Елізабет Мак-Нілл.  Дев’ять з половиною тижнів

H. B. та H. R., я вам дуже вдячна

Передмова

«Коли ми вперше опинилися в ліжку разом, він тримав мої руки зв’язаними за головою».

Уже найперше речення одразу переходить до найголовнішого, так швидко й різко, що до моменту, коли це речення закінчується, гра переслідування по суті завершена. Подібно до нашої оповідачки ми знаємо, куди все це приведе. І попри те, що її майбутнє достеменно невідоме, інтуїтивно ми відчуваємо, що фінал цього роману зовсім не щасливий.

Наші невиразні передчуття сильнішають разом із зацікавленістю та легким відчуттям приємного збудження, коли наша героїня холоднокровно фіксує фази, відповідно до яких розгоряється багаття її роману. Наступного разу, коли вона та її коханець зустрічаються знову, він просить дозволу зав’язати їй очі шарфом. Під час третьої зустрічі доводить її до межі найвищої насолоди й змушує благати про більше. У четвертий раз «він використав той самий шарф, аби зв’язати мені зап’ястя. Того ж ранку він надіслав мені на роботу тринадцять троянд». Коли завершується ця коротка, немов телеграма, прелюдія, ми, як і сама авторка, відчуваємо, що не можемо вибратися, і питаємо себе, наскільки далеко це зайде й наскільки відвертою вона готова з нами бути.

З моменту першої публікації в 1978 році мемуарів «Дев’ять з половиною тижнів» авторки, що взяла собі псевдонім Елізабет Мак-Нілл, минуло майже тридцять років[1]. Книга набула неймовірного розголосу й стала сенсацією, набагато більшою, ніж можна було очікувати, враховуючи, що так звана сексуальна революція відбулася щонайменше десять років тому.

Вибухова хвиля, яку спричинив роман, на мою думку, була частково пов’язана з тим, що межа між порнографією та серйозними мемуарами ще не була так ретельно розмита, як сьогодні. Адже лише в останнє десятиліття письменники-чоловіки й жінки, здається, починають змагатись у випробуванні особистих меж, і піднімають ставки саморозкриття, сповідаючись читацькій аудиторії в дедалі інтимніших подробицях інцесту, жорстокого поводження в дитинстві й незвичайного сексу.

До цього був, звичайно, Генрі Міллер, чия робота, подібно до творів Джойса й Набокова, спровокувала скандал, кульмінацією якого стала судова справа щодо непристойності текстів. Але ці письменники, як і Френк Гарріс та його колеги-мемуаристи таємного життя, були — навряд чи про це потрібно говорити — чоловіками. З-під пера жінок з’являлися вульгарні комерційні оповідання, що опинялися у всіх на слуху, на кшталт «Щасливої шльондри» Ксав’єри Голандер, літературної порнографії, як, наприклад, «Історія О.» Домінік Орі, та щоденників Анаїс Нін, у яких авторка розповіла про свої амурні справи з таким щирим ліризмом, що мало хто міг сприймати їх як чисту еротику. До того ж Нін постаралася, щоб читач дізнався, що вона зробила багато речей, — пройшла сеанси психоаналізу, оберталася поміж літературного бомонду, писала (!), — які мали для неї набагато більше значення, ніж секс.

На противагу цьому «Дев’ять з половиною тижнів» інтенсивно й цілковито зосереджені на тому, що відбувається між одним чоловіком та однією жінкою, в основному в одному ліжку й впродовж приблизно двох місяців, коли все інше втрачає будь-яке значення. Цю книгу написала (або принаймні це переконливо стверджують) жінка, котра була ким завгодно, але не щасливою шльондрою. І, як і «Книгу Генрі Роббінса», «Дев’ять з половиною тижнів» готував до видання відомий та високошанований редактор, з яким доти працювали письменники Джон Ірвінґ, Джойс Керол Оутс та Ісаак Башевіс Зінґер.

Але ще більше скандальній славі книги посприяло те, що вона з’явилася наприкінці епохи, протягом якої феміністки боролися за всі ті речі, — владу, контроль, незалежність, самореалізацію, — від яких оповідачка «Дев’яти з половиною тижнів» радісно відмовляється за кілька днів після того, як поринає в роман із чоловіком, котрого зустріла на мангеттенському вуличному ярмарку. Гострішою цю іронію робить той факт, що оповідачкою — принаймні на перший погляд — є так звана Нова Жінка. Вона насолоджується всіма перевагами, за які боролися її сестри-активістки. «Ефектна ділова жінка, яку люблять друзі та цінує керівництво», вона має клієнтів, обов’язки, «власний портфель, власну літню сумочку, туфлі на високих підборах, блиск для губ та чисте укладене волосся». Вона має гарну освіту, багато подорожує, сексуально обізнана — коротко кажучи, перед нами наділена всіма перевагами молодого середнього класу самотня мешканка Нью-Йорка. І чого ж, виявляється, вона хоче? Щойно зустрівши свого прекрасного принца, жінка швидко усвідомлює, сама цьому дивуючись, що прагне, аби її прикували наручниками, били, принижували, поводилися, мов із безпорадною дитиною, котра нездатна задовольнити власні першочергові потреби.

У розділі, який коротко описує те, що насправді виявиться деякими з менш тривожних аспектів стосунків, Мак-Нілл розкриває підхід пари до розподілу праці. Під заголовком «Що він робив» оповідачка повідомляє читачеві, що «він годував мене. Він сам купував усі продукти, сам готував усі страви й сам мив увесь посуд». Він одягав і роздягав її, носив її взуття до шевця, читав їй, мив, сушив і розчісував їй волосся дорогим гребінцем, яким також шмагав її, він купував і вставляв їй гігієнічні тампони, набирав для неї ванну, знімав макіяж. А під «Що я робила» лише одне слово: «Нічого». Але, як ми невдовзі дізнаємося, це не зовсім правда. Вона робила більше, ніж «нічого». Вона плазувала по підлозі, приймала спокусливі пози на матраці, коли вони обирали в універмазі нове ліжко, і навіть, одягнена в чоловічий одяг, пограбувала незнайомця, погрожуючи йому ножем, просто тому, що коханець наказав їй зробити це. І весь цей час вона насолоджувалася своїм подвійним життям: «Упродовж усього періоду наших стосунків денні правила мого життя не змінювалися й були такими ж, як до нашої зустрічі: я була незалежною, сама дбала про себе… сама приймала рішення, сама робила вибір. Нічні правила натомість передбачали мою повну безпорадність, залежність, потребу в піклуванні. Від мене не очікували жодних рішень, я не несла жодної відповідальності. У мене не було вибору».

«Я це полюбила».

Революційними — або контрреволюційними з огляду на те, з якого боку подивитися, — мемуари «Дев’ять з половиною тижнів» зробили впевненість, непохитний голос досвіду, з яким вони свідчили про той факт, що за певних обставин та для деяких типів особистості секс стає тим козирем, що б’є не лише політику, а й усе інше.

Чверть століття по тому ми призвичаїлися до мемуарних творів, у яких описані знущання сильних із беззахисних, жахи, які доводиться переживати слабким. Ми визнали, що наші емоції та наша сексуальність можуть вести подвійну гру з нашими переконаннями й прийнятими нормами поведінки. Фетишистські атрибути садомазохізму виринули із сексуального підпілля й перемістилися на сторінки глянцевих журналів про високу моду. І можна лише плекати надію, що роман Мак-Нілл пережив той неприємний період, коли його асоціювали з низькоякісним, вульгарним фільмом із Мікі Рурком та Кім Бейсінґер у головних ролях, у якого спільними з романом були лише назва та деякі сюжетні лінії. Багато що змінилося відтоді. То чому ж ця документальна розповідь про садомазохістські стосунки між двома людьми шлюбного віку й дотепер позбавляє нас спокою та розбурхує?

Я наберуся сміливості стверджувати, що так відбувається завдяки майстерності, з якою написана книга, оманливій невимушеності, з якою вона поєднує в собі прийоми художньої літератури та авторитетність мемуарів. Роман побачив світ лише через два роки після виходу збірки оповідань Раймонда Карвера «Чи не були б ви такі ласкаві помовчати, будь ласка?», яка презентувала новий авторський голос — різкі, лаконічні, чіткі речення в теперішньому часі, які характеризували те, що згодом дістало назву мінімалізму в літературі. Проте це саме ті стиль та голос, використовуючи які, лірична героїня Мак-Нілл розповідає свою історію в мемуарах. Вони з’явилися за дев’ять років до того, як Джей Мак-Інерні у своєму творі «Яскраві вогні великого міста» використав той самий тон, аби відтворити ритми непривітного міського середовища, але це (за винятком, однак, наркотиків та нічного трибу життя) і є той соціальний осередок, у якому розгортаються події роману Мак-Нілл. Стримані, лаконічні, різкі «Дев’ять з половиною тижнів» можна назвати чи не першими мемуарами, написаними в стилі мінімалізму. Проте, на відміну від більшості письменників тієї доби, чиї роботи були сповнені меланхолії через нерозділену романтичну тугу, Мак-Нілл розуміла, що Ерос вимагає до себе набагато більшої уваги.

Мова мемуарів ретельно уникає переривчастого дихання бульварних любовних романів, штучного ліризму, притаманного романтичній літературі, сміховинних кліше традиційної порнографії. Оповідачка розкриває свої відчуття та емоції прозаїчно, у квазідокументальному, майже журналістському стилі, намагаючись якомога ближче дотримуватися фактів, подій, ведучи нехитру розповідь про те, що сталося.

Ця книга є справжнім взірцем у мистецтві приховування інформації. Те, що нам розповідають про коханця, — така сама загальна інформація, як і опис деталей його гардероба: кольори, стиль та вигляд його сорочок і штанів — того, що вона знаходить, коли вперше опиняється в його спальні. Він не має імені, авторка використовує лише займенник «він», ніби існував лише один «він», наче він був єдиним чоловіком у всьому світі. Ми дізнаємося, що геть занедбана квартира оповідачки перетворилася на музей сувенірів та пам’ятних подарунків, захаращений різнокольоровим щебнем непростого життя, але якщо подивитися крізь призму сексу й садомазохізму, час, що його пара проводить віч-на-віч, стає таким порожнім і безбарвним, як інтер’єр помешкання коханця. Його взаємини з приятелями видаються таємничими, навіть лиховісними, а подруга, з якою оповідачка здійснила ту доленосну прогулянку на ярмарок, щезає зі сторінок, щойно з’являється цей чоловік.

Нам відомо, що готує коханець Мак-Нілл, що він читає, де він купує продукти й одяг, але авторка не дає фактично жодних подробиць про роботу кожного з героїв, про їхнє минуле, про погоду — окрім того факту, що дія відбувається влітку, — або про життя міста, яке, очевидно, триває десь навколо них. Нема ані розважливості, ані сором’язливості, ані пошуку причин або пояснень, ані рефлексії (героїня жодного разу не робить спроби подивитися ширше на свій стан), ані простої психологізації чи випадкових домислів про те, які душевні травми, отримані в дитинстві, або який ранній досвід міг схилити їх до пошуку відносин такого штибу. Мак-Нілл не бачить сенсу в тому, аби дослухатися до застережень і слушних сумнівів простого читача, який майже від самого початку міг зробити висновок, що ігри з цим чоловіком не принесуть нічого доброго.

Використовуючи прийоми замовчування та пропущення, а також майже постійну напруженість, письменниця відтворює задушливу атмосферу клаустрофобії, що заповнює стосунки, відсутність будь-якої об’єктивної реальності поза межами самого цього роману. Читаючи її, немовби відчуваєш, як з кімнати поступово викачують повітря.

Структура книги напрочуд проста, захоплива й водночас тривожна — справи йдуть усе гірше й гірше. Точніше, ми спостерігаємо, як оповідачка занурюється в трясовину приниження та розчарування, і ці почуття дедалі сильнішають; вона поступово втрачає свою індивідуальність, дозволяючи своїй моральності та самоповазі бути пригнобленими заради її власного бажання та задоволення забаганок її коханця, його капризів, що стають дедалі жорстокішими й образливішими. Відбуваються інцидент із масажистом й історія з повією, котру викликають, аби та перетворила оповідачку на подобу дешевої шльондри — одягнена в незвичну перуку та лакову міні-спідницю, «ефектна ділова жінка» змушена визнати, що насолоду, яку вона дарує своєму коханцеві, йому може дати будь-яка жінка з хоча б трохи розкутими поглядами на сексуальні розваги. Але пограбування з погрозами ножем, якого вимагає коханець, є найбільш моторошним епізодом, адже цього разу жорстокість спрямована на невинного, наляканого незнайомця, котрому не повідомили правила гри.

У рідкісний момент рефлексії Мак-Нілл розглядає можливість того, що ця сексуальна пригода дедалі виходитиме з-під контролю, аж до того моменту, коли оповідачка відчує жагу бути вбитою, а її коханець — тотожне за силою імпульсивне бажання вбити її. Але це неможливо, допоки вона не побачить краплі власної крові, що виступила під час їхніх любовних баталій, і зрештою залишки інстинкту самозбереження переборюють силу бажання й пристрасті та призводять до неконтрольованої істерики. Стурбований (хоча ми самі маємо уявити, наскільки) коханець оповідачки везе її до шпиталю. Мак-Нілл доповідає з властивою їй стриманістю про те, що відбувається після цього, і завершує любовний роман «курсом лікування, що тривав кілька місяців».

Найприголомшливішим та найнесподіванішим висновком, а водночас і найбільшим досягненням цієї книги є те, що оповідь про надмірну, патологічну пристрасть стає метафорою крайнощів, до яких може нас довести будь-яке бажання. Не меншою мірою вона є клінічним дослідженням, ніж тим, чого прагнула авторка, — «спогадами про любовний роман». Захопливі відкриття, розчинення коханців одне в одному, поступове стирання зовнішнього світу, випадкове й небажане повернення до нормальності — ця сюжетна лінія до болю знайома всім, хто перебуває в екстримі пристрасних стосунків, якими б «здоровими» чи «нормальними» вони не видавалися.

Не менш разючі сьогодні, як і тоді, коли були щойно видані, «Дев’ять з половиною тижнів» є водночас виправдувальною та повчальною оповіддю про легкість, з якою інтоксикація коханням і сексом може змінити наше бачення самих себе й змусити побачити в абсолютно новий спосіб особу, якою ми так невинно й нерозумно себе уявляли.

Франсін Проуз

1

Коли ми вперше опинилися в ліжку разом, він тримав мої руки зв’язаними за головою. Мені це сподобалося. Мені сподобався він. Він був похмурим, що видалося мені романтичним; він був веселим, яскравим, цікавим співрозмовником; і він дав мені насолоду.

У нашу другу зустріч він підняв із підлоги мій шарф, який я впустила, коли звільнялася від одягу, посміхнувся та сказав: «Ти дозволиш мені зав’язати тобі очі?» Ніхто раніше не зав’язував мені очі в ліжку, і мені це сподобалося. Він сподобався мені навіть більше, ніж у нашу першу ніч, і пізніше, коли чистила зуби, я не могла стримати усмішки: я зустріла приголомшливо вправного коханця.

Під час третьої нашої зустрічі він кілька разів доводив мене до межі, коли відстань до оргазму була завтовшки з волосину. Коли я знову затремтіла в очікуванні найвищої точки насолоди й він знов-таки зупинився, я почула свій голос, що відокремився від мене й пролунав над ліжком, благаючи його продовжувати. Він догодив. Я почала закохуватися.

У четвертий раз, коли я вже не могла стримувати свого збудження, він використав той самий шарф, аби зв’язати мені зап’ястя. Того ж ранку він надіслав мені на роботу тринадцять троянд.

2

Сьогодні неділя, травень добігає кінця. Я проводжу цей день зі своєю подругою, що звільнилася з компанії, де я працюю, приблизно рік тому. На наш взаємний подив, за минулі місяці ми зустрічалися набагато частіше, ніж коли працювали в одному офісі. Вона живе в центрі міста, і неподалік від її помешкання відбувається вуличний ярмарок. Ми гуляли, зупинялися, теревенили, куштували різні смаколики, і вона придбала обдерту, але дуже красиву срібну коробочку для пігулок в одній із лавок, де продавали зношений одяг, старі книги, розмаїті дрібнички з написом «антикваріат» і масивні картини із зображенням скорботних жінок, у кутиках чиїх рожевих вуст застигла акрилова фарба.

Я намагаюся вирішити, чи варто повертатися половину кварталу до лавки, де я довго пестила мереживну шаль, яку моя колежанка назвала брудною. «Вона була брудна», — голосно промовляю я їй у спину, сподіваючись, що подруга почує мій голос крізь увесь цей гамір. Вона йде трохи попереду. «Та лише уяви собі, якою вона стане, якщо її випрати та підлатати…» Вона кидає на мене погляд через плече, підносить до вуха праву долоню, недочуваючи, потім вказує на жінку в дуже великому чоловічому костюмі, яка уважно й навіть із захватом придивляється до набору барабанів; закочує очі та відвертається. «Випрати й підлатати! — кричу я, — ти не можеш уявити її чистою? Я думаю, мені треба повернутися й придбати її, у ній є щось…» «Тоді варто зробити це, — чую я голос біля свого лівого вуха, — причому чим швидше, тим краще. Адже хтось інший міг уже купити її та випрати, поки ти намагаєшся докричатися до неї в цьому гаморі». Я різко обертаюся й кидаю роздратований погляд на чоловіка, що йде просто позаду мене. Потім знову розвертаюся та роблю відчайдушну спробу наздогнати подругу. Але я буквально застрягла. Натовп уповільнив рух і поступово взагалі зупинився. Просто попереду мене трійко дітей, яким іще нема й шести років, у кожного в руках італійське морозиво, що тане й тече по пальцях; праворуч жінка розмахує фалафелем[2] із небезпечною для мене пристрастю, до ударника приєднується гітарист, і їхня публіка застигає на місці, зачарована, захоплена, у полоні смачної їжі, свіжого повітря та атмосфери доброзичливості. «Це вуличний ярмарок, перший у цьому сезоні, — каже той самий голос над моїм лівим вухом. — Людям треба спілкуватися з незнайомцями, бо який інакше в цьому всьому сенс? Я все ще вважаю, що вам варто повернутися й купити її, хай би там що».

Сонце світить яскраво, проте на вулиці зовсім не парко — просто тепла й файна погода; небо ясне, повітря чисте й прозоре, немов над невеличким містечком у штаті Міннесота; середня дитина з трійці щойно лизнула морозиво кожного зі своїх друзів по черзі; це, без сумніву, наймиліший недільний день. «Просто поношена шаль, — кажу я, — нічого особливого. Однак це дуже цікава й тонка ручна робота, а коштує лише чотири долари — ціна квитка в кіно. Думаю, я все ж таки куплю її». Але зараз я не можу поворушитися: мені нема куди йти. Ми стоїмо віч-на-віч та всміхаємося одне одному. На ньому немає сонцезахисних окулярів, тож він мружиться, дивлячись мені в очі; волосся спадає йому на лоба. Його обличчя стає привабливим, коли він розмовляє, і ще більш звабливим, коли усміхається; напевно, на світлинах він виходить як мінімум погано, якщо наполегливо зберігає серйозний вираз обличчя перед об’єктивом камери. На ньому поношена світло-рожева сорочка із засуканими рукавами, трохи мішкуваті штани кольору хакі. «Ну, так чи інакше не гей», — думаю я. Те, як сидять на ньому штани, — одна з небагатьох ознак, що залишилися (хоча й не завжди можна на них розраховувати), а також тенісне взуття без шкарпеток. «Я повернуся з вами туди, — каже він. — Ви не загубите свою подругу: цей безлад тягнеться лише кілька кварталів, тож рано чи пізно ви все одно зустрінетеся, якщо, звісно, вона не вирішить узагалі піти звідси». «Не вирішить, — відповідаю я. — Вона живе неподалік». Він почав прокладати собі плечем шлях назад у тому напрямку, звідки ми прийшли, і промовив через плече: «Я теж. Мене звати…»

3

Сьогодні четвер. Ми вечеряли разом у кафе в неділю та понеділок, у вівторок — у мене вдома, у середу побували в гостях у моєї колеги, де скуштували холодної м’ясної нарізки, придбаної в «Забарс». Сьогодні він готує вечерю в себе вдома. Ми на кухні, балакаємо, доки він ріже салат. Він відмовився від моєї пропозиції допомогти, налив нам по келиху вина й ледве встиг спитати, чи маю я братів і сестер, аж тут йому хтось телефонує. «Розумію, але ні, — каже він. — Мені зараз справді не до того. Ні, кажу тобі, ця фігня може почекати до завтра…» Довга пауза, під час якої він гримасує мені, хитаючи головою. Несподівано він вибухає: «Милостивий Боже! Гаразд, приходь. Але дві години, не більше. Присягаюся, якщо ти не покинеш моєї оселі за дві години, трясця йому всьому, я маю плани на сьогоднішній вечір…»

«Цей йолоп, — важко зітхає він, роздратований і трохи сором’язливий. — Я хочу, щоб він зник із мого життя. Він непоганий хлопчина; з ним можна перехилити не один кухоль пива, але між нами нема нічого спільного, окрім того, що він грає в теніс там, де і я, і працює зі мною в одній компанії, де часто не може виконати роботу вчасно, тож змушений постійно наздоганяти, брати інтенсивний курс, мов у середній школі. Він не дуже кмітливий, та й узагалі поводиться, мов ганчірка. Він прийде о восьмій; знайома історія, чергова фігня, яку він мав зробити два тижні тому, а тепер панікує. Мені справді дуже шкода. Але нам доведеться піти до спальні, і ти подивишся телевізор».

«Я б краще пішла додому», — кажу я. «Ні, не підеш, — відповідає він. — Не йди додому, саме цього я й боявся. Слухай, ми повечеряємо, ти кілька годин чимось розважиш себе сама, — зателефонуй матері, наприклад, роби, що тобі заманеться, — і ми чудово проведемо час, коли він піде. Буде ж лише десята вечора. Гаразд?» «Узагалі-то я не маю звички телефонувати мамі, коли треба вбити годину-другу, — кажу я. — Мені огидна сама ідея вбивання двох годин, трьох, байдуже. Шкода, що я не маю із собою роботи…» «Обирай, — каже він. — Усе, що забажаєш, аби не сумувала». Він з ентузіазмом простягає мені свій портфель із паперами, і я щиро сміюся.

«Гаразд, — кажу я. — Знайду собі щось почитати. Але я піду до спальні, і твій знайомий навіть гадки не повинен мати, що я тут. Якщо о десятій він усе ще буде в тебе, я візьму мітлу, накину на голову простирадло, вийду до вас і буду непристойно танцювати». «Чудово, — сяє він. — Телевізор я все одно принесу сюди про всяк випадок, якщо тобі стане сумно. А після вечері збігаю до газетного кіоску, що за квартал звідси, і принесу тобі купу журналів, аби почерпнула звідти кілька нових хтивих рухів і поз, про які могла не знати раніше». «Дякую», — кажу я, і він усміхається.

Після салату із соковитим шматком м’яса ми п’ємо каву у вітальні, сидячи на глибокому м’якому дивані, оббитому блакитною тканиною, що потерлася на ручках до майже сірого кольору, і тугою окантовкою, що де-не-де також надірвана. «І що ти з нею робиш, з цією кавою?» — питаю я. «Роблю, — спантеличено повторює він. — Нічого, вона зварена в кавоварці. Щось не так?» «Стривай, — кажу я, — я обійдуся без журналів, якщо ти даси мені отого Жіда в блискучій білій обкладинці, що стоїть на лівій верхній полиці у вітальні. Я звернула увагу на корінець тієї книги ще за вечерею. Цей чоловік завжди видавався мені вельми розпусним». Проте коли він дає мені книжку, виявляється, що вона французькою. А Кафка, що впав із полиці, коли він тягнувся за Жідом, — німецькою. «Не зважай, — кажу я. — У тебе є “Розбите серце Белінди”? Або ще краще — “Пристрасті буремної ночі”?» «Мені прикро, — каже він, — але, здається, у мене нема жодної…» Його турботливий, зніяковілий голос дратує мене. «Тоді “Війну і мир”, — в’їдливо кидаю я. — У тому рідкісному, вишуканому японському перекладі».

Він кладе на стіл дві книжки, які тримав у руках, і обіймає мене. «Мила моя…» «А також, — перериваю я його голосом, таким же невдоволеним та обуреним, як і я сама, — це трохи поспішно — називати мене милою, чи не так? Ми знайомі лише дев’яносто шість годин». Він притягує мене до себе й міцно обіймає. «Послухай, я не можу описати, наскільки мені шкода, що плани змінилися. Цей прицюцькуватий… Я зараз просто все скасую».

Щойно він тягне руку до слухавки, я почуваюся смішною. Я прочищаю горло, голосно ковтаю й кажу: «Не зважай на це. Мені знадобиться дві години, аби прочитати газету, а якщо ти даси мені папір, то я напишу листа, що його вже кілька місяців як мала відправити. Це буде гарним поштовхом для мого сумління. А ще мені знадобиться ручка».

Він із полегшенням широко всміхається; іде до великого дубового столу на тому кінці вітальні, вертається з пачкою тонкого паперу кремового кольору; передає мені авторучку з внутрішньої кишені свого піджака та несе телевізор до спальні. «Я дуже сподіваюся, що це не засмутить тебе, — каже він. — Таке більше не повториться». Я ще й гадки не маю, наскільки ретельно він дотримається цього слова.

Коли дзижчить вхідний дзвінок, я вже лежу на його ліжку, влаштувавшись на одній із подушок, яку приставила до стіни; мої коліна зігнуті, його масивна авторучка твердо й зручно лежить у моїй руці. Я чую, як двоє чоловіків вітаються, але тільки-но вони починають бесіду, я насилу можу розрізнити хіба поодинокі слова.

Я пишу листа («…зустріла цього чоловіка кілька днів тому, дуже непоганий початок, дуже відрізняється від Джері, який зараз більш ніж щасливий із Гаррієт, ти мусиш пам’ятати її…»), кидаю побіжний погляд на «Таймс», наспіх читаю свій гороскоп у «Пост»: «Припущення легко розвивати, але слід бути обережним, адже вони знецінюються тому, що стають усім відомі. Не плануйте нічого на ранок: цей час знадобиться вам для невідкладних покупок». Уперше у своєму житті, думаю я, мені б хотілося зрозуміти, що означає цей мій гороскоп. Я витягую ноги й падаю на подушку, немов розчавлена. Упродовж тих кількох годин, що я провела з ним тут, у його помешканні, я не приділяла уваги тому, що мене оточує. Тепер я бачу, що тут нема особливо на що дивитися. Це велика кімната з високою стелею, на підлозі лежить такий самий сірий килим, що й у коридорі та вітальні. Стіни білі, повністю голі. Ліжко, що стоїть на низькій платформі, невелике, воно здається зовсім малим. Простирадла білі — свіжі, зауважую я, такі, як у понеділок; як часто цей чоловік змінює простирадла? — ковдра світло-сіра, постільного покривала взагалі нема. Два високі вікна на стіні ліворуч від ліжка закриті жалюзі з бамбука, пофарбованого в білий колір. З одного боку ліжка стілець, на якому зараз поставлено телевізор із програвачем; приставний столик із такого ж дерева, що й платформа, стоїть праворуч. Лампа на цьому столику має білий абажур, круглу біло-блакитну підставку — такі роблять з китайських ваз — та лампочку розжарювання на 75 ватів. Мені подобається витончена підставка, але водночас я думаю: «Де б він цим не займався, чоловік, у ліжку якого я зараз лежу, певно не читає в ньому свої книги мовою оригіналу. Як можна не насолоджуватися одним із найприємніших задоволень, що доступні людині? Усе, що йому потрібне, — це трохи потужніша лампочка, парочка додаткових подушок та лампа для читання…»

Мені цікаво, що він подумав про мою спальню. Вона менша від половини його кімнати, стіни я та дві мої подружки пофарбували в слабкий світло-персиковий колір; щоб домогтися його, я мордувалася з фарбами зо три місяці. Але це було того варте. Мені цікаво, що він подумав про ліжник, прикрашений квітчастим візерунком, штори, простирадла й наволочки, дібрані в тон; три старенькі килимки з античним орнаментом; привезені з кожної з моїх подорожей дрібнички, що ними заставлена дошка для гри в шахи; косметичний столик, книжкові полиці; купи реклами, що надійшла поштою, журналів та книжок у м’якій обкладинці, що двома невеличкими пагорками розташувалися по обидва боки од ліжка; китайський пластиковий контейнер для їжі — порожній, але з виделкою всередині; білизну, вкладену в наволочку, що лежить у кутку кімнати; газетні вирізки зі світлинами Аль Пачіно та Джека Ніколсона, що стирчать у рамі великого дзеркала над столом разом зі знімками, зробленими фотоапаратом «Поляроїд», на яких зображені мої батьки — вони широко всміхаються — та я з чотирирічною кузиною на Коні-Айленді; одну листівку з норвезькими фіордами, яку надіслала мені подруга, та одну із сицилійських капличок, у яку я залюбилася два роки тому. І про обкладинки «Нью-Йоркера», що висять у рамках на стіні, і мапи країн, де я побувала (особливі для мене міста обведені червоним маркером); і про мій улюблений експонат — масне від жирних плям меню ресторану «Лючоу» в ошатній срібній рамці — першого ресторану в Нью-Йорку, який я відвідала дванадцять років тому.

А тепер я в цій кімнаті, і вона, кажу я собі, занадто проста, щоб називати її простою. Вона аскетична, якщо казати доброзичливо, або елегантна, якщо треба підлеститися, або нудна, коли вже бути чесним. У жодному разі це приміщення не можна назвати затишним. Невже ніхто не розповів йому, що на стіни можна щось вішати? Зі своєю роботою він точно може дозволити собі пару-трійку цікавих зображень; а за ту суму, яку заплатив за той потворний меблевий комплект «Стелла» у вітальні, ці стіни можна було покрити сусальним золотом…

Тепер голоси чутно краще. На годиннику майже дев’ята. Я підводжуся з ліжка й проходжу повз високий дерев’яний комод із вишуканими мідними ручками та декоративними різьбленими візерунками; коло нього довгий, вузький стіл у стилі Парсона[3], на якому стоїть лампа-близнючка тієї, що й на приставному столику біля його ліжка, та кілька спеціалізованих журналів. А от і шафа. Вона широка, з двома дверцятами однакового розміру. Коли я роблю спробу їх відчинити, праві дверцята несподівано пронизливо риплять — я завмираю на місці, затамовуючи подих. Але голос невидимого незнайомця стає дедалі гучнішим, майже криком, тоді як його голос муркоче, залишаючись тихим та врівноваженим. Я почуваюся злодюжкою. «Як і маєш почуватися, — кажу я собі, — ти і є злодюжка».

За дверима шафа виявляється високою до самої стелі. Над простором для одягу дві полиці, відділення досить глибокі. Судячи з того, що я бачу, — а мені видно лише передній край верхньої полиці, — там лежить рудувато-коричнева, добряче подряпана шкіряна валіза; чохол для фотокамери, лижні черевики та три чорні вінілові теки з написом «Податки» на широких дводюймових корінцях. На полиці нижче лежать п’ять теплих светрів із вирізом під горло: два темно-синього кольору, один чорний, один білий із трохи сіруватим відтінком, один темно-бордовий — та чотири купки сорочок: кожна або блакитна, або світло-рожева, або біла. («Я тепер раз на рік телефоную до “Брукс Бразерс”, — скаже він мені кілька днів потому. — Вони надсилають мені ці сорочки, і мені не треба ходити по крамницях». Коли на манжетах та комірці з’являються перші ознаки зношеності, він перекладає сорочку на окрему полицю й вдягає її вдома, як я дізнáюся згодом; чоловік у китайській пральні повертає йому чисті та відпрасовані зношені сорочки разом, складені окремо від решти. Якщо на сорочці виявляється пляма, яку неможливо відіпрати, він викидає її геть.)

Поруч із сорочками лежать дві тенісні ракетки, їхні ручки трохи довші за полицю, тому виступають за край. Шість білих футболок-поло на картонній підкладці, п’ять пар тенісних шортів. (Він грає щовівторка з 12:30 до 14:30, щочетверга з 12:15 до 14.00, щонеділі з 15.00 до 17.00, цілорічно, зрозумію я згодом. Він носить ракетки в чохлах, у яких їх було придбано, решту одягу — у коричневому паперовому пакеті.) Біля правої стіни, також на другій полиці, лежить стос із десяти білих наволочок, а поруч із ним — трохи більший із білих простирадл.

Не враховуючи того, у якому він зараз стоїть у сусідній кімнаті, та тих, що, імовірно, зараз чекають на хімчистку, він має дев’ять костюмів. Три — темно-сірий, темно-синій у тонку світлу смужку, сірий твідовий; усі з жилетами ідентичного розміру — цілком нові. Три інші — білий лляний, помірно-сірий фланелевий та блакитно-білий із жатого ситцю; перші два з жилетами, усі знов-таки скроєні за одною міркою — трохи поношені. Сірому габардиновому та темно-сірому вовняному в тонку смужку десь приблизно два роки; поруч висить смокінг. («Купив його чотири роки тому», — скаже він мені пізніше; він не вдягне цей смокінг при мені. Одного разу він зауважить, що його костюми вже одинадцять років робить на замовлення та сама кравчиня в «Маленькій Італії», що він не їздив на примірку ні цього року, ні минулого й дуже задоволений тим, що переконав кравчиню в необов’язковості цього нудного заняття. «Це випадково спало мені на думку: навіщо я роблю це рік за роком. Нудота, що лише забирає час, адже моя вага не змінюється з часів вищої школи, і рости я теж давно перестав». Коли на костюмі з’являються ознаки того, що його вдягали, він віддає його китайцеві на прання — але не на суху чистку. «Але ж він на добрих два фути нижчий за тебе, — скажу я, коли він у той самий спосіб позбудеться й сірого габардинового. — Як він може з ним упоратися?» «Хто його знає, — відповідає він. — Я ніколи не питаю. Він завжди забирає їх».)

Він має дві пари темно-синіх лижних штанів і дві пари старих штанів кольору хакі, на кожних плями від фарби. («Кілька років тому я спробував зробити ремонт у ванній та зрозумів, що це була помилка. Не так уже й добре в мене виходить те, що я роблю, коли думаю, що маю це зробити. Воно того не варте, та ванна пофарбована гірше, ніж ти могла б собі уявити в найстрашнішому жахітті».)

Поруч із бежевим плащем висить темне вовняне пальто, лижний пуховик на краю вішалки займає добрий фут завширшки. Складена чорна парасоля притулена до стінки в лівому куті. Біля задньої стінки діагонально стоїть набір — лижі та лижні палиці. З внутрішнього боку лівих дверцят на ручці з пруткової латуні висить дюжина краваток; вони настільки схожі одна на одну, що коли я кидаю на них швидкий погляд, здаються єдиним шматком тканини. Переважна більшість із них темно-сірі або темно-сині з малесеньким геометричним принтом бордового відтінку; два темно-сині в маленьку білу цятку, найсміливіший — сірий з обережним білим та, як не важко здогадатися, бордовим орнаментом. («Я не дуже люблю різноманітність в одязі, — скаже він. — Власному одязі, маю на увазі. Мені подобається знати, що день за днем я маю приблизно однаковий вигляд».) На підлозі акуратним рядком вишикувалися три пари кедів, чотири пари ідентичних чорних черевиків, одна пара звичайних шкіряних мокасинів густого червоного кольору.

Я зачиняю дверцята й навшпиньках іду до комода, що стоїть біля стіни й відокремлює спальню від кімнати для гостей. У ньому шість шухляд: три неглибокі, дві середні й одна глибока в самому низу. Я починаю з верхньої. Купка білих носовичків із вишитими ініціалами, наручний годинник без ремінця, старий кишеньковий годинник; складена вдвоє чорна шовкова краватка-метелик лежить у кришці від чогось на кшталт бляшанки з-під конфітюру; набір простих золотих запонок, одна вузька золота застібка для краватки та ще одна, покрита темно-синім лаком, із тонкою золотою лінією посередині, що тягнеться по всій довжині застібки. «Хтось подарував це йому, — думаю я, — це точно подарунок, і непоганий до того ж подарунок». Наступна шухляда: дві пари чорних шкіряних рукавичок, одна на підкладці, друга — без; пара бежевих — без підкладки; великі, товсті лижні рукавиці; широкий пояс-шарф. Третя: темно-сині шорти для плавання, суспензорій[4], піжама — теж темно-синя з білим візерунком, усе ще запакована в пакет від виробника. Ще один подарунок? Ні, на ній досі залишився цінник. Наступна шухляда, перша з тих, що середнього об’єму, ховає в собі щонайменше дві дюжини білих трусів. Нижче зберігається чотирнадцять пар білих вовняних шкарпеток та сорочка з манишкою в пластиковому пакеті. Найбільша шухляда не відчиняється одразу, і мені доводиться посмикати її кілька разів. Коли я зрештою домагаюся свого, то застигаю здивована: набита до краю шухляда мало не тріщить від не менш як тисячі абсолютно ідентичних довгих чорних шкарпеток. Я думаю: «У цього чоловіка більше шкарпеток, ніж у всіх чоловіків, яких я знала, разом. Чи не боїться він, що одного разу вночі закриються всі швейні фабрики країни?» («Ненавиджу ходити до пральні, — скаже він за кілька тижнів по тому. — Це просто, коли розібратися, але це забирає в мене надто багато часу. Чим більше речей ти маєш, тим рідше доведеться відвідувати крамниці чи пральні». Я дивитимуся на нього, лежачи на ліжку й відчуваючи, як розтоплюється, як тече моє тіло: він витягує з шухляди пару шкарпеток, просовує долоню в одну з них — шкіра проглядає крізь тонку тканину на п’ятці, хоча немає навіть натяку на дірку, — та кидає шкарпетку в смітник. «Краще також, аби вони всі були однакові, — відповість мені він. — Таким чином тобі не доведеться шукати відповідну пару. Я мучився з цим гівном протягом усього навчання в школі, це справді неймовірно дратує».)

Я зачиняю комод, стрибаю на ліжко, лягаю на спину, підскакую, кручу в повітрі педалі невидимого велосипеда. Я втрачаю здоровий глузд. Закохуюся в людину, яка накопичує шкарпетки, шкарпетконакопичувача, чоловіка, котрий відкладає чорні шкарпетки на чорний день… Я не можу втриматися від рохкання та пирхання, марно намагаючись не зареготати, хоча голос його дружка-йолопа пронизливо верещить і я могла б зарепетувати «Пожежа!» й не бути почутою.

За чверть десята. Я зрештою заспокоююся, складаю руки під головою. Дивлюся на стелю, пантруючи за тінню, яку відкидає світильник біля ліжка. «Якби ж твоя мама могла бачити тебе: нишпорити по шухлядах чужих людей — то найогидніше, що можна собі уявити!.. Не те щоб нишпорити — кажу я собі, каючись, але не в змозі перестати усміхатися, — я нічого не торкалася». Слава Господу, що зберіг мене від того, аби він зазирнув до моєї шафи! Точно передбачивши, що скоро він завітає до спальні, я непомітно заздалегідь зачинила її ковзні двері, поки він сьорбав каву у вітальні; це було позавчора. Гармидер, безлад — підсумок десятилітньої гонитви за тенденціями у світі великої моди; накопичене за цей час чергується з тим, що потрапило до мого гардероба цього року. Місяць тому, шукаючи сукню, яку, як виявилося згодом, загубили в пральні, я натрапила на міні-спідницю, що залишилася від того минулого; збентежена, я тієї ж миті викинула її, але згодом повернула на звичне місце; я провела в ній надто гарний час, і якою ж забавкою була вона спочатку! А мій бежевий плащ із підкладкою в клітинку, що перейшов крізь сито й решето, бо був у мене ще з другого курсу; а слакси, придбані на розпродажі в «Бонвіт», бо були зроблені з такої чудової клітчастої вовни, однак тієї ж осені не лише виявилися закороткими (а до підрубувального шва було якихось два сантиметри), але й не пасували до жодної з речей у моєму гардеробі; і попри це я не можу позбутися їх, бо то були вигідні покупки та дуже, дуже якісні речі. Лахміття, мотлох, вінегрет у глибині моєї шафи: гостроносі туфлі з відкритою п’ятою, які можна було взути принаймні під максі-спідницю; незграбна гумова шапка, яку я вдягаю раз на рік, коли на вулиці дощить, а мені конче потрібна сигарета; сумка від «Ґуччі», яку я не витягую з шафи роками, але як же тремтіли мої руки, коли відраховували суму, що дорівнювала майже моїй двотижневій заробітній платні, а яка ж я була щаслива, що досягла висот того, що згодом стала називати нью- йоркською елегантністю; паски, що падали з гачків, маленькі червоні чобітки, що залишилися від того хлопчика з фотографії на моєму дзеркалі й давно не підходили мені за розміром; футбольна толстовка мого колишнього коханця, у якій я зазвичай займаюся прибиранням…

«То що ж ти врешті-решт винесла з усього цього? — запитую я сама в себе. — До чого це зводиться, окрім того, що ти пхаєш носа не у свої справи?» «Ну, він акуратний, — кажу я собі. — Грає в теніс, катається на лижах, плаває. Гадки не має про значення слова “ландромат”». Чи нормальні для чоловіка його віку та роду занять десять білих, вісім рожевих та одинадцять блакитних сорочок? Не знаю. Хоча ми одного віку, нагадую я собі, ми приблизно однолітки, та чи мала я коли-небудь так багато будь-чого? Одне мені відомо напевно: я ніколи раніше не зустрічала чоловіка з таким вузьким уявленням про розмаїття кольорів. Жодної лілової, кольору фуксії, бірюзової, помаранчевої речі — гаразд; але ж жодної коричневої? Жодної зеленої, жодної жовтої, жодної червоної? Ті крихітні цяточки бордового кольору на краватках не враховуються. Усе або блакитне, або сіре, або біле, або чорне, окрім, звісно, тих рожевих сорочок.

«Чоловік, з яким ти знюхалася, не зовсім звичайний», — кажу я собі. І справа не в тому, які речі він має, а в тому, яких не має. На грубому листку паперу я складаю перелік. Його ручка додає моєму дрібному, густому почерку ширину й нахил, до яких я не звикла. «Нема халата», — занотовую я. То й що? Лише одна піжама, до того ж запакована? Мабуть, на випадок, якщо доведеться спішно їхати до шпиталю, придбана з тих же міркувань, з яких матері радять не покладатися на булавки на білизні… Ані шарфа, ані шапки: напевно, сильний імунітет до застуд. Але чому в цього чоловіка немає жодних джинсів? Чи знаю я кого-небудь, — кого-небудь, — хто не мав би хоча б одних, навіть якщо вже ніколи не вдягатиме їх, просто джинсів, що лишилися з шістдесятих років? І жодного светра з високим коміром. Жодної шкіряної куртки, жодного блейзера, жодної-однісінької самотньої малесенької футболочки! Де ці вельветові штани, які я звикла бачити на чоловіках, де сандалі, де спортивні куртки, картаті фланелеві сорочки?

Я передивляюся свій перелік. «Усе нормально, — гучніше лунає його веселий голос у сусідній кімнаті. — Не переймайся, я був радий допомогти і радий, що ми все владнали. Побачимося завтра, відпочинь, тобі нема про що хвилюватися…» Я опускаю ноги з ліжка, сідаю прямо, різко згортаю папір та засовую його в сумочку, що стоїть на підлозі біля ліжка. Грюкають вхідні двері, він з’являється на порозі спальні усміхнений: «Усе, готово, він пішов. Час відсвяткувати це. Люба, ти молодчина, що дочекалася й не засмутилася через цю неприємність; час випити трохи вина…»

Незабаром північ, ми лежимо на його ліжку. Склалося так, що ми не випили вина, а натомість одразу перейшли до сексу. Ми кохалися поспіхом, майже не скинувши одягу; після того ми разом прийняли душ і я сказала йому, що це вперше за десять років, що я більше полюбляю лежати у ванні. Загорнувшись у рушники, ми з’їли три великі шматки чорничного пирога, що залишився після вечері, і допили пляшку «Шаблі». Я лежу на спині, дивлячись на стелю, підклавши руки під голову. Він розтягнувся поруч зі мною й лежить на животі. Його права рука підпирає голову, а ліва лягає на мої груди. Посеред оповідки з низкою буденних статистичних фактів, якої він домігся від мене, — брати, сестри, батьки, баба з дідом, рідне містечко, школи, роботи, — я замовкаю та заплющую очі. «…Будь ласка, — думаю я, небагатослівна навіть подумки, не в змозі повернутися до нього й зробити перший крок, — будь ласка…» У тиші він промовляє: «Я хочу тобі дещо показати». Він виходить із кімнати, повертається з дзеркалом для гоління, дає мені болючого ляпаса, сідає на краю ліжка. Моя голова падає на подушку. Він хапає мене за волосся й тягне, допоки я не зазираю йому в очі. Він піднімає дзеркало, аби я могла подивитися, і ми разом спостерігаємо симетричну пляму, що розтікається по моїй щоці. Я дивлюся на себе, зачарована. Я не впізнаю це обличчя: воно бліде, немов полотно, на якому розквітли чотири смуги, червоні, як бойова розкраска. Він ніжно й обережно торкається їх.

Наступного дня, під час ділового ланчу з клієнтом, я втрачаю думку на середині речення, коли в пам’яті виринає відображення в дзеркалі, яке я побачила вчора вночі. Нестримна хвиля бажання заливає мене так несподівано, що я навіть відчуваю легку нудоту. Я відсовую від себе тарілку та ховаю долоні під серветкою. Від усвідомлення того факту, що до зустрічі з ним залишилося ще чотири години, мені хочеться залементувати вголос.

4

І так це тривало крок за кроком. І оскільки ми почали проводити разом кожну ніч; оскільки кожна додаткова зміна була незначною за своєю суттю; оскільки він кохався дуже, дуже добре; оскільки я швидко втратила через нього розум (не лише з фізичної точки зору, але переважно через це), трапилося те, що я несподівано відчула себе — через короткий проміжок часу, десь близько двох тижнів — у стані, що його знайомі мені люди схарактеризували б як патологічний.

Мені жодного разу не спало на думку назвати це патологією. Я ніколи й ніяк «це» не називала. Я не розповідала про це жодній живій душі. Коли я віддаюся спогадам, здається неймовірним, що це саме я прожила такий період у своєму житті. Я наважуюся лише пригадувати ті тижні як окремий феномен, що залишився далеко в минулому; фрагмент мого життя, нереальний, мов сновидіння, позбавлений жодного значення.

5

«Це незвично для чоловіка — мати котів», — кажу я. «Та невже?» Ми дивимося Кронкайта[5]: приємне знайоме обличчя, що — під належним шаром зовнішньої турботи — назавжди застигло в заспокійливій масці надійного добросердя… Землетрус, що стався на іншому кінці земної кулі, більш близька загроза чергового транспортного страйку, індекс Доу Джонса зріс на два пункти… «Жартуєш? — стомлено каже він. — Ніби я не знаю! Собаки — це зовсім інша історія.

Але в жодного зі знайомих мені чоловіків, які ще не одружені, нема навіть одного кота, а тим паче кількох». «Гм», — кажу я. «Коти — це для дітей або маленьких старих пані, якщо тобі цікава моя думка, — продовжує він. — Або для ферми, або для ще чогось». «Гаразд, — кажу я, — тоді чому…» «Від них немає нічого, крім неприємностей», — перериває мене він. «Принаймні ці не дуже линяють, — невпевнено бурмочу я й врешті кажу: — Ніхто не змушує тебе тримати котів». «Це так кумедно, — каже він. — Це до чортиків смішно, якщо чесно. Ти просто не уявляєш собі…»

У його оселі мешкають три коти, і всі троє однаково невибагливі. Їм байдуже до нього так само, як і йому до них. Він годує їх, щодня наливає їм свіжу воду, змінює наповнювач у лотку і, здається, вважає це своїм прямим обов’язком; вони ж, своєю чергою, очікують на регулярне надання цих послуг. Між ними відсутній будь-який видимий обмін люб’язностями, окрім, якщо це можна вважати за прояв ніжності, повільної котячої прогулянки його розпростертим тілом та його мовчазної толерантності до такої поведінки (враховуючи майже повну відсутність будь-яких емоцій у кота та чоловіка, дуже сумнівно, що це можна називати так).

Він сидить на дивані. Я сиджу на двох подушках на підлозі, його ноги стоять обабіч моїх плечей, спиною я обперлася на диван, шия та плечі спочивають на його передньому краю; моя голова, закинута назад, лежить між його стегон. Він бавиться з моїм волоссям: вибирає пасмо за пасмом та накручує кожне на пальці; запускає чотири пальці під частину волосся, піднімає його та лагідно прибирає від шкіри; розтирає й дуже повільно робить мені масаж від чола до скронь знову й знову.

Кронкайт бажає нам «на добраніч», і ми дивимося нескінченні шоу: гру, а тоді програму, у якій полісмени то переслідують машини, то потрапляють в автокатастрофи. Кадри, що повторюються знову й знову (наприкінці випуску новин він вимкнув звук), створюють заспокійливий та на диво доречний акомпанемент до історії котів, яку він неспішно розкриває мені.

Перший з’явився в його житті разом із жінкою, що чотири роки тому впродовж деякого часу жила з ним. Вона щойно перевезла свого кота на його квартиру, коли їй запропонували престижну посаду в Цюриху, і вона вирішила емігрувати до Швейцарії. Кіт залишився з ним. Ще кілька місяців він вважав себе лише тимчасовим опікуном тварини, яка від самого початку почувалася, як удома: шолудива, нечесана, з майже лисим хвостом, вона нагадувала дивну палітру кольорів, що не пасували один до одного, мов в одязі, що був популярним протягом останніх кількох зимових сезонів: виготовлений із матеріалу, який дістав загадкову назву «кумедне хутро» та імітував фасон і пошив, якщо не цілком зовнішній вигляд, ранньої американської стьобаної ковдри. Він намагався — спочатку дуже активно — знайти котові нову сім’ю. Але доволі швидко йому довелося визнати, що знайомих людей (дехто з яких міг забрати кошеня, тоді як інші хотіли лише сіамську породу) не так легко ввести в оману, бо їхні дивні візити були геть нетривалими, бо вони аж ніяковіли від думки про те, як конкретно ця істота оселиться в їхніх затишних і зі смаком облаштованих мангеттенських апартаментах. Одного разу він навіть розмістив оголошення в «Таймс». І попри те, що вказав свій домашній та робочий номери, попри те, що оголошення було в газеті протягом п’яти днів поспіль, йому не зателефонувала жодна особа. Час від часу впродовж цих місяців він думав про те, щоб віддати кота до притулку для тварин. Але згодом вирішив відкласти це рішення, принаймні на деякий час. Ця можливість, думав він, завжди в нього буде; а тим часом раптово може трапитися ліпший для кота варіант.

Роком пізніше в нього гостювала одинадцятирічна племінниця, що приїхала до Нью-Йорка на змагання з орфографії, на яких їй не вдалося посісти призового місця. На знак вдячності за турботу, яку він проявив, показавши дівчинці місто, її матір — його сестра — подарувала йому другого кота, очевидно, не давши шансу відмовитися. «Він був просто кошеням, на вигляд не кращим за попереднього, і протягом кількох перших днів він поводився, мов скажений, до того ж і інший не зрадів його появі: вони чубилися й борюкалися так, що мені здалося, ніби в мене вдома боа-констриктор. Згодом так чи інакше вони знайшли спільну мову.

«А потім одного разу пізно ввечері я йду додому й бачу дітей на алеї. Вони одразу розійшлися, але ж, знаєш, якось дуже підозріло: трохи перестаралися з виглядом, мов нічого не було. Тому я повертаюся назад, як той дурень, і бачу на землі, ну, розумієш… Був він у надто поганому стані. Я піднімаюся до себе, як будь-який чоловік при здоровому глузді, наливаю собі й починаю читати газету, думаючи: за годину його вже не буде. Годиною пізніше я кажу собі: “Ще один кіт потрібний тобі, як на лазні гудок”.

І я думаю: напевно, хтось уже добив його, не підбирай його, це вже занадто. Я готую собі яєчню, їм салат, варю собі каву; я кажу собі, що треба піти прогулятися після новин об одинадцятій. Звісно ж, він досі там, лише хтось кинув його до сміттєвих контейнерів. Тоді я дістаю якусь газету з урни та забираю його сюди, а вранці думаю: “Я що, медсестра?” — і везу його до ветеринара, у якого стерилізував перших двох, і коли я забирав його після лікування — а це було за шість днів — він уже був як новенька копійка. Ще б йому не бути за шістдесят вісім доларів вісімдесят центів! І щоразу, як мені треба поїхати з міста, мені доводиться викликати свою прибиральницю із самого Квінсу; та іноді вона не може, а з моїх приятелів жоден не додумався оселитися поблизу, а в мене не дуже вправно виходить прохати когось із благодійності проїхати весь цей шлях із Сентрал-Парк-Вест в Ейтіси або з перехрестя Шістдесят п’ятої та Йорка, або з, прости Господи, Бруклін Гайтс. Навіть для Енді, що мешкає на перехресті Тридцятої та Парку, це не п’ятихвилинна пробіжка. А хлопчина, що мешкав на нашому поверсі, перебрався до штату Мічиган, Господи помилуй! Тож на нього тепер теж не можна покластися. І тому мені доводиться звертатися по черзі до інших сусідів, а я ненавиджу просити про послугу людей, з якими навіть не хотів би вітатися…»

«Вони не сильно линяють», — кажу я вже вдруге за цей вечір, і він відповідає: «Так, це дуже, дуже важливо».

6

Щодня я ходила на роботу, ефектна ділова жінка, яку люблять друзі та цінує керівництво. Рівно о п’ятій я прибирала зі столу папери, обмінювалася кількома люб’язностями з колегами на шляху вниз у ліфті та прямувала додому — на його квартиру. До себе я ходила хіба за деяким одягом та пізніше раз на тиждень, аби забрати пошту. Уранці ми їхали на роботу однією гілкою метро, розділивши один номер «Таймс» на двох: бездоганно поголений чоловік у діловому костюмі з дипломатом — гарні зуби, чарівна усмішка; я з власним портфелем та літньою сумочкою, підборами, блиском для губ та чистим укладеним волоссям. Приваблива, добре освічена пара в Нью-Йорку — середньостатистична, з твердого середнього класу, культурна.

7

«Ну ж бо, ну ж бо, прокидайся та вставай!» — кричить він мені з дверного отвору. Він тримає в руках бувалу в бувальцях металеву тацю, на якій тарілка з яйцями-скрембл, три підсмажені англійські мафіни, чайник із чаєм, одне горнятко. Очищений, поділений на дольки апельсин лежить у маленькій дерев’яній салатниці. Над тацею я бачу його блискучу усмішку. «Навіщо, заради Господа Бога, до чого такий поспіх? — кажу я. — Ще лише пів на десяту, будь ласка…» Я підкладаю під спину обидві подушки й спираюся на стіну, сідаю та розгладжую ліжник по ногах. «І сьогодні субота!» Він ставить тацю й просочує кілька крапель чаю, що розлився, паперовими рушниками, які приніс із собою, тримаючи під лівою пахвою. «Сьогодні субота, — повторюю я. — Сподіваюся, ти теж не хочеш нікуди йти, бо я не маю бажання бачити жодної душі. Я хочу залишатися тут і спати до обіду, а решту дня не хочу робити нічого складнішого за дзвінок сестрі та читання чергового номера «ТіВі Ґайд».

«Звучить захопливо, — каже він. — Можеш зайнятися цим, коли повернемося. Мені треба з’їздити в “Блумінгдейлс”». «Краще б ти повернувся до своїх котів у залі, — кажу я. — Ти точно перегрівся на сонці. Жодні скарби світу не змусять мене поїхати в “Блумінгдейлс” у суботу». — «Це забере не більш ніж півгодини, присягаюся. Годину і ще тридцять хвилин на все. Півгодини туди, півгодини там, півгодини назад. Чим швидше ти перестанеш базікати й почнеш снідати, тим швидше ми впораємося. Ти будеш у ліжку о пів на дванадцяту».

Ми проходимо половину кварталу, коли я кажу: «Ти ж не ведеш мене до метро, чи не так?» Він рішуче киває головою. «У жодному разі, — кажу я. — Мені доводиться користуватися цією штукою двічі на день упродовж усього тижня, тому ноги моєї не буде там у вихідний». Ми ловимо таксі на розі. «Блумінгдейлс» схожий на муравлисько. «Я завжди думала, що о цій порі року всі ці люди мають бути десь у Гемптонсі, — голосно кажу я. — Чи вони повертаються щосуботи, аби скупитися про запас?» «Півгодини, обіцяю тобі», — відповідає він. «Гаразд, — кажу я. — Це ж ти не любиш крамниць, а я ставлюся до них нормально, а ще я трохи знаю, коли краще ходити по них». «Послухай, люба, — каже він. — Чи не могла б ти стулити пельку, я тебе по-доброму прошу. Я поки що дуже терплячий, під гримом незначного цинізму, але зовсім скоро прив’яжу тебе до вітрини з косметикою для чоловіків, і тоді ти купиш купу флакончиків автозасмаги «Браґґі» й тобі буде непереливки, доки я не повернуся». Уявивши це, я хіхікаю. «То що ти шукаєш?» — питаю я. Ми на п’ятому поверсі. «Ліжко», — відповідає він. «Ліжко! — наголошую я. — У тебе ідеальне, бездоганне ліжко». «Прекрасне ліжко», — каже він. «То що?» — «Це прекрасне ліжко для однієї особи».

Він веде мене повз пишні гарнітури для їдалень. Одна вітрина особливо привертає увагу: маленькі яскраві прожектори підсвічують вироблену з чорного скла кришку стола над хромованими ніжками; чорні серветки заправлені в чорні кришталеві кільця, чорні склянки стоять біля чорних мисок. «Це для того, щоб подавати ікру на підсмажених стейках», — театрально шепоче мені він, і тут ми мало не спотикаємося при вигляді величної споруди з численних частин дивана, який займає більшу, ніж уся моя квартира, площу. «Білосніжний оксамит, — видихаю я. — Милостивий Боже! Одна крихточка цигаркового попелу, одна котяча шерстинка — і йому кінець, смітник уже привітно розкриває обійми». «Покупці “Блумінгдейлс” — чистюхи, — відповідає він серйозно. — Тобі це, напевно, важко зрозуміти, але це дуже просто. Ми тримаємо своїх домашніх тварин у вбиральні, а куримо лише в туалетах…» «…Чула, з понеділка ти йдеш у відпустку», — чую я жіночий голос позаду нас. «Угу», — відповідає чоловічий. «Куди прямуєш?» Я кидаю погляд через плече. Руда жінка, елегантно вдягнена, тримає в руках пачку чеків і розмовляє з чоловіком із такою ж пачкою в руках, у костюмі від Кардена. «Нью-Йорк, Нью-Йорк», — відповідає він, і обоє сміються з його глузливо-гордої інтонації. «Прекрасний вибір, — щебече вона, віддаляючись від нас. — Найкраще місце у…»

«Та годі, — кажу я. Масивні дивани були несподіваною удачею, зараз ми знов оточені гарнітурами для їдалень. — Я не така велика, і якби ти хоч раз натякнув, я б залишалася на своїй половині». «Річ не в розмірі», — каже він. «А тоді в чому?» — напосідаю я. Він зупиняється перед кімнатою, що наче взялася з казки. Рогом до нас стоїть чорний лакований стіл. На його бездоганній блискучій поверхні стоїть одна лампа на величезній ніжці, шість керамічних глечиків різного розміру, вузька ваза з вісьмома прекрасними тюльпанами, купа об’ємних альбомів сучасної фотографії, колекція вишукано оформлених закордонних журналів та записник у шовковій палітурці з чарівним візерунком. «Ось що мені подобається, — задумливо каже він. — Справжній стіл для роботи. Ти можеш засукати рукави, відчути себе вільною на всіх двох квадратних дюймах і взятися до роботи». «Припини глузувати, — кажу я. — Ніхто не змушував тебе сюди їхати, а від того записника в мене слина котиться. Саме на це й розраховують, і воно працює». Він усміхається й обіймає мене за талію.

Спальні розташовані далі. У першій — полірована темна підлога, у другій — світлий паркет, третя вкрита червоною плиткою; ми бачимо ліжко з передньою спинкою, що більше схожа на ворота комори та підтримує атласний балдахін, який важкими хвилями спускається до підлоги з обох боків од ліжка. Велика рослина в декоративному та ще більшому горщику невідомо чому стоїть на ліжнику, трохи вбік від середини. Наступне ліжко оточене чотирма товстими стовпами спіральної форми. Шість маленьких подушок із різними принтами, які, утім, пасують один до одного, стоять у голові над великими подушками, що сховані під ошатним ліжником. «Ось що тобі треба», — кажу я. «Мені треба купу маленьких лялькових подушок?» — «Десь чотири прекрасні великі подушки. Ті твої дві жалюгідні — справжнє пекло для спини, на них неможливо обпертися зручно». «Навіщо там спиратися, у ліжку?», — міркує він. «Коли ти приніс мені сніданок сьогодні вранці, наприклад. Коли завгодно. Дуже зручно дивитися телевізор у ліжку або читати». «Чесно кажучи, я не роблю цього», — повільно відповідає він, і через це я сміюся. Ми проходимо повз сталево-мідне ліжко — сірі прути, великі жовті кулі по кутах. Наступне ліжко повністю виготовлене з міді. Масивне й водночас прикрашене неймовірно чудернацьким візерунком, найдивніше оформлене ліжко з усіх, що я будь-коли бачила. Я зупиняюся коло нього. Пухкий стьобаний ліжник із рожево-білим зоряним візерунком каскадом спадає на підлогу. Круглий стіл накритий, як і ліжко, його скатертиною є ті самі чотири легкі кулі воланів; під прямим кутом до нас стоїть велична канапа, її біла дерев’яна рамка обрамлена позолотою.

«Тобі подобається це?» — питає він. «Схоже на театральні декорації, — відповідаю я, — зроблені на замовлення для шістнадцятирічної Джуді Ґарленд[6], якій щойно розбили серце». «Я маю на увазі це ліжко». Я уважно розглядаю політ чиєїсь нестримної фантазії, що виблискує просто переді мною. «Доволі симпатичне, попри всю цю кричущість, — кажу я. — Передня й задня спинки немов частини воріт до якихось дивовижних казкових країн. Варто хіба додати ще кілька пташок із міді, трохи завитків і пару голів чудовиськ».

Він обертається до рудої жінки, що трохи раніше бажала блідому продавцеві щасливої відпустки. «Коли ви зможете доставити мені це ліжко?» Я здивовано відкриваю рота. Він міцно стискає мою долоню. «Конкретно це ліжко, сер? — Вона усміхається натренованою усмішкою спершу до нього, потім до мене. — Мені треба перевірити. Якщо ваша ласка, присядьте на хвилинку, мій робочий стіл зовсім поруч». «Ти з’їхав з глузду», — шепочу я. «Червоне обличчя та перевантажений мозок, і все це від того, що проводиш надто багато часу на сонці…» Він дивиться на мене; він не усміхається. «Ти можеш уявити собі, який вигляд матиме це барокове диво у твоїй чернецькій келії, що ти її називаєш спальнею?» Продавчиня кладе слухавку. «Не буде жодних проблем, сер, вони планують оновлювати вітрину. Якщо ви скажете мені, куди має бути доставлене ліжко і в якому районі доставки ви мешкаєте, я скажу вам, у які дні там працює наша служба».

«Мені треба дещо перевірити», — каже він, щойно вона записує його адресу. Продавчиня та я повертаємося за ним до набору, що стоїть на вітрині. Його огороджує ланцюжок із великих пластикових ланок. «Ми можемо зайти?» — запитує він, а тоді ми втрьох уже стоїмо в ногах ліжка. «Це одне з наших най…» Він перериває її: «Боюся, перед тим, як я ухвалю остаточне рішення, моїй подрузі треба лягти на це ліжко». Його голос немов просякнутий бездоганною чемністю. «Сподіваюся, ви не заперечуватимете». І до мене: «Мабуть, тобі слід скинути взуття». «Люди завжди випробовують матраци, лягаючи на них в усіх на очах у крамницях», — запевняю я себе, але щось змушує мою кров приливати до шиї та обличчя. Я знімаю свої сандалі, сідаю на край ліжка, підводжу ноги та лягаю спиною на ліжник у зірочку. «Лягай на середину», — каже він. Я веду очима уздовж блискучих завитків над моїми стопами й обережно пересуваюся далі, намагаючись тримати якомога більше ваги в руках і ногах, аби не зім’яти ліжник. «Витягни руки над головою та візьмися за передню спинку обома руками», — каже він. Я думаю: «Це ж субота у “Блумінгдейлс”, куди всі поділися? Це місце більше схоже на морг; я могла б зіскочити з ліжка, перемахнути через огорожу, побігти до ескалатора, піти в кіно…» «Ну ж бо, люба, — каже він спокійно. — Ми не можемо провести тут увесь день». Мідь видається крижаною на дотик. Я заплющую очі. «Розсунь ноги». «Служба доставки буде у вашому районі в четвер». «Розсунь ноги». «Рада повідомити, що ви зможете отримати це ліжко вже наступного четверга». «Розсунь ноги». «Наша служба доставки буває у вашому районі щочетверга та щоп’ятниці, але я особисто проконтролюю, аби вони доставили ваші покупки в четвер». Я роблю те, що він каже.

Я застібаю свої сандалії, уникаючи очима поглядів пари, що стоїть за пластиковою огорожею та тримається за руки. «У вас є матраци?» Вона прочищає горло й відповідає вже знайомим м’яким голосом: «Постільна білизна на четвертому поверсі, та я можу оформити для вас матрац і пружинну сітку з того поверху». «Ви будете ласкаві вибрати для нас жорсткий матрац та пружинну сітку, щоб їх доставили разом із ліжком?» «Але ж, сер, ви, напевно, захочете вибрати…» «Не захочу», — обриває він. «Тоді, може, ортопедичний…» «Чудово», — каже він. «А щодо типу тканини матраца…» «Я був би вельми задоволений, якби ви обрали той, який вам подобається найбільше», — каже він і всміхається до неї, високий чоловік у тенісних туфлях та старих штанях кольору хакі, білій тенісній футболці-поло, з обгорілим носом, шкіра на якому червоніша за шкіру на його руках, шиї та решті обличчя. «Так, звісно», — каже вона, усміхаючись йому у відповідь. «І чотири товсті подушки», — каже він. «На гусячому пір’ї чи з дакрону[7]? І вкажіть, будь ласка, бажані розміри…» «Просто подушки», — каже він. Дорогою додому жоден із нас не промовляє ані слова.

Коли кількома днями пізніше я повертаюся до власної квартири, то знаходжу там коробку з «Блумінгдейлс», у якій лежить записник у шовковій палітурці.

8

На сьогодні в нас багато справ: супермаркет, крамниця алкогольних напоїв, суха хімчистка, аптека. Надворі лагідна субота, минув уже тиждень із моменту наших відвідин «Блумінгдейлс» (ліжко доставили у четвер, як і було обіцяно) на початку червня. Ми надовго затрималися біля стенда із зубними пастами: він влаштував кумедне шоу з пародіями на рекламні відео, що змагаються між собою — перемагає «Беттер Чекапс». Я думаю: «Я ще ніколи раніше не була так закохана, просто по самісінькі вуха». Двічі я голосно питаю: «Як я можу бути такою щасливою?» Щоразу він усміхається до мене задоволеною усмішкою та перекладає пакунки з покупками в одну руку, щоб обняти мене за плечі другою.

Ми обоє ледь не падаємо від важких пакетів, коли він каже: «Мені треба ще дещо купити», — та гукає таксі. Ми приїздимо до Брукліна, до маленького, погано освітленого магазину товарів для полювання. За прилавком стоять двоє продавців: один — гордовитий, зрілий чоловік, а другий — ще юнак; більше нікого в крамниці немає. Він прицінюється до захисних жилетів, тих, які вдягають під вітронепроникну куртку.

Я ставлю свої пакети на стілець, прогулююся повз полиці, нудьгую, сідаю на край старовинного столу з червоного дерева, беру в руки й гортаю сторінки трирічного «Нью-Йоркера», що якимось дивом має вигляд свіжого номера. «Думаю, оцю», — лунає його голос. Я підводжу очі й бачу, що він дивиться на мене. Він тримає в руках нагайку для катання верхи: «Я хочу її протестувати». Я відчуваю дивну трансформацію: за якусь мить втрачаю орієнтацію в просторі, я на чужій території, у невідомому сторіччі. Він робить кілька кроків до стола, на якому я напівсиджу — одна нога на підлозі, друга гойдається в повітрі. Він задирає мою спідницю над лівою ногою, що лежить на столі, робить крок назад та шмагає мене по внутрішньому боці стегна. Пекучий біль — невід’ємна частина хвилі збудження, що забирає в мене здатність дихати, говорити й ворушитися; кожна клітинка мого тіла сповнена бажання. У маленькій запиленій кімнаті панує мертва тиша. Продавці за прилавком завмерли. Він повільно розправляє мою спідницю, стягуючи її вниз, та обертається до старшого чоловіка, який скидається на бухгалтера, хоча багряний рум’янець заливає його шию над комірцем білосніжної сорочки й добирається до обличчя. «Цей підходить».

9

Що він робив

* Він годував мене. Він сам купував усі продукти, сам готував усі страви й сам мив увесь посуд.

* Він одягав мене вранці, роздягав мене ввечері та носив мій брудний одяг до пральні разом зі своїм. Одного вечора, знімаючи з мене взуття, він вирішив, що воно потребує ремонту, і наступного дня відніс його до шевця.

* Він безперервно читав мені: газети, журнали, історії загадкових убивств, короткі оповідання Кетрін Менсфілд[8] та мої власні документи, коли я приносила їх додому, аби надолужити те, що не встигла на роботі.

* Кожні три дні він мив моє волосся. Він сушив його моїм ручним феном, і перші два рази це виходило в нього трохи незграбно. Одного дня він купив непристойно дорогу щітку «Кент оф Лондон» і того ж вечора відшмагав мене нею. Синці, що вона залишила, заживали довше від інших. Але щовечора він користувався нею, аби розчесати моє волосся. Ані до, ані після цього моє волосся не розчісували так ретельно, так довго й з такою любов’ю. Воно сяяло.

* Він купував мені гігієнічні тампони та вставляв і витягав їх. Коли це відбулося вперше й мені, трохи шокованій, відібрало мову, він сказав: «Я вилизую тебе під час місячних, і нам обом це подобається. Це майже так само».

* Щовечора він набирав мені ванну, експериментував із різними гелями, морською сіллю та олією, отримуючи насолоду, мов розбещене дівчисько-підліток, коли скуповував для мене безмежне розмаїття засобів для прийняття ванни, тоді як сам залишався вірний душу, милу «Айворі» та гелю «Прелл». Я постійно уявляла, що може подумати його хатня робітниця, побачивши нагайку, яка лежала на столі в кухні, або наручники, що висіли на ручці дверей у вітальні, або зміїне кубло тонесеньких срібних ланцюжків, що зачаїлося в кутку його спальні. Іноді я ліниво міркувала, що вона може подумати про це раптове й швидке розмноження баночок і пляшечок, про дев’ять ледве розпочатих флакончиків шампуню, що заповнили аптечку, про одинадцять різних солей для ванни, що вишикувалися на її краю.

* Щовечора він знімав мій макіяж. Якщо мені пощастить дожити до ста років, я й тоді не забуду відчуття, коли сиділа в кріслі із заплющеними очима, закинутою назад головою, а просочена лосьйоном пухнаста бавовняна кулька з ніжним тиском торкалася мого чола, проходилася по моїй щоці й на якийсь момент барилася на повіках…

10

Що я робила

* Нічого.

11

Він повертається додому роздратований. Один із його партнерів по тенісу заявив, що, мовляв, «Тендер Віттлс»[9] — це сміття, таке ж шкідливе для котів, як і поїдання самих лише «Райс Кріспіс»[10] та маршмелоу[11] для людини. «Блискуча шерсть, — каже мені він. — Енді, чортів експерт, у самого жодного кота немає, усі його знання — від жінки, з якою він розлучається вже п’ятий рік поспіль і в якої колись був кіт бірманської породи. Я міг би зрозуміти, якби чорний кіт раптом став блищати, але ці? Вони ростуть, вони гладшають, вони мають набагато кращий, ніж раніше, вигляд, але їхня шерсть, заради Христа й усіх святих, вони просто такі, як і завжди були. “У твоїх котів шерсть блищить?” — питає в мене він. Звідки в біса мені знати?»

Того ж вечора він викладає в котячі миски три бляшанки курки та консервованого тунця. Наступного ранку, уже одягнений на роботу, він готує три види страв з п’яти розбитих яєць: третину ллє на свіже філе тунця, третину — просто в миску, а ще третину розколочує з молоком у ще одній мисці. О пів на сьому вечора він іде просто на кухню, де розгортає фунт порізаної яловичини та викладає його на велику тарілку для вечері. У нього обмаль посуду й уже закінчилися миски.

Коти оголосили голодування. Жоден із них навіть не покуштував нових делікатесів. Жоден не захотів навіть понюхати хоча б одну з різноманітних страв, що заповнили всю підлогу на кухні, або проявити до них трохи більше уваги, ніж до порожньої коробки з-під цигарок. О дев’ятій вечора він повертається на кухню. Я йду за ним. Він вказує на натюрморт із трьох котячих мисок, трьох салатниць та однієї білої тарілки з китайської порцеляни з напівстертим золотим обрамленням навколо рожевих та рожево-лілових квітів — мотлох, що належав тітці, яка подарувала йому масивну візерунчасту скатертину, що вічно накриває його стіл у їдальні, скатертину, що нагадує мені про частування Армії спасіння. «Бачиш? — питає він. — Якби їжа була для них прийнятною, дотепер вони б уже все з’їли. З усього, що вони можуть дістати, тварини їдять лише те, що потрібно їхньому організму, ось що мені сказав товстий хлопець на ринку». І, розриваючи пакетики «Тендер Віттлс»: один з ароматом печінки, один із морепродуктами, а один із куркою, — троє котів муркотять в унісон звуку пакетів, — він бурмоче собі під ніс: «Усе правильно, бандо, цирк зі здоровим харчуванням скінчився».

12

Я стою майже навшпиньках у протилежному від нього кінці кімнати, мої руки заведені над головою. Мої руки прив’язані до гачка на стіні, на якому вдень висить його єдина величезна картина. Моя частина кімнати темна, горить лише лампа для читання за його плечем. Він наказав мені поводитися тихо. Телевізор увімкнений, але він робить якісь записи у своєму блокноті, він цілковито поринув у роботу й не підводить очей, як мені здається, упродовж дуже тривалого часу. Мої руки потроху починають боліти, за ними ниє все тіло, зрештою я кажу: «Послухай, я більше не можу, справді…»

Він кидає на мене глузливий погляд і йде до спальні, звідки повертається з двома рушниками й каже дуже чемним, буденним тоном: «Я хочу, аби ти стулила пельку». Він пхає більшу частину одного рушника мені в рот і міцно зав’язує його другим. Я відчуваю слабкий присмак крохмалю.

Починаються «Шістдесят хвилин»[12]. Я намагаюся слухати, дивлюся на задню панель телевізора, роблю спроби візуалізувати кожен рекламний ролик, аби відволікти себе від хвиль невгамовного болю, що поглинають моє тіло. Я кажу собі, що моє тіло от-от має оніміти, але воно чомусь не робить цього, а просто болить. Згодом воно болить іще більше, і до моменту закінчення «Шістдесяти хвилин» крізь рушник, що стирчить глибоко в мене в горлі та міцно притискає язика до щелепи, прориваються приглушені звуки. Він підводиться і йде до мене, вмикає лампу на підлозі біля свого столу, повертаючи її так, аби світло падало прямо мені в очі. Уперше з моменту знайомства з ним я починаю плакати. Він допитливо дивиться на мене, виходить із кімнати й повертається з флакончиком олії для ванни, що він купив мені дорогою додому. Він починає втирати рідину мені в шию та під пахвами. Геть усе в моєму мозку вимкнено, окрім конвульсивних спазмів у м’язах. Він масажує мої груди, а я намагаюся дихати через ніс, заповнений сльозами. Тепер олія на моєму животі — повільні інтенсивні ритмічні кругові рухи. Раптово мене сповнює жах, упевненість, що я задихнуся. Я й справді починаю задихатися, через хвилину я помру, але ж тут він розсуває мені ноги, і це ще більше мене розтягує. Я кричу. Це здушений звук, що скидається на звук іграшкової сирени, абсолютно марний через усю цю тканину. Уперше за сьогоднішній вечір у його очах проблискує зацікавленість, навіть захват. Його обличчя за три дюйми від мене, і щось дуже легко торкається мого клітора, рухаючись угору, а тоді вниз. Його пальці в олії, з них стікає олія, і поміж стогонів моє тіло перемикається на інший їхній різновид — теж доволі знайомий, — на стогін, який виривається з мене, коли я кінчаю, і тоді я кінчаю.

Він розв’язує мене, трахає стоячи, кладе в ліжко, витирає обличчя рушником, який змочує в холодній воді в білій мисці з «Таппервеа»[13]. Він довго розтирає мені зап’ястя. За мить до того, як я засинаю, він каже: «Тобі доведеться вдягти завтра що-небудь із довгими рукавами, люба. Яка прикрість: завтра має бути спекотно».

13

Наші вечори майже не різнилися. Він готував мені ванну, роздягав мене, застібав наручники на моїх зап’ястях. Я лежала у ванні, поки він перевдягався та починав вечерю. Коли я була готова вийти, я кликала його. Він підіймав мене, повільно намилював моє тіло, змивав і витирав мене. Розстібав наручники, вдягав на мене одну зі своїх сорочок — білу, або рожеву, або світло-блакитну з вовни, сорочку з тих, що мають бути вдягнені під діловий костюм, їхні рукави закривали навіть мої пальці, свіжа сорочка щоночі, навіть хрустка з китайської пральні — і знову застібав наручники. Я спостерігала, як він готує вечерю. Він був бездоганним, проте обмеженим кухарем: до його репертуару входило лише чотири або п’ять страв, які він готував ідеально, потім кілька вечорів робив омлет або стейки, а тоді все починалося спочатку. Він завжди пив вино, коли мив зелень для салату, і давав мені зробити ковток зі свого келиха. Він розказував, що сталося в нього на роботі, я розповідала йому про свій офіс. Коти по черзі терлися об мої голі ноги.

Коли вечеря була готова, він клав одну велику порцію на одну тарілку. Ми йшли до їдальні — місця ледве вистачало на те, аби обійти стіл та три стільці на старому вишнево-червоному килимі в перському стилі, — без перебільшення найбільш кольорової з трьох його кімнат. Там, де закінчувався килим, починався яскравий, різнобарвний і заплутаний малюнок із книжкових обкладинок, що тягнувся по двох стінах від підлоги до стелі, залишаючи місце тільки для вікна й дверей. На його столі завжди лежала та дорогоцінна скатертина у візерунках. Я сиділа біля його ніг, прив’язана до ніжки стола. Він куштував фетучіні[14], потім пригощав мене; брав виделкою трохи бостонського латуку, вкладав мені його до рота, витирав олію спершу з моїх губ, а тоді зі своїх. Ковток вина, потім келих нахилявся до мене, аби я теж випила. Іноді він нахиляв його надто різко, і тоді вино лилося по моїх губах, стікало по обличчю на шию та груди. У такому разі він опускався навколішки й злизував вино з моїх сосків.

Часто впродовж вечері він затискав мою голову між своїх стегон. Ми винайшли нову гру: він намагався якомога довше їсти, не втрачаючи контролю над собою; я ж мала намір змусити його якомога швидше упустити виделку й ніж та застогнати. Коли одного разу я сказала йому, що мені особливо подобається відчувати його на смак, після того як він поїсть овочеве каррі, він сміявся й сміявся, аж доки не сказав: «Господи Ісусе, та я завтра зроблю його стільки, що вистачить на весь тиждень».

Коли ми закінчували вечеряти, він ішов на кухню, аби вимити посуд та зварити каву, — бридку каву, яка щодня була однаково мерзенною, — яку приносив до вітальні на таці: один кавник, одне горнятко, одне блюдце, одну чарку для бренді. (Після того, як сплив місяць із моменту нашого знайомства, я, що страждала на жорстку кавову залежність, перейшла зрештою на чай.) Потім він читав мені або ми удвох читали різні книжки. Коли я підводила очі, це було сигналом для нього, аби перегорнув мені сторінку. А ще ми дивилися телевізор або працювали. І, звісно, крім того, ми бесідували буквально впродовж кількох годин поспіль. Я ні з ким так багато не розмовляла. Ніколи. Він знав мою життєву історію до найменшої деталі, до хвилини; так само я вивчила історію його життя. Я могла б із першого погляду впізнати його університетських друзів, по тому, як він сидів у кріслі, мов бос, я могла здогадатися, у якому він настрої. Я обожнювала його жарти й манеру їх розказувати — повільним, утомленим голосом, із неймовірно незворушним виглядом. Його улюбленими були історії про мого діда, я ж любила його оповіді про три роки, проведені в Індії…

Ми ніколи не ходили кудись увечері, а з друзями зустрічалися лише вдень. Кілька разів він відмовлявся від запрошень телефоном, артистично закочуючи очі під лоба, і серйозно пояснював, як він завалений роботою, а я тим часом не могла стримати сміху. Протягом більшості вечорів я була прив’язана до дивана або журнального столика на відстані руки від нього.

14

Сьогодні середа, ми знайомі вже три тижні й зустрічаємося під час обідньої перерви. Це буде єдиний ланч, який ми проведемо разом у робочий день, хоча дорога на таксі між нашими офісами коштує лише один долар п’ять центів. Це простий міський ресторанчик: шумно, як і на вулицях, сяють флуоресцентні лампи, похмурий натовп ворушиться біля входу в очікуванні вільного місця, аби сісти. Ми сідаємо одне навпроти одного у світлі ламп, він замовляє сандвічі з ростбіфом та вино.

Сьогодні вранці я здобула невеличку перемогу: проект, який я протискувала впродовж кількох місяців, ухвалили. Я радісно розповідаю про це: «Сама по собі ця справа не така вже й важлива, але я все одно в захваті, адже протягом усього часу здавалося, що…» Він притискає свій великий палець по діагоналі до моїх губ. Його долоня ніжно пестить мою щоку. «Я хочу дізнатися це в найменших подробицях. Сьогодні ввечері у нас буде вдосталь часу. Не закривай рота».

Він прибирає руку від мого обличчя та занурює великий палець у мій келих із вином; напій, темно-червоний у склі, стає рожевим і прозорим, обволікаючи його шкіру. Він змочує мені губи. Його палець рухається повільно, мій рот стає млявим від його дотику. Тепер він торкається моїх верхніх зубів, зліва направо, а тоді нижніх — справа наліво. Зрештою його палець лягає спочити на моєму язику. Без жодної тривоги, навіть трохи ліниво я думаю: «Ми у всіх на очах…»

Слабкий тиск на мій язик змушує мене почати смоктати його великий палець. Після аромату вина я відчуваю солоний присмак шкіри. Коли я зупиняюся, він знову ніжно тисне й продовжує робити це, аж доки мені не стає солодко й гаряче внизу живота і я не заплющую очі.

Він усміхається й виймає палець із мого рота. Він затримує долоню над моєю тарілкою й каже: «Витри мене». Я обгортаю його руку своєю серветкою так, ніби хочу зупинити кровотечу. Замість сандвіча на тарілці, якого я ще не торкнулася, перед моїми очима постає картина: я прив’язана до ліжка, я прив’язана до стола в їдальні, я прив’язана до ніжки раковини у ванній, моє обличчя зашарілося від пари, поки він приймає душ; я слухаю плескіт води, від бісерин поту свербить верхня губа, мої очі заплющені, мій рот відкритий; прив’язана й роздягнена, прив’язана й зведена до єдиного несамовитого бажання — бажання ще.

«Не забувай, — каже він. — Я хочу, щоб ти час від часу впродовж дня пригадувала, як це відбувається з тобою…» А потім: «Пий каву». Я пристойно, мов дочекавшись його дозволу, роблю ковток ледве теплого напою. Він виводить мене з ресторану. За дві години я здаюся й телефоную йому. Закляття лишилося непорушним. Я дивилася на календар, я виглядала з вікна, дивлячись на стільники вікон через дорогу. Я не відповідала на дзвінки. Його секретарка холодно попереджає мене, що він має ділову зустріч за п’ять хвилин, і тоді я чую його голос. «Ти не можеш так вчиняти зі мною», — шепочу я в слухавку. На мить запановує повна тиша. «Сьогодні на вечерю я готуватиму креветок, — повільно промовляє він. — Подумай про це».

15

Той ланч став поворотним пунктом. Відтоді стало очевидно, — для нас обох, — що моє життя було поділене чітко навпіл: ніч та день, з ним та без нього. Змішувати ці половини було помилкою, може, навіть дуже небезпечною. День за днем, тиждень за тижнем дві частини мого життя поступово наближалися до все більш повного балансу. Чим повнішими, яскравішими, фантастичнішими були наші вечори, тим швидше моє робоче життя ставало ілюзією.

Це була доволі приємна гра уяви. Насправді мені було в ній комфортніше, ніж у тих махрових реаліях, коли мій офіс, мої клієнти, моя робота мали для мене важливе значення. Як і має бути в ілюзії, я відчувала легкість, розслабленість, спокій. Одного дня я завойовую нового клієнта, другого — досягаю примирення з колегою після довгих місяців суперечок. Я працювала невпинно, але ніби в підвішеному стані. Мізерні неприємності, через які в минулому я могла б роздратуватися, — не передзвонили, клієнт довго вагається з прийняттям рішення, кавова пляма на рукаві через півгодини від початку робочого дня, — більше не мали жодного значення.

Справжню сутність мого існування замінили зовнішня незворушність та неймовірна рівновага. Ланчі проходили спокійно, ніби пропливаючи повз мене, змінюючи одне одного, і спокійні дружні бесіди зі спокійними товариськими людьми — друзями, клієнтами, колегами — усе однаково; я переміщувалася по гілках метро, підмічаючи випадкові комбінації світло- й темно-синього кольорів на колонах станцій. На землі ж я бачила таксі приємного жовтого кольору; одного разу нарахувала дев’ять таксі, що вишикувалися в лінію на Парк Авеню. Місто-мрія без сміття й пилу, ніби очима когось напідпитку або очима жінки, що страждає на сильну короткозорість, але хоробро й водночас нерозумно не наділа окулярів. Натовп, що сам привітно розступався, аби дати мені дорогу. Щодня нова кінокартина, жодна не обтяжена сюжетом або ж лише бавилася сюжетом — таким млявим, що не мав жодних зв’язків, не був спроможний привабити мене глибше за свою милу очам поверхню; завжди за декілька годин від реальності, тайм-аут від того, що дійсно мало значення, що дійсно відбувалося в моєму житті; чарівний перепочинок перед бентежним і невблаганним дійством, що розгорнеться вночі.

Ночі були яскравими й запеклими, мов леза, наточені так гостро, що аж блищали. Інша країна, чиї пейзажі та валюта були прості: спека, страх, холод, насолода, голод, пересичення, біль, бажання, безмежна, всеохопна хіть.

Там був і гострий перець, що змушував мене боротися за кожен ковток повітря, і електричний розряд чилі, що обпалював мені горло, і «Шаблі», мов золото, що ніжно змащувало мої голосові зв’язки; простий шоколадний пудинг, який він готував мені із сухої суміші «Роял», ніби заповнював мою кров. Моє тіло було живим і податливим навколо мене, іноді перетворювалося на рідину, іноді спалахувало й горіло — однаково. Щоночі, дивлячись на себе після ванни, — пластівці піни на моїх сосках та лобковому волоссі, одна долоня покірно спочиває під іншою, зап’ястя звикли лягати навхрест, мерехтливе блискотіння сталі так само природне й ошатне, як блискотіння срібного гребінця в чиємусь волоссі, — відтепер щоночі я насолоджувалася своєю вродою.

Кілька років тому, щойно вщухла нестримна підліткова одержимість, я оцінливим оком обдивилася своє тіло й дійшла висновку, що з ним усе гаразд. Я знала достеменно, які частини мого тіла мали б кращий вигляд, якби були іншої форми, але понад десять років не хвилювалася через ці визнані недоліки. Щоразу, опиняючись у пастці надмірно критичних суджень, я казала собі, що поряд із кожною помітною вадою є щось приємне й симпатичне, і все це разом більш-менш збалансоване. Але тепер, під його поглядом, від його дотику…

Я не стрибала через скакалку, не бігала вранці в парку, не погладшала й не схудла навіть на один фунт, кінець кінцем це було те саме тіло, у якому я жила відтоді, як подорослішала. Але тепер його було неможливо впізнати, воно перетворилося: гнучке, граціозне, сяйливе, обожнюване. Плоть, що вела до вершини ліктя, де дві небесно-блакитні вени розчиняються й зникають у матовій, витончено м’якій шкірі; живіт, подібний до шовку, ніжно тече до тазових кісток; плече приєднується до тіла, формуючи вишукану складку, схожу на ту, що пролягає посередині молодого дівочого лона; неглибока овальна западина на внутрішній частині стегна, що веде вгору від коліна, стаючи ніжнішою, м’якішою, а тоді поступається зрілій округлості, вкритій білим пухом і нескінченно чуттєвою, найтоншою з усіх тканин світу…

16

«Я мушу йти на зустріч, — каже він. — Це підсумковий етап тієї угоди з Гандльмаєром, проста формальність, не займе багато часу». Він знову одягається, уже помивши посуд після вечері: інший костюм, хоча за фасоном ідентичний тому, який він зняв на дві години раніше, але тепер темно-сірий замість темно-синього. Свіжа блакитна сорочка, точнісінька близнючка тієї, що зараз на мені. Темно-сіра краватка з маленькими, кольору червоного вина цяточками у формі ромбів. Він каже: «Я хочу, аби ти зробила дещо, перш ніж я піду».

Він веде мене до спальні й каже: «Лягай». Він прив’язує мої щиколотки до спинки ліжка, а ліве зап’ястя — до узголів’я. Він сідає на край ліжка біля мене. Він проводить правою долонею по моєму правому стегну, гладить вигин тазової кістки, злегка торкається шкіри на моєму животі тією частиною долоні, якою завдають ударів бійці карате в телевізійних шоу. Він на якусь мить затримує великий палець на моєму пупку, ніжно тисне на нього, а тоді розстібає два ґудзики моєї сорочки й обома руками повільно прибирає тканину обабіч мене. Рукави його піджака лоскочуть мої соски.

Ледве він наказав мені лягти, моє дихання стало переривчастим; щоразу, коли він торкається мене, я затамовую подих, а тоді дихаю швидко й неглибоко — до його наступного дотику. Я не можу втримати голову на подушці. Він бере мою праву руку. Тримаючи мене за долоню, дивлячись мені просто в очі, він облизує кожен мій палець, доки вони не потопають у слині. Він кладе мою руку між моїх ніг і каже: «Я хочу подивитися, як ти доведеш себе до оргазму».

Він сидить ліниво, зручно, одна нога закинута на другу. На чистому, щойно з хімчистки костюмі гострими порізами зібралися складки. Я не роблю спроб навіть поворушити рукою. Він чекає. «Ти не розумієш, — мій голос тремтить. — Я ніколи… — Він мовчить. — Я ніколи не робила це перед кимось. Мені соромно».

Він бере зі столика біля ліжка пачку «Вінстона», кладе в рот цигарку, прикурює її, невправно затягується, примружуючи очі, і підносить до моїх губ. Через кілька секунд мені доводиться поворушити рукою, аби взяти цигарку. «Їй соромно, — повторює він. Його інтонація рівна, спокійна, у ній немає жодного натяку на глузування, і так само нема жодного шлейфу гніву в тому, що він каже далі: — Ти неабияка дурепа, чи не так? Ти досі не зрозуміла, що ми тут робимо».

Не чіпаючи цигарки, він знімає годинника з мого вільного зап’ястя. «Я буду за пару годин, не пізніше». Він вимикає лампу біля ліжка, потім лампу в кутку кімнати й тихо зачиняє двері спальні.

Я налякана й водночас понад усе на світі стурбована тим, чи вдасться мені прикурити ще одну цигарку після цієї. На столику біля ліжка стоїть блюдце, яке слугує мені попільничкою, та пачка «Вінстона», але він поклав запальничку, яку придбав для себе — аби прикурювати мої цигарки — назад у кишеню. Сірників поруч ніде не видно. Я перекладаю половину цигарки до кута рота, дістаю пачку; витрушую одну цигарку, кладу пачку собі на живіт, підсовую блюдце ближче до правого стегна. Потім дивні оберти, потягування й витягування, зрештою мені вдається впоратися, хоча пачку зім’ято, коли я обертаюся. Я перекладаю половину цигарки до руки, що прив’язана до узголів’я, беру нову, вільною рукою притуляю її до вже запаленої, чекаю, кладу її собі в рот. На третій раз вона прикурюється. Я не питаю в себе, чому мої думки настільки сплутані, що я не можу просто вкласти неприкурену цигарку собі в рот і потримати прикурену біля неї; також я не питаю, чому не роблю спроб розв’язати себе — я могла б зробити це значно легше й, без сумніву, швидше за ту незграбну пітну метушню, через яку мені щойно довелося пройти…

Моє обличчя знову спалахує від однієї думки про те, що він — та хто завгодно — може дивитися на мене в цей момент. Я думаю: «Я вперше сказала “ні”». А тоді: «Це нонсенс, маячня, мелодрама». Я пояснила йому дещо, от і все, дещо, що йому невідомо про мене. «Він знає, що я здатна на все», — промовляю я вголос, проте нерішуче, звертаючись до ледве чутного шуму кондиціонера, до тіней на стелі, до його кремезного комода. Я вражена тим, що це мені належать слова, що невпинно лунають тепер у моїй голові. Я роблю спробу перерахувати, на що б я не пішла. Одного разу в мене був анальний секс із приятелем, і мені стало дуже боляче, тому ми припинили — але я неодмінно спробувала б іще раз, із ним, варто йому лише захотіти. Я читала, що люди мочаться одне на одного, випорожнюються. Я ніколи не робила цього, і одна лише думка про це викликає в мене нудоту — звісно, він теж ніколи не схоче таке робити. Але якої думки я була про те, аби бути зв’язаною та побитою, ще кілька тижнів тому? І чому має бути різниця між різноманітними способами, якими він доводить мене до оргазму, і мастурбацією в нього на очах, якщо це принесе йому задоволення? І все ж від сорому я міцно заплющую очі, відчуваю, як холонуть ноги, стукотять зуби.

Майже десять років тому моя добра приятелька розповідала мені, як вона мастурбувала разом зі своїм коханцем і як сильно їй це сподобалося. «Не хвилюйся, — сказала вона мені, коли я вибухнула — тієї миті без відчуття огиди, але з неочікуваним жахом, що я б ніколи не зробила цього, не зроблю ні за що. — Це лише особисто твій “пунктик”. У кожного з нас є свій. Наприклад, я не можу стерпіти, коли чоловік засовує язика мені до вуха, у мене аж мурашки по шкірі». І тоді вона голосно засміялася.

Я голосно промовляю: «“Пунктик”. Мій “пунктик”». Раптом я відчуваю значущість цього слова. Це більше не мляве, безлике визначення, а похмурий, чіткий привид перед моїми очима: шибениці на ринковій площі, лінчування у всіх на очах… і тут я бачу його у дверях.

Він вмикає лампу біля ліжка, вдягає мого годинника мені на зап’ястя, обережно просовуючи тонкий ремінець через обидві петлі; мені бракує терпіння робити це щодня, тому я завжди зупиняюся на першій, а отже, друга петля й досі доволі тісна. Він каже: «Ти почала мастурбувати в дуже ранньому віці». Я сміюся. «Це підозра чи вже обвинувачення? — питаю я. — Як пройшла зустріч?» Він не відповідає. Я затримую погляд на мідних ручках шухлядок його комода, намагаючись чітко закарбувати їх у пам’яті. «Десь років із шести, точно не пам’ятаю». Він підказує: «І дуже часто відтоді, як подорослішала». Я починаю одне з речень, які репетирувала за його відсутності, виправдувальні речення, дорослі речення: свобода вибору, особистий смак кожного й делікатна рівновага між інтимними стосунками та… Я говорю невпевнено, переводжу погляд із мідних ручок на вікно, відчуваючи непереборну потребу відвернутися від нього. Він бере моє обличчя двома руками й повільно повертає мою голову на той бік ліжка, де сидить сам. Він неквапливо промовляє: «Я хочу, аби ти була зі мною, але не примушуватиму тебе залишатися». Кондиціонер перемикає режим і починає муркотіти. Я відкриваю рота, і він ніжно кладе палець на мої губи. «Справа от у чому, послухай. Доки ти зі мною, ти робитимеш те, що я скажу. Доки ти зі мною, — він просто повторює, не змінюючи інтонації, — ти робитимеш те, що я скажу». І за мить уже роздратовано: «Заради бога, у чому проблема?» І, зрештою, мимохіть: «Можеш спробувати ще раз. Може, хочеш, аби я приніс тобі трохи крему? Я можу приглушити світло». «Це єдина річ, — кажу я, і мої очі дивляться у вікно. — Попроси мене, я зроблю що завгодно, але не це».

Він бере слухавку телефона, що стоїть поруч із ліжком, набирає номер з пам’яті, називає своє ім’я, свою адресу, а потім мою й каже: «П’ятнадцять хвилин». Він бере найбільшу зі своїх валіз із горішньої полиці своєї шафи, розкриває її й кладе на підлогу спальні. Я приносила свої речі, які тепер розкидані по його хаті, у різних пакунках: якось у великому солом’яному кошику, іншого вечора — у лляному мішку, а деякі речі іноді пхала в прості пакети з крамниць. Він бере мої речі (усі вони висять у лівій частині шафи), знімає з вішалки, складає їх навпіл, не знімаючи з дерев’яних плічок, і вони акуратно лягають на дно валізи. До них приєднуються хустка, за нею ще одна, потім ручка, яку він купив мені, щоб я перестала користуватися його персональною, кілька книжок із вітальні, півдюжини грамплатівок, чотири пари взуття, білизна, що безладною купою зберігалася в другій шухлядці його бюро, запакований флакон парфумів «Міс Діор», що його він купив мені минулої суботи, і другий, майже порожній.

Короткий похід на кухню. Він повертається з великим целофановим пакетом для сміття, і я чую, як летять до цього пакета у ванній мої особисті речі; він заходить до спальні, і целофановий пакет займає більшу частину валізи. Моя сушарка для волосся, мій щоденник — і валіза зачиняється. Йому знадобилося менш ніж п’ять хвилин.

Він відв’язує мене й розтирає всі м’язи на ногах та моє ліве зап’ястя по довжині, хоча вони були пристебнуті доволі слабко — достатньо, аби не залишилося слідів. Він обережно знімає з мене свою блакитну сорочку. Він залишив для мене тільки літній светр, що лежить складений на кріслі. Я автоматично підводжу руки, і він вдягає мене у світлу шерсть і сіру лляну спідницю. Я так звикла, що він сам вдягає мене, що чекаю, доки він не опуститься переді мною на одне коліно, аби я ступила ногами в отвір для талії. Я думаю: «Я жодного разу не казала йому, що завжди вдягала спідниці через голову; для нього спідниці є еквівалентом штанів, тому цілком природно, що хтось лізе в них ногами, а тоді підтягує вверх». І ще: «Він забув про білизну, я аж ніяк не можу вийти на вулицю опівночі в спідниці та без трусиків». Я роблю крок у спідницю, спостерігаю, як він підводиться, поки він поправляє її на моїх стегнах; піднімає светр, аби застебнути блискавку зліва, та просовує ґудзик у петлю; а тоді я чую, як тонка вовна легко лягає на грубий льон.

Тепер він бере мої сандалі та жестом наказує мені сісти на ліжко. Я по черзі простягаю йому обидві ноги, витягую склепіння стопи, спостерігаю, як він взуває мене й фіксує ремінець. Він стає позаду мене й розчісує мені волосся. «Я спущуся з тобою вниз до таксі. Якщо знайду ще якісь речі, що тобі належать, то віддам».

Його гребінець у моєму волоссі — повільні спокусливі рухи, легке електричне потріскування. Я обертаюся й обіймаю його за стегна. Він непорушний. Я ридаю вголос, немов дитина. Обидві його руки в моєму волоссі, гребінець упав на килим.

«Таксі приїде з хвилини на хвилину», — каже він, і тієї ж миті лунає дзвінок консьєржа. Мій голос, підвищеним тоном: «Ти не можеш…» — і його, спокійний, у слухавку: «…люб’язні передати йому, що я спущуся через кілька хвилин, — і до мене: — Я думав, що ти прийняла рішення». А тоді я на колінах перед ним, не для того, аби задовольнити його губами та язиком, як досі робила це, а принижено, благаючи незв’язно, але виразно: «Що завгодно» та «Будь ласка». І знову його голос у слухавку м’яко: «Дайте йому п’ять доларів, Рею, та перекажіть, щоб почекав, красно вам дякую». І кілька його кроків по коридору, а потім у спальні — і ричання, немов я маю справу з шибеником: «Гаразд, тоді негайно роби це». Моє тіло розпростерте перед ним, і крайка спідниці дряпає мені шию. Він знімає каблучку свого батька з пальця на правій руці, кидає її на ліжко, хапає мене за горло лівою рукою, а правою дає мені ляпаса, долонею по лівій щоці, тильною стороною — по правій, а тоді знову долонею: «Що ж, гаразд, подивімося, як вона робить це». Моя власна рука опиняється в моєму роті. «Полегши це для неї, зроби гарною й вологою. — А потім м’якіше, ніби муркоче кіт: — Я допоможу тобі розпочати, люба, це буде дуже просто». Мої стегна розведені, жар спалахує під дотиками його язика, лише кілька легких рухів — і от він підводить голову й кладе мою руку туди, де розпочав те, з чим я дуже добре знайома, аби спробувати чи поборотися; мій вказівний та середній пальці пірнають усередину, і я кінчаю.

«Мені сподобалося, — каже він. — Обожнюю спостерігати за твоїм обличчям. У тебе такий надзвичайний вигляд, коли ти кінчаєш: ти перестаєш бути гарненькою, натомість перетворюєшся на хижу тварину з розкритим ротом. — А тоді в передпокої: — Дайте йому ще п’ятірку, Рею, і нехай їде додому».

17

Я не була підготовлена заздалегідь. За кілька років до цього я прочитала «Історію О.», була заінтригована її початком, нажахана після декількох сторінок і кинула книгу задовго до її кінця. У реальному житті садомазохісти були фріками, диваками, що вдягалися в чорну шкіру, потішні й недолугі у своєму сміховинному вбранні. Якби моя подруга, така ж, як і я, одного разу розповіла мені, що після важкого робочого дня в офісі її прив’язують до ніжки стола — еге ж, такого ніколи б не сталося. Бачить Всевишній, я б і не повірила в це.

18

О пів на п’яту в п’ятницю він телефонує мені на роботу: «Маєш бути в номері 312 в “Елґонкіні” о п’ятій тридцять». Одного разу я була там на ланчі. Кілька днів тому, під час чергової з наших нескінченних розмов («Порівняймо ресторани». — «Та готелі». — «От, наприклад, “Парі Ріц”». — «Сміхота». — «Тоді “ЗамЗам”». — «Непоганий братвурст[15]». — «Паскудний шукрут[16]». — «Кава нічогенька…»), я розповіла йому, яким романтичним видався мені той хол, й описала червоні плюшеві меблі, де я сиділа з двома клієнтами. Вони давно звикли до чарів «Елґонкіну», і я повідала йому, як натомість сама силкувалася приховати захоплення й зосередитися на предметі розмови.

Я маю намір спуститися в метро, але в той момент, коли рушаю до скляного виходу, просто перед дверима мого офісу з таксі виходить пара похилого віку. Я притримую для них дверцята автомобіля, прислухаюся до пекучого болю у своїх стегнах, повторюючи собі: «Маєш бути… о п’ятій тридцять», і за декілька хвилин входжу до холу «Елґонкіну». Я двічі стукаю у двері триста дванадцятого номера, але ніхто не відповідає, а двері виявляються відчиненими. Я припускала, що він чекатиме на мене. Я кличу його на ім’я, стоячи біля нещільно зачинених дверей ванної кімнати, навіть — несподівано для себе трохи грайливо — зазираю до туалету. Нікого нема.

На ліжку, звалені в купу, лежать пакунки. Вони не загорнуті в подарунковий папір, але це ті пакунки, що ти знаходиш на своєму ліжку наступного дня після шопінгу, напередодні Різдва. Ключ від номера лежить на таці, яка стоїть на столику біля ліжка; я бачу його почерк на маленькому стікері, приліпленому над телефонним диском. «Розгорни їх, — написано там, — а тоді прийми ванну і вдягнися».

Я починаю з невеличкого пакета з «Брукс Бразерс». У ньому лежить світло-блакитна сорочка на кшталт тих, у які мене вдягали щовечора, але менша за розміром. У пакеті від «Альтман» — чоловічі шкарпетки. У коробці, що схожа на коробку для дитячого капелюшка, лежать світло-руда борода та вуса, загорнуті в тонкий папір. У момент, коли я розгортаю найбільший пакунок, мої руки ледве помітно тремтять: темно-сірий діловий костюм та жилетка. А тоді взуття. Краватка. Чоловіча білява перука. Малесенький пакуночок зі шпильками для волосся від «Вулворт». Біла носова хустинка. Чоловічий літній капелюх.

Я відкладаю обгортки й сідаю на край ліжка, тримаючи в руках перуку. Вона, безперечно, дорога, зроблена зі справжнього, м’якого на дотик волосся. У мені ведуть перегони тривога та збудження, вони борються між собою, немов спортивні машини на темній автостраді. Щомиті відставання між ними скорочується та зникає, вони торкаються одна одної без шуму чи іскор, майже ніжно. Але коли я занурююся в теплу воду, — «Есте Лодер», «Жан Нате» і «Вітабас» — мені є з чого обирати (але я не можу обрати, безтурботно ллю все по черзі під швидкі струмені води; вони змінюють одне одного; вперше за кілька тижнів я лежу в молочній воді без піни, оточена сумішшю ароматів), — тривога лишається на узбіччі. Збудження підхоплює й несе мене вперед, темні нескінченні милі видовжуються на неосяжну відстань, фари освітлюють лише кілька ярдів сірого дорожнього полотна, і я перебираю долонями незайманий квадратик мила.

Я витираюся в тому ж порядку, у якому він витирає мене щовечора: обличчя й шия, ступні та гомілки, спина та сідниці. Єдина річ, якої бракує в усьому вбранні, розкладеному на ліжку, — білизна. Підкладка штанів м’яка до моєї шкіри. Шкарпетки підходять за розміром, сорочка теж. Мої груди доволі малі, тож шари сорочки, жилетки й, нарешті, піджака остаточно їх приховують.

Я взуваюся — старомодні броги, такі ж, як носить він сам, блискуча шкіра на загострених носаках — чому жіноче взуття ніколи не пахне так чарівно? — на лівій нозі спочатку трохи тісно.

Я бачу маленьку коробочку театрального клею, до внутрішньої кришки якої прикріплений пензлик. Вагаюся, не в змозі визначити, на що треба наносити клей — на зворотний бік вусів та бороди чи на шкіру. Нарешті я наношу тонкий шар на підкладку вусів, щось на кшталт марлі, і прилаштовую їх під носом. Вони лоскочуть, і я маю вигляд, ніби граю чоловічу роль в інститутському театральному гуртку, від чого починаю реготати. Мені доводиться зробити три спроби, перш ніж вуса займають своє місце над моєю верхньою губою. З бородою ще складніше. Знову й знову, аж поки клей не стає твердим, я знімаю її, починаю спочатку, пересуваючи її, доки не сідає симетрично до моїх вух та накриває підборіддя. Перука порівняно з цими стражданнями доволі проста: я розчісую власне волосся, зібравши його у високий кінський хвіст, закручую його, приколюю шпильками вільні пасма по всій голові, аби не вибивалися. Щойно я вдягаю перуку, одразу відчуваю, що вона сидить щільно. Я обережно піднімаю горішній шар волосся й прикріплюю підкладку перуки до голови ще кількома шпильками. Волосся перуки спадає мені на шию й торкається комірця, майже повністю вкриває мої вуха з обох боків, важкою хвилею спадає мені на лоба.

Розгортаючи папір, у який було запаковано вуса, я знаходжу набір брів у такій самій круглій коробочці. Я наклеюю їх на свої. Упродовж усього цього часу я вивчала себе в дзеркалі над туалетним столиком, але фокусувалася лише на деталях. Тепер починає працювати механізм, що дає змогу перемкнути увагу зі скляної панелі, де кожна крихітка пилу та відображення пальця важливі й особливі, на краєвиди зовні. Із дзеркала на мене дивиться обличчя, більше не окрема борода чи перука. Тривога вищить на мене гальмами з погано освітленого узбіччя й зустрічається зі збудженням перед тим, як прискоритися удвох і поїхати пліч-о-пліч. Я бачу, що той, хто дивиться на мене, має нездоровий вигляд, який знайомий мені, але більше нічого не можу впізнати. Переді мною сидить стрункий, привабливий молодий чоловік. Якби хтось познайомив нас на вечірці, я б відчула мимовільний відгук, кивок десь глибоко в мені, можливо… У нього великі сірі очі, густе світле волосся, світлі кущасті брови, акуратний носик; бліда шкіра, коротка рудувата борода. Немов теж відчуваючи іскру взаєморозуміння між нами, він нахиляється до мене; йому теж подобається те, що він бачить. Це триває лише кілька секунд. У мені здіймається хвиля жорстокої туги, тривога накриває мене з головою. Кімната пливе, я зіщулююся на підлозі біля ніжок ліжка, і лише одне речення б’ється у мене в грудях: «Хочу до мами».

Це теж минає. Я відкидаю волосся з лоба, відкриваю коробку «Кемелу», що лежить на столику біля ліжка. Я жодного разу не курила «Кемел», тож одразу ж починаю кашляти: у горлі страшенно дере. Наступного разу я роблю значно глибший вдих і дивним чином від гіркого смаку відчуваю ясність у голові. Мені більше не зле, а навпаки, думки врівноважені, настрій покращився. Тепер я думаю про те, куди покласти носову хустинку. Не можу пригадати, де він носить свою, і зрештою кладу її в задню кишеню штанів. Я жодного разу не вдягала одягу з кишенями ззаду, і просовую туди руку кілька разів, відчуваючи гладеньку тканину підкладки та вигин сідниці під нею.

Лишаються дві речі — краватка та капелюх, і з обома в мене проблема. Краватка — дізнаюся я невдовзі — іде з інструкцією: тонкий листок паперу прихований під обгорткою, у яку було запаковано шовкову річ. Він намалював п’ять схем. Заголовок каже: «Те, що на малюнку, має бути в дзеркалі, дотримуйся крок за кроком». З першої спроби вузол опиняється на дюйм нижче за верхній ґудзик на комірці сорочки, з другої мені вдається зробити все правильно. Однак упоратися з капелюхом вище за мої сили. Я обережно надіваю його на маківку, потім зсовую трохи вперед, поправляю так і сяк. Я доволі обізнана в капелюхах, аби розуміти, що він підходить мені за розміром або ж принаймні відповідного розміру для моєї голови з урахуванням підібраного волосся та перуки, але ж усі мої спроби марні — що б я не робила, він усе одно має дивний вигляд. Навіть коли я намагаюся відновити в пам’яті, як носять капелюхи актори кіно, або вигляд свого єдиного друга, що постійно носить такий головний убір, ситуація з відображенням у дзеркалі не поліпшується.

Нарешті я здаюся, хоча й неохоче, і кладу капелюха назад у коробку. Ручний годинник показує сьому, і я знімаю його та кладу в сумочку. Мию руки. Я стаю перед дзеркалом на весь зріст, застібаючи та розстібаючи піджак, позую спочатку з однією, а тоді з обома руками в кишенях. Потім, трохи розслаблено всміхаючись, знімаю сережки та прибираю їх до годинника. І знаходжу ремінь, коли обережно складаю все розмаїття обгорток, повертаючи — немов дотримуючись окремої інструкції — кожен згорнутий аркуш паперу до відповідної коробки або пакета.

Ремінь ідентичний тому, що носить він, але матеріал жорсткіший. Він комфортно лягає в мою ліву долоню й повільно розкручується, коли я кладу його на покривало. Великим та вказівним пальцями я проводжу по всій його довжині, а тоді стискаю долоню в кулак навколо пряжки. Розкриваю її, обмотую шкіру кілька разів навколо долоні та вверх по руці й ще раз стискаю кулак. У пам’яті виринає образ жінки, чиї зап’ястя прив’язані до душової лійки; вона звивається під свистом ударів цього ременя, котрий знову й знову, здіймаючись, розсікає стіну води. Лунає телефонний дзвінок. «Я в холі, — каже він. — Спустися. Не забудь ключ від номера».

Я кладу ключа у свою праву кишеню піджака, потім перекладаю до правої кишені штанів, а тоді в ліву кишеню піджака; я страшенно схвильована. Просовую ремінь крізь петлі штанів, застібаю пряжку. Я беру коробку «Кемелу» та сірники, не знаю, куди їх покласти, і врешті-решт залишаю в лівій руці. Невисокий чоловік із першими ознаками облисіння кілька секунд чекає на ліфт разом зі мною, а тоді щось бурмоче собі під ніс та йде вниз коридором. Я дивлюся на нього й розумію, що він не нижчий за мене. У босоніжках на тридюймових підборах я висока як для жінки; тепер же я чоловік зростом нижче від середнього.

Жінка середнього віку стоїть біля задньої стінки ліфта. Я роблю крок уперед і стаю біля дверей. Коли ми під’їжджаємо до першого поверху і я збираюся увійти в хол, то дещо пригадую. Я посуваюся вбік, пропускаю її, і вона проходить у двері перша, не подивившись на мене. Я червонію й змушую себе не усміхатися. «Що за дивовижний ритуал», — думаю я й одночасно з радістю: «Я склала перший тест!»

Він сидить на дивані в кутку, жестом запрошує мене на крісло навпроти; ми сидимо за низьким круглим столом, на якому стоять мідний дзвоник, його келих скотчу й порожня таця. Він одягнений у свій сірий костюм, ідентичний моєму. Він дивиться на мене невідривно, уважно вивчає взуття, жилетку, вузол краватки, бороду та волосся. «Що з капелюхом?» — «Я… Я не змогла з ним упоратися, хоча довго намагалася надіти його правильно». Він широко усміхається, потім голосно сміється, робить ковток свого напою й дивиться на мене, мов кіт, що поїв сметани. «Не зважай, — нарешті каже він, досі усміхаючись. — Маєш файний вигляд. Чудовий вигляд, щиро кажучи. Забудьмо про капелюх». Він схиляється до мене й бере мої долоні у свої, немов щоб зігріти руки дитини, яка повернулася з подвір’я, де ліпила сніговика. «Не хвилюйся, — каже він. — Нема про що хвилюватися».

Поруч із нами з’являється офіціант. Він замовляє вино для мене, ще один скотч для себе, продовжуючи сидіти в тій самій позі: лікті на колінах, плечі нахилені вперед, руки тримають мої. Я сиджу жорстко, непохитно, не зводячи очей зі своїх рук, простягнутих до нього. Мене накрила хвиля суперечливих відчуттів, до котрих я давно мала б звикнути, адже те чи те мені доводилося побачити чи почути майже щодня з моменту нашої першої зустрічі. Мені неймовірно соромно, я червонію, усе моє тіло тремтить — і водночас я в захваті, немов п’яна, хоча вина ще не пила, збуджена від несподіваного задоволення.

Офіціант жодним чином не реагує, принаймні це видно з його поведінки, коли він приносить наші напої й коли я нарешті змушую себе подивитися на нього. «Усе відбувається в тебе всередині, розумієш, — каже чоловік, що сидить навпроти мене в такому самому костюмі, як і мій. — Усім завжди байдуже. Але для мене є великим задоволенням, що ти це робиш». Ми переходимо до кімнати ресторану, де він тримає мене за руку в проміжках між поїданням страв. Мені важко жувати, ще важче ковтати; я випиваю майже удвічі більше вина, ніж зазвичай. Він замовляє ще один напій у барі, кладе руку мені на стегно.

Коли ми піднімаємося в номер, він підштовхує мене до дзеркала. Його рука лежить на моєму плечі, ми дивимося на власні відображення: два чоловіки, один високий та начисто поголений, другий — нижчий та з рудою бородою; темні костюми, рожева та світло-блакитна сорочки. «Знімай свій ремінь», — каже він тихо, і я дослухаюся, не в змозі відвести очей від його погляду в дзеркалі. Не знаючи, що робити далі, я згортаю ремінь тугим кільцем, ніби змію, — так, як він був спакований у коробці. Він забирає його в мене й каже: «Лягай у ліжко… Ні, встань навкарачки». Він простягає руку з-за моєї спини, аби розстебнути штани, а тоді каже: «Опусти їх і покажи мені зад». Щось перемагає в мені, я слабшаю, і мої лікті більше не можуть тримати мою вагу. Стоячи навколішки, поклавши голову на руки, я чую звуки, що вириваються з мого горла, і не можу їх розтлумачити: то не острах і не сильне бажання, то неспроможність розрізнити ці два почуття, і до того ж… Він завдає мені ударів, накриває обличчя подушкою, аби притлумити мій лемент, а тоді бере мене, як чоловіка. Я кричу голосніше, ніж будь-коли раніше, мої очі широко розплющені в пітьму подушки, що затуляє мені обличчя. Раптово його фрикції глибоко в мені припиняються. Він примушує мене лягти навзнак, його права рука лишається піді мною, між ногами. Лежачи на мені, витягнувшись на всю довжину тіла, він прибирає подушку й прислухається, як мої схлипування стихають. Коли я усвідомлюю, що ми дихаємо в унісон, трохи заспокоюючись, його пальці починають майже непомітно рухатися. Невдовзі моє дихання знову стає важким і переривчастим. Він знову накриває моє обличчя подушкою, ледве мій стогін сповіщає, що я кінчила, і скоро кінчає сам. Він бере серветку «Клінекс» зі столика біля ліжка й проводить нею між моїх сідниць. Коли він прибирає її, я бачу, що вона просочена сім’ям та вкрита рожевими плямами. Лежачи поруч, він муркоче: «Так тісно й так гаряче, ти навіть не уявляєш…»

19

Іноді я замислювалася над тим, як це взагалі можливо: як біль може приносити таке задоволення. Одного разу я вдарилася пальцем ноги в босоніжках об нижню шухляду свого стола. Я вилаялася, а тоді, підстрибуючи, кинулася по коридору до кабінету колеги, аби пожалів мене, а наступні п’ятнадцять хвилин не могла сфокусуватися на роботі, адже слабкий, проте постійний біль відвертав мою увагу й дратував. Але коли болю завдавав мені він, різниця між стражданням і насолодою ставала такою невиразною, що вони перетворювалися на два боки однієї медалі: відчуття, різні за походженням, але однакові за результатом, однаково інтенсивні, вони стимулювали мене, і я збуджувалася. Біль завжди був прелюдією, а лише згодом — іноді могло спливти кілька годин, але щоразу врешті-решт у мене наставав оргазм — став для мене таким жаданим, таким емоційним, таким невід’ємним елементом сексу, як і пещення грудей.

20

У передні двері хтось стукає. На годиннику пів на сьому, і я прийшла додому лише кілька хвилин тому. Коли я знімаю ланцюжок останнього замка, переді мною постає він: закочені очі, пакет із продуктами під правою пахвою, ручка портфеля між указівним та великим пальцями, решта пальців тримають пакет із логотипом «Бендел»; у зубах у нього складена по довжині газета «Пост».

Рішуче мотання головою — газета зачіпає листя селери — дає мені зрозуміти, що він не хоче, аби я допомогла йому звільнитися від ноші. Він проходить на кухню й кладе пакет із продуктами із задоволеним зітханням; різко обертається, кидає «Пост» у коридорі, а портфель — на порозі спальні. Падаючи, кейс гучно грюкає. Він підморгує мені, дивлячись без тіні усмішки на обличчі, та урочисто обома руками ставить пакет «Бендел» на незаправлене ліжко. «Після вечері», — каже він, а я піднімаю брови й широко усміхаюся. «Ти ж не ніс газету в зубах по вулиці?» — питаю я. «Ні, — відповідає він. — Я засунув її до рота перед тим, як постукати у двері ногою. Для більшого ефекту». Він суворо оглядає мене з ніг до голови.

«Зараз?» — питаю я після салату. «Точно не зараз, — каже він. — Тут тобі що — “Вейт Вотчерз”[17]? Ми поїмо омлет». «Його величність не знає, що приготувати. Знову». Він зловісно киває: «І тобі це сподобається». Після омлету — його омлети просто розкішні, вони соковиті: хрусткі овочі, вкриті розтопленим сиром, гарнір зі смажених грибів — я прочищаю горло: «А тепер?» «Серйозно, — каже він, — таке враження, що ти ніколи тут не вечеряла. Невже я зазвичай не пропоную який-небудь десерт? Сьогодні в нас буде пахлава». «Пахлава, — важко зітхаю я. — Після яєць, що за жахлива комбінація. Я наїлася». «Роби, що тобі заманеться, — каже він. — Я відчуваю її смак із того моменту, як вона покликала мене, лежачи в брудному гастрономі на Блікер-стрит. Можеш подивитися, як я їм».

Злизуючи останні краплі меду з його пальців, я облизую губи. «Огидно, — каже він. — Здається, тобі треба ще раз прийняти ванну. Мед ще й у тебе на шиї, заради Господа Ісуса Христа, у тебе навіть брови липкі».

Він бере вологий рушник і витирає ним моє обличчя. «Ну, гаразд, — помпезно кажу я. — Тепер усе. Чи можу я нарешті подивитися, що в тому пакеті від “Бендел”?» «Ти навіть не знайшла другий пакет, — зловтішається він. — Я сховав його в пакеті з продуктами, він розчавив томати. Окрім того, я ще не пив кави й можу заснути без кофеїну: сьогодні був важкий день».

Ще п’ятнадцять хвилин ми влаштовуємося у вітальні. Я сиджу на подушці біля ніжки дивана, пристебнута наручниками до столика; чекаю, доки він варить собі каву, гріє воду мені на чай, миє посуд, несе тацю у вітальню.

Він старанно зображує розслабленість та спокій — прикурює для мене цигарку, закидає ноги на стіл, широко позіхає, тягнеться за «Пост». Я кричу: «ЩО В ПАКЕТІ ВІД “БЕНДЕЛ”?!»

Він прикладає вказівний палець до нижньої губи й потирає брову. «Ц-с-с-с! Ц-с-с-с! Ти при своєму розумі? Тут не просто така собі висока орендна платня: крикунам тут не місце. Стара леді Крайслер буде на порозі за хвилину, хіба я не розповідав тобі про неї? У кінці холу, кімната 15Д. Відчуває гостру потребу чути нову історію про зґвалтування та ще кілька про пограбування щотижня, а інакше страждає від запорів. Уже дев’ять днів вона не чула жодних пікантних подробиць…» «Насміхаєшся з хвороб жінок похилого віку, — кажу я, — нижче опускатися нема куди. Я виб’ю з-під тебе столик. Це пошкодить твою спину, і тобі довго болітиме».

Він хвалькувато зітхає, опускає ноги на підлогу, кудись зникає й повертається, тримаючи по пакету в кожній руці, тріумфально піднятій над головою. Він кидає пакети через кімнату, стає біля мене на коліна, аби розстебнути наручники. Автоматично розтирає мені зап’ястя: рефлекс, що став для нього безумовним і не має стосунку до стану самих зап’ясть, які цього разу, як і в більшості випадків, не мають навіть рожевої смуги в тому місці, де вони торкалися металу. Я звикла бути в них і не відчуваю жодного дискомфорту.

«Гаразд, — каже він. — Я сидітиму тут, а ти підеш подивишся, що в пакетах, і вдягнеш це». «П’ятнадцять Б, жива вистава», — бурмочу я, і він киває: «Саме так. Його величність завітали на шоу».

Спочатку я відкриваю пакет від «Бендел». У ньому знаходжу підв’язки з чорного мережива та пару світло-сірих панчіх, загорнутих у розкішні шість шарів тонкого паперу. Зі швом. Радість закипає в горлі. Я не втримуюся й починаю голосно сміятися, регочу й регочу, тримаючи високо в повітрі цей хитромудрий винахід — він трохи нагадує кажана. Я кладу його собі на голову. Ловлю одне пасмо зубами, зводжу очі на друге, яке падає прямо мені на носа, третє лоскоче мені вухо. «Кіски! — репетує він. — Ти ще ніколи не мала такого екзотичного вигляду…» Він верещить, він реве, він гуде. Ми стоїмо в різних кінцях великої кімнати, ми регочемо, нас накрило, як дітей, без попередження, під час перерви; або в дуже специфічній, сильній та короткій стадії алкогольного сп’яніння, коли неможливо пояснити жарт сторонньому спостерігачеві; коли неможливо пояснити жарт навіть самому собі; коли неможливо втриматися від сміху й незабаром після цього доводиться потерпати від болю в боках.

«Що в біса?..» Він потирає обличчя й підкладає подушку собі під спину. До того моменту, коли він відповідає, я заспокоююся. Я зняла підв’язки й панчохи з голови й поклала їх собі на коліна. «Подивися на це от яким чином, — каже він, досі усміхаючись. — Я намагаюся доволі пізно реалізувати свою давню фантазію. З юних одинадцяти, чорт, це навіть… не має значення. Я стільки мріяв про це — в одинадцять років, у п’ятнадцять, у двадцять два, тридцять два. Чорний пояс із резинками, не в журналі, не в кіно, а на справжній жінці. І панчохи зі швом! Жодна з тих, з ким я спав за все своє життя, не вдягала їх, жодна душа, тож допоможи мені, Господи. Що я можу тобі сказати… Довелося взяти долю у свої руки. — Він широко усміхається та підморгує мені. — Тепер я нарешті хочу побачити, як це в реальному житті».

«Я ніколи не носила пояса з панчохами, — кажу я йому, хоча час від часу й замислювалася над тим, аби купити собі такий. Проте, — кажу я йому, — я жодного разу навіть не уявляла собі чорний пояс, можливо, я взяла б… рожевий чи білий». Ми знову сміємося. Він описує продавчиню, що обслуговувала його, жінку віком, як наші матері: грудаста, бездоганна в одязі, з блиском на губах, незворушно байдужа. Вона розклала перед ним дивовижну безліч білизни й описувала основні особливості окремих речей: регульовані паски; еластична вставка на внутрішньому боці цього — краще сидітиме; спеціальна фурнітура на цій моделі; дрібні розетки з контрастної тканини на іншій; усе це, звісно, прати лише в холодній воді. «Ви обрали одну з двох найпопулярніших моделей, сер», — сказала вона йому. Він хотів спитати, яка друга, але стримався, коли вона спитала «Ще чогось?» голосом, який видався йому майже отруйним.

«Тепер подивися, що в іншій коробочці», — каже він радісно й відсовує низький столик від ліжка. Він сидить із широко розведеними ногами, поставивши босі стопи на килим пальцями вперед; лікті впираються в коліна, підборіддя лежить на долонях, два безіменні пальці розтирають шкіру зовнішніх кутиків його очей. Його волосся, уже сухе після душу, який він прийняв перед вечерею, м’яко спадає йому на лоба. Приємна біла бавовняна сорочка, сильно поношена на комірі, розстебнута, рукави закочені, волосся кучеряве на грудях, а далі не таке, воно спускається вниз і зникає у старих тенісних шортах. «Ти не уявляєш, який у тебе зараз вигляд, — кажу я. — Робінзон Крузо, що знайшов щастя на своєму острові й більше ніколи не вдягне свій костюм, я так тебе люблю».

Він щулиться й закусує нижню губу верхнім іклом, намагаючись приховати усмішку — сором’язливий та задоволений і такий дорогий мені, що аж паморочиться в голові. Він відкидається на дивані, кладе голову на подушки; його шкіра світиться, і я бачу це зі свого кінця кімнати. Він запускає обидві руки у волосся й каже до стелі рівно, неквапливо: «Це мало статися саме так. Усе, що ми маємо робити, просто дозволити цьому тривати саме так». А тоді сідає, схиляється вперед, розмахує простягнутою рукою, вказує на мене пальцем і каже громовим голосом: «Відкрий інший пакунок, чорт його забирай! Ти просила й скиглила протягом усього вечора — тепер дивися негайно!»

«Гаразд, — кажу я, — так точно, сер!» У пакеті я знаходжу коробку взуття від «Шарль Журдан» — крамниці, на яку я лише дивилася з відстані, мудро визнаючи, що навіть моя картка з «Блумінгдейлс» іноді є надмірною спокусою. Я підіймаю блискучу кришку бежевої коробки. Загорнуті в нескінченні шари обгорткового паперу, на дні лежать елегантні світло-сірі замшеві туфлі на таких високих підборах, від яких у мене перехоплює подих. «Сам у такому ходи, — кажу я гарячково. — Пресвятий Боже, я навіть не уявляла, що вони можуть зробити такі підбори». У два стрибки він опиняється біля мене й опускається на підлогу, на його обличчі сяє усмішка янгола. «Так-так, я розумію, про що ти». «Розумієш, про що я, — повторюю я. — Авжеж, ще б ти не розумів. Ти впевнений, що це взагалі взуття?» «Упевнений, це нормальні туфлі, — каже він. — Бачу, тобі вони не подобаються. Зовсім не подобаються? Маю на увазі решту, окрім підборів?» «Звісно, — відповідаю я, тримаючи в кожній руці по туфлі, і відчуваю, що замша м’яка, мов оксамит. — Як вони можуть не подобатися, вони приголомшливі. Проте важко не зважати на такі химерні підбори, та й коштують вони, напевно, ціле багатство…» Він раптово дивно здригається.

«Послухай, — каже він, — узагалі-то їх не треба носити на вулицю, їх не треба носити як взуття. — Він показує рукою на обгортки “Бендел”. — Це лише для нас. Тобто для мене. Для нас обох. Мені б хотілося, аби ти… я мав на увазі, що… але якщо вони тобі справді огидні…» Раптово він стає на десять років молодшим за мене: юний хлопець, що просить випити з ним коктейлю й очікує, що йому відмовлять. Я жодного разу раніше не бачила його таким. «Любий, — поспіхом кажу я, трохи причарована, — вони прекрасні, лише доторкнися до цієї шкіри. Звісно, я носитиму їх…» «Я дуже радий, — каже він, і в його голосі лишаються рештки янгольської невинності. — Я сподівався, що будеш; до того ж, може, згодом вони таки сподобаються тобі. — І знову завзято й жваво: — А тепер вдягай усе це».

Я роблю те, що він каже. Як завжди до цього вечора, — і сьогодні востаннє, — я вдягнена в одну лише сорочку, тому це забирає небагато часу, хоча вирівняти шви на панчохах виявляється складніше, ніж я думала. Туфлі пасують ідеально. «Я взяв із собою твої чорні, — каже він. — А потім наполіг, щоб вони знайшли дівчину з таким самим розміром, і вона переміряла дев’ять пар, перш ніж я зупинив свій вибір на цих. Дякувати Богові, у тебе поширений розмір».

Підбори роблять мене настільки вищою, що тепер ми майже дивимося одне одному у вічі. Він легко обіймає мене, проводить руками по боках і переходить до грудей, розкриває долоні, розводить пальці в маленькі кола, мої соски опиняються в центрі кожного з них. На його обличчі немає жодних емоцій. У сірих очах, у які я дивлюся, бачу відбиток двох мініатюрних облич. Його руки линуть униз, до мого пояса. Він проводить пальцями по ньому навколо моєї талії, а потім по чотирьох смугах до місця, де пристебнуті панчохи. На місто спускаються сутінки. Він вмикає лампу, що стоїть на підлозі за нашими спинами, і каже: «Стій на місці», — а тоді вертається на диван і сідає. «Тепер, — каже він хрипким голосом, — іди сюди. Не поспішай».

Я повільно ступаю на килим. Роблю маленькі, обережні кроки: тіло ще не звикло до чужорідної позиції. Мої руки дивно й незграбно висять обабіч мене. У вухах стоїть шум, синхронний моєму диханню.

«Тепер обернися, — каже він, коли лишається кілька кроків до дивана. Я майже не чую його. — І підніми сорочку». Я обертаюся й стою прямо, притиснувши сорочку до боків ліктями. «Ти розчарований?» — кажу я несподівано високим голосом. «Жартуєш? Ти шикарна, — ледь не шепоче він. — Ти шикарна, люба». Мої повіки важко опускаються. Я прислухаюся до шуму у вухах, кожна клітинка моєї шкіри немов палає, жадаючи дотику. Намагаючись прочистити вуха, я хитаю головою, волосся падає мені на губи. «Будь ласка, — думаю я, — будь ласка».

«Стань навкарачки, — каже він, — і прибери сорочку. Підніми її, я хочу бачити твою задницю». Я дивлюся на товстий вовняний килим темно-сірого кольору, що тепер лише за кілька дюймів від мого обличчя. «Плазуй, — каже він дуже низьким голосом. — Повзи до дверей. Плазуй». Я переставляю праву руку, праве коліно, ліву руку. Я думаю: «Здається, слони роблять це в інший спосіб?» Моє ліве коліно. Я завмерла в тиші, яку порушує чиясь придушена розмова в коридорі за дверима його квартири. Грюкають двері. Віолончеліст, що живе поверхом нижче, починає репетицію, і я із зацікавленням прислухаюся до його темпераментних, рішучих перших акордів. Я завжди думала, що музиканти починають розігрів повільно, мов бігуни. Але цей розпочав одразу жваво й голосно, потроху скидаючи напругу після тригодинного тренування. Він лисий та непривітний, я стикалася з ним у ліфті. «Я не можу», — кажу я.

Мені здається, що від звуку власного голосу моє тіло немов зморщується. На якусь частку секунди я затримую погляд на килимі, що здавався таким бездоганно м’яким із висоти людського зросту, а на дотик виявився зовсім іншим, ніж можна було очікувати. Я сідаю. Висота цих підборів не дає мені змоги сісти так, як дуже хочеться: коліна притягнути до підборіддя, руками обійняти себе.

«Кажи», — звертається він до мене нейтральним тоном. «Я почуваюся дурепою, — кажу я. — Почуваюся ідіоткою». Світло від лампи на протилежному кінці доволі тьмяне, тож я не можу розгледіти вираз його обличчя. Він закладає руки за голову й спирається на диванні подушки. Похитуючись, я підводжуся на ноги й кажу: «Цей килим колеться», — майже пошепки, ледве чутно, але так, аби він зрозумів, наскільки це важливо, — і сідаю на найближчий до мене стілець. Я схрещую руки на грудях сорочки, яку зав’язала навколо плечей. Один із рукавів ковзнув вниз, і я ховаю пальці в манжет, згинаючи їх під тканиною в кулак.

«Буцімто ми через це не проходили, — каже він, не дивлячись на мене. — Я ненавиджу складати речі. А ще більше ненавиджу їх розбирати. Мені знадобився тиждень на те, щоб розібрати твою валізу». Віолончель внизу верещить, ніби її катує якийсь божевільний.

«Чого я рішуче не розумію, так це чому ти ніяк не візьмеш собі до тями, що я буду бити. Чому мені завжди доводиться це робити? Перед тим як сказати мені: “Ні, я не хочу цього робити”, — чому ти не можеш уявити, як я знімаю свій ремінь. Чому від ночі до ночі ти не пригадуєш відчуття, коли він зі свистом опускається на твою шкіру. Нам доводиться проводити ці кляті перемовини, і щоразу, чорт його забирай, зрештою ти робиш те, що я тобі наказав».

«Ні», — кажу я, спочатку одними лише губами. «Ні, — кажу я вже вголос, але дуже тихо, — будь ласка…» Він схиляється до мене, прибирає волосся зі свого лоба. «Я почуваюся, немов я собака, — