандела, Майка Тереза и онзи, чието име не биваше да се споменава напразно.

Дотук идеята напомняше изключително много на предишната интернет страница, подканваща към дарения за пастор Андерш. (Между другото, тя в момента беше пълна с коментари от потребители, които си искаха парите обратно.)

За по-сигурно рецепционистът беше поръчал да му доставят националния данъчен регистър, всичките двайсет и три издания, по двеста седемдесет и една крони всяко. Общо излезе над шест хиляди и двеста крони, но си струваше. В регистъра имаше имената, адресите и декларираните приходи от услуги и капитали на всички данъкоплатци в страната. Така функционираше Швеция. Нямаше нищо тайно. Освен самоличността на Дядо Коледа. Все пак не можеше да дарят пари на някого, когото вестниците изкарваха като жертва, а после да се окаже, че същият човек взема годишна заплата от два милиона и живее в старовремска жълта вила в Юрсхолм с дванайсет стаи и кухня. Със или без охлюви убийци.

Не, първото вложение на Дядо Коледа щеше да отиде при млада жена, която, ако се съди по адреса ѝ, живееше в апартамент. По-нататъшното разследване показа, че жената плаща наем, а декларираните ѝ доходи възлизат на деветдесет и девет хиляди крони годишно.

Глава 71

Трийсет и две годишната Мария Юхансон живееше заедно с петгодишната си дъщеря Гисела в тесен двустаен апартамент в Юстад, един от най-южните градове в Швеция. Таткото го нямаше вкъщи. Не се бе прибирал от около година. Мама Мария беше безработна и според вестник „Юстадс Алеханда“ някой бе счупил прозореца на спалнята ѝ с камък. Сега Мария имаше проблеми със застраховката, защото според застрахователното дружество имало доказателства, че камъкът бил хвърлен от бащата на Гисела в една съботна вечер. Доказателствата се състояха главно в показанията на самия татко по време на полицейски разпит. Той признаваше, че вечерта отишъл на ресторант, след което посетил апартамента на бившата си приятелка. Тя отказала да отвори вратата и да прави секс с него дори срещу заплащане, така че той ѝ се развикал и я обвинил, че проституира. Посещението му завършило с камъка, хвърлен през прозореца.

От застрахователна гледна точка проблемът беше, че таткото на Гисела все още бил регистриран на въпросния адрес. А ако някой съзнателно и умишлено руши собствения си дом, не може да очаква компенсация от застрахователите. Затова Мария и малката Гисела се оказваха принудени или да празнуват Коледа с фазерна плоча вместо прозорец в спалнята, или да похарчат всичките си спестявания за ново стъкло и така напълно да отменят Коледата на Гисела. Понеже зимата беше студена дори далеч на юг, налагаше се да предпочетат стъклото и Гисела оставаше както без подарък, така и без елха.

Такова беше положението в дома им, когато на вратата се почука. Мама Мария отвори предпазливо, та нали това можеше да бъде...

Но не беше. Беше Дядо Коледа. Истинският Дядо Коледа, както изглеждаше. Той се наведе и подаде на Гисела интерактивна кукла – такава, с която можеше да говори! Куклата получи името Нане и се превърна в най-любимото притежание на Гисела. И то въпреки факта, че Нане не беше особено кадърно програмирана.

– Обичам те, Нане – казваше Гисела.

– Не знам, не познавам стрелките на часовника – отвръщаше Нане.

Освен куклата Дядо Коледа даде плик с двайсет хиляди крони на майката на Гисела. И каза „Весела Коледа“, защото така прави един Дядо Коледа. После добави и „Осанна!“, в разрез с инструкциите си, защото на този Дядо Коледа малко му хлопаше шейната.

Изчезна толкова внезапно, колкото се беше и появил. Качи се в такси, чийто шофьор се казваше Таксиджията Торщен. На задната седалка седяха доволни две от джуджетата на Дядо Коледа. Не носеха коледни дрехи, а едното беше бременно в осмия месец.

Операция „Дядо Коледа“ започна в Юстад и продължи на север. Следващата спирка беше Шобу. След това дружината се отправи към Хьорбю, Хьойор, Хеслехолм и още по-нататък. Правеха средно по едно дарение дневно, на стойност между десет и трийсет хиляди крони, в продължение на четири седмици. Понякога под формата на пари, понякога на подаръци, понякога и двете.

Самотните майки бяха добра инвестиция. Самотните деца бежанци – още повече, за предпочитане момичета. Колкото по-малки бяха, толкова по-голям беше финансовият им потенциал. Болните или тези в неравностойно положение също ставаха. Сладките момченца и момиченца с рак бяха същински джакпот.

Дядо Коледа, между другото, вече беше ходил в Хеслехолм в миналия си живот. Таксиджията Торщен ги закара до един специален адрес, а Дядо Коледа влезе във входа и позвъни на възрастната жена войник от Армията на спасението, на която вече беше дал пари веднъж.

Тя отвори вратата, прие дебелия плик със сто хиляди крони, погледна вътре и каза:

– Бог да те благослови. Но не сме ли се срещали и друг път?

Вместо да отговори, Дядо Коледа свирна на таксито си и изчезна, преди жената войник да успее да каже: „Мога ли да те почерпя с пюре от ряпа?“.

Според бюджета разходите през първия месец щяха почти да достигнат петстотинте хиляди, които им оставаха. Това означаваше, че приключението и парите щяха да свършат до февруари – ако дотогава не получеха нищо в замяна.

Но след периода от двайсети декември до двайсети януари общите разходи възлизаха на четиристотин и шейсет хиляди, въпреки че през тези четири седмици не бяха спирали да работят, както и че в Хес-лехолм финансите им понесоха тежък удар. В бъдеще смятаха да пътуват по шведските пътища три седмици месечно, а на четвъртата да си почиват у дома в Готланд. Стига, както казахме, да не фалират дотогава. Ако това се случеше, нямаше да имат друг избор, освен да почнат да произвеждат деца възможно най-бързо.

– По-добре от предвиденото! – възкликна свещеничката, щом чу за разходите.

Така се развълнува, че ѝ изтекоха водите.

– Ай! Ой! Трябва да отидем в болницата – каза тя.

– Чакай, не съм приключил – каза рецепционистът.

– Осанна! – каза Дядо Коледа.

– Ще докарам колата – каза Таксиджията Торщен.

* * *

Роди се момиченце, тежащо две хиляди деветстотин и осемдесет грама.

– А така – каза рецепционистът на изтощената си свещеничка. – Първите детски надбавки са готови! Кога смяташ, че ще си готова за направата на следващите?

– Не днес, благодаря – отвърна свещеничката, докато акушерката я шиеше там, където имаше нужда от шиене.

Няколко часа по-късно, докато малкото бебче спеше доволно и нахранено върху корема на мама, свещеничката събра сили да попита какво бе на път да каже рецепционистът, преди раждането да ги прекъсне.

Виж ти, рецепционистът съвсем беше забравил за това, когато контракциите станаха сериозни. Но сега моментът настъпи.

– Ами, хубаво е, че разходите възлизат на четиристотин и шейсет хиляди. Но имаме и малко приходи от интернет кампанията.

– О, наистина ли? – попита майката свещеничка. – И колко?

– За първия месец ли?

– Да, кажи за първия месец.

– Приблизително ли?

– Да, кажи приблизително.

– Ами, може и да си спомням грешно, все пак така и не сварих да запиша точната сума, а и докато раждахме, може да сме получили още някоя и друга крона. Така че числото подлежи на преразглеждане...

– Ще изплюеш ли камъчето? – каза свещеничката, която бе на мнение, че е участвала малко повече от рецепциониста в раждането на дъщеря им.

– Да, извинявай. Като се имат предвид горните забележки, бих казал, че сумата е приблизително два милиона триста четиресет и пет хиляди седемстотин и деветдесет крони.

В този момент, ако беше технически възможно, на свещеничката отново щяха да ѝ изтекат водите.

Глава 72

Колкото повече посещения правеше Дядо Коледа, колкото повече щастие разпръскваше около себе си, толкова по-добре вървеше бизнесът. Всеки ден получаваха хиляди дребни дарения – от Швеция, но и от целия свят. Самотни майки плачеха от щастие, сладки момиченца правеха същото, малки кученца джафкаха благодарно. Ежедневниците пишеха за Дядо Коледа, ежеседмичниците пускаха статии на цели две страници, радиото и телевизията също надушиха историята. Дядо Коледа даряваше истинско щастие по празниците, но продължи да го прави и след като зимата премина в пролет, а пролетта в лято. Сякаш нямаше край.

В Томтеланд и Рованиеми трябваше да преосмислят идеите си. Вече не беше достатъчно просто да изтипосат старец с найлонова брада, който да кима разбиращо, докато малката Лиса си пожелава пони. Найлоновият Дядо Коледа трябваше или да ѝ даде това, което иска (но тогава сметките им нямаше да излязат), или да ѝ обясни възможно най-педагогически, че може да ѝ предложи малък пакет Лего®, в сътрудничество с „Лего Груп“, Билунд60, Дания. Без понита, нито дори хамстери. Щяха да си избият разходите за дребния подарък (който въпреки всичко нямаше да зарадва малката Лиса) с малко по-висока цена за вход.

Разследващите журналисти опитаха да разберат кой беше този Дядо Коледа и колко ли пари получаваше от дарения. Но никой не стигна по-далеч от Търговската банка във Висбю, откъдето не сметнаха за необходимо да ги информират какви суми препращат към анонимната швейцарска фондация в съответствие със законите на Кралство Швеция. А понеже отделните постъпления бяха толкова малки (милионите идваха от количеството на дарителите, не от размера на даренията), никой журналист не можа да развенчае идеята за искрената доброта на анонимния Дядо Коледа.

Няколко души успяха да го снимат, но той вече бе така преобразен с дългата си брада и всичко останало, че никой не свърза Дядо Коледа с бившия убиец и пастор от Църквата на Андерш. За всеки случай Таксиджията Торщен открадна две регистрационни табели, докато беше в Стокхолм по друга работа. Освен това с малко боя превърна буквата F в E, така че сега таксито му, на първо място, не беше регистрирано, а на второ, беше собственост на един електротехник от Хеселбю.

Спекулираше се активно, носеха се всякакви слухове. Възможно ли бе кралят да обикаля и да разпръсква щастие сред народа си? Кралицата все пак бе известна със загрижеността си за децата и беззащитните. Идеята пусна корени в доста дискусионни форуми в интернет, докато накрая не се случи така, че Негово величество отстреля четиривръх61 лос в една сьормландска гора в абсолютно същия миг, в който Дядо Коледа зарадва едно дванайсетгодишно момиче (което освен бежанка беше и сираче) в Херньосанд.

Свещеничката, рецепционистът, Дядо Коледа и Таксиджията Торщен си поделиха солидарно по осем процента от излишъка в бюджета и всички заживяха щастливо на острова в Балтийско море, който се бе превърнал в техен дом. Остатъкът от приходите беше инвестиран в блаженото даване. Освен това рецепционистът вече работеше по първоначалната идея на свещеничката за разширяването на дейността в посока Германия. Немците имаха както пари, така и сърца. И можеха да играят футбол. Пък и бяха толкова много, че беше почти невъзможно да се изчисли какви щяха да са печалбите, ако проект „Дядо Коледа“ заработеше на немска почва. Проблемът беше само да намерят десет тамошни Дядо Коледовци, да разберат какво казват и да ги накарат да проумеят какво трябва да казват. Както и да ги убедят да си траят за цялата работа.

60 Малко градче на полуостров Ютланд; там се намира седалището на „Лего Груп“. – Б. пр.

61 Тоест с по едно разклонение и два върха на всеки рог. – Б. пр.

* * *

Имаше някаква истина в това с пътищата Господни и така нататък. Защото приблизително в същия момент майката на рецепциониста – същата, която почти бе станала учителка по немски – се измори от избухванията на мъжа си и на вулканите в Исландия.

По време на един от редките случаи, когато посещаваше цивилизацията, за да купи провизии, тя се обади на полицията и им каза къде се намира обвиненият ѝ в незаконно присвояване съпруг, като по този начин се отърва от него.

Следващата стъпка беше да се свърже със сина си по фейсбук. Едното нещо доведе до друго и скоро тя се сдоби със собствена рибарска колиба в Готланд, недалеч от тази на сина ѝ и семейството му. Освен това я назначиха като мениджър „Развитие“ на бъдещия немски клон на фирмата. През това време исландският съд осъди мъжа ѝ на шест години и четири месеца морална рехабилитация в затвора заради извършените от него финансови престъпления.

Убиеца Андерш от своя страна срещна Стина и веднага се нанесе при нея. Тя се влюби в него, когато се оказа, че той знае латинското име на зелчестата гъба. (обяснението за това беше, че преди да стане убиец, убиецът си бе купил една книга с намерението да се научи как да придава магически свойства на гъбите чрез разнообразни наркотични методи, ала след дванайсетото препрочитане осъзна, че знае имената на всички възможни гъби, но не и как да ги направи по-забавни, отколкото бяха.)

Двамата със Стина пробваха безрезултатно да търсят трюфели (Tuber melanosporum) с помощта на питомно, но глуповато прасе. След това се захванаха с отглеждане на аспержи, постигайки същия успех (не на последно място поради факта, че същото прасе обожаваше да рови в градината).

Стина, която беше умерено простовата, така и не разбра какво точно прави обичният ѝ Юхан на сушата три седмици месечно. Важното беше, че се прибираше когато трябва и всеки път носеше у дома все по-тлъста надница. Освен това можеха да ходят заедно на църква всяка четвърта неделя и да благодарят на Бога за всичко освен за оная работа с трюфелите и аспержите.

Когато не се изявяваше като частен шофьор на Дядо Коледа, Таксиджията Торщен караше такси на острова. Не защото се нуждаеше от парите, а защото обичаше да кара кола. Но през свободната си седмица работеше само от дванайсет до шестнайсет часа, от понеделник до четвъртък. Останалото време проспиваше или прекарваше в кръчмата. Беше наел стая за постоянно в един семеен хотел във Висбю, който се намираше достатъчно близо до всички околни пивници. Така, където и да решеше да утоли жаждата си, Таксиджията Торщен нямаше проблеми да се прибере, колкото и да залиташе.

Свещеничката и рецепционистът решиха да останат да живеят заедно с бебето в простичката рибарска колиба до морето, където баба му можеше да го гледа, ако се наложи.

Вече не бяха необходими още четири-пет деца, за да свържат двата края чрез оскъдните детски надбавки. Но с малко желание щеше да се намери място за още едно или две. От любов. Паралелно с това можеха да продължат да ненавиждат света. Или пък да спрат, както изтърси рецепционистът една вечер точно преди лягане.

– Да спрем? – попита свещеничката. – Защо?

А, само си говорел. Просто списъкът с изключения ставал твърде дълъг. На първо място бебето, разбира се. И може би убиецът. Той всъщност беше доста мил човек, само дето беше ужасно глупав. Също и онази, как се казваше, губернаторката, която им разреши да се оженят, макар със сигурност да се бе досетила, че свидетелите не знаят на какво стават свидетели.

Свещеничката кимна. Към списъка можели да се добавят още няколко души. Бабата на бебето, новата приятелка на убиеца и ако не Таксиджията Торщен, то поне таксито му.

– Между другото, днес видях една пясъчна оса да кръжи около морската трева. Свършил ни е клоринът. Трябва или да купим още, или да прибавим пясъчните оси към убийците, губернаторите и останалите.

– Така да направим. Да добавим и осите, имам предвид. Доста станаха, но когато сърцето е широко, място все ще се намери. Да теглим ли чертата засега? И да продължим да ненавиждаме всичко останало?

Да, това било добър компромис.

– Само че не тази вечер. Струва ми се, че съм твърде изморена, за да ненавиждам. Беше дълъг ден. Хубав, но дълъг. Лека нощ, любими ми бивш рецепционисте – каза също толкова бившата свещеничка и заспа.

Епилог

Една хубава вечер свещеничката стоеше пред семейната рибарска колиба и се взираше в морето. Водата беше почти огледално гладка.

В далечината фериботът към Оскаршхамн се плъзгаше безшумно напред. Самотен стридояд ровеше сред морската трева, изхвърлена на брега малко по-нататък. За своя изненада, стридоядът откри насекомо и го налапа. Точно в тази част на брега отдавна не бе имало живот.

С изключение на това, всичко беше спокойно. Слънцето бавно залязваше, променяйки цвета си от жълт в оранжев.

Изведнъж тишината бе нарушена.

„Ти не си лош човек, Йохана. Искам да го знаеш. Никой не е лош до дъното на душата си.“

Да не би някой да се беше приближил незабелязано?

Не. Гласът звучеше вътре в самата нея.

– Кой говори? – попита тя въпреки това.

„Знаеш кой съм и знаеш, че Баща ни винаги е готов да прости.“

Свещеничката се сепна. Това той ли беше? След всички тези години? Мисълта за съществуването му беше главозамайваща. И възмутителна. Ако противно на всяка вероятност той не беше измислица, защо не беше тропнал с крак по-рано, за да спре терора в семейство Шеландер навреме?

– Моят баща не прощаваше нищо и аз също не планирам да му простя. И само не ми разправяй Ако някой ти удари плесница по дясната страна, обърни му и другата62.

– Защо не? – зачуди се Исус.

– Защото това не си го казал нито ти, нито дори Матей. Хората от векове ти слагат думи в устата, без да питат.

– Чакай малко – каза Исус толкова засегнато, колкото му позволяваше характерът. – Вярно е, че хората си измислят какво ли не в мое име, но какво знаеш ти за...

Исус не стигна по-далеч, защото рецепционистът излезе от къщурката, носейки малката Осанна в прегръдките си.

Мигът си отиде.

– Сама ли си говориш? – попита той изненадано.

Първоначално свещеничката отвърна с мълчание.

После помълча още малко. Накрая каза:

– Да. Така мисля. Но кой знае?

62 Матей 5:39. – Б. пр.

Благодарности

Искам да благодаря на своето издателство „Пиратфьорлагет“, което е като едно голямо семейство. Най-вече благодаря на издателката си София и редакторката си Ана. Този път особено много на Ана заради фантастичните ѝ намеси в последните минути.

Благодаря и на Риксън и чичо Ханс заради окуражителните коментари към най-ранния ръкопис. Брат ми Ларш и Стефан от Лаксо също ми дадоха увереност и вдъхновение в някои важни моменти.

Като така и така съм почнал, искам да напомня на моя агент Карина Брант, че е изключителен професионалист и приятел.

И като заговорих за приятели: всеки човек би трябвало да има по един Андерш Абениус около себе си, както и един Патрик Брисман и една Мария Магнусон. Тримата заедно правите писателския ми живот по-лесен.

Има и още, разбира се, вие си знаете кои сте!

От всички, за които не остана място, искам да спомена Бог. Той определено заслужава едно „благодаря“ заради това, че ми позволи да го ползвам в разказа си. Но същевременно смятам, че трябва да поработи здраво и да накара най-разпалените си привърженици да не го вземат толкова на сериозно. Така всички ще бъдем малко по-мили един към друг и ще имаме повече поводи да се смеем, отколкото да плачем. Твърде много ли искам? RSVP63.

Юнас Юнасон

63 Répondez, s’il vous plaît (фр.): отговорете, моля. – Б. пр.

Издателство „Колибри“

Издателство „Колибри“ е създадено през 1990 година – едно от първите частни издателства след промените и от малкото, които съществуват и днес. През годините „Колибри“ се утвърди със своя професионализъм и качество като едно от водещите издателства на книги у нас, познато и извън страната като единствен представител на много чужди издателства. Високото качество на текстовете и преводите на „Колибри“, както и изисканото художествено оформление са признати в страната и чужбина.

Благодарение на „Колибри“ българският читател има възможността да се запознае с популярни и не толкова популярни автори от различни страни и континенти, представители на различни жанрове, епохи, идеи, писатели, които е необходимо да познаваме, за да сме в крак със световните литературни тенденции.

„Колибри“ притежава впечатляващ издателски портфейл – „колекция“ от автори, с които би се гордяло всяко световно издателство. Сред тях са имена като Исабел АЛИЕНДЕ, Жоржи АМАДУ, Фредерик БЕГБЕДЕ, Симон дьо БОВОАР, Бернар ВЕРБЕР, Кърт ВОНЕГЪТ, Греъм ГРИЙН, Франсоаз ДОЛТО, Марио ВАРГАС Льоса, Вим ВЕНДЕРС, Лаура ЕСКИВЕЛ, Итало КАЛВИНО, Труман КАПОТИ, Даниел КЕЛМАН, Дъглас КЕНЕДИ, Харлан КОУБЪН, Милан КУНДЕРА, Дийн КУНЦ, Стиг ЛАРШОН, Xорхе ЛУИС БОРХЕС, Иън МАКЮЪН, Едуардо МЕНДОСА, Харуки МУРАКАМИ, Амели НОТОМБ, Пол ОСТЪР, Милорад ПАВИЧ, Джеймс ПАТЕРСЪН, Филип РОТ, Дж. К. РОУЛИНГ, Салман РУШДИ, Джон СТАЙНБЕК, П. Г. УДХАУС, Вирджиния УЛФ, Хелън ФИЛДИНГ, Томас ХАРИС, Сири ХУСТВЕТ и много други.

Table of Contents

Авторски права

За автора

Анотация

Убиеца Андерш и неговите приятели (и някой и друг неприятел)

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Втора част. Още един различен бизнес

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Глава 40

Глава 41

Глава 42

Глава 43

Глава 44

Глава 45

Глава 46

Глава 47

Глава 48

Глава 49

Глава 50

Глава 51

Глава 52

Глава 53

Глава 54

Глава 55

Глава 56

Глава 57

Глава 58

Трета част. Трети различен бизнес

Глава 59

Глава 60

Глава 61

Глава 62

Глава 63

Глава 64

Глава 65

Глава 66

Глава 67

Глава 68

Глава 69

Глава 70

Глава 71

Глава 72

Епилог

Благодарности

Издателство „Колибри“

Книжарници в Cофия

Content

Юнасон Юнас Убиеца Андерш и неговите приятели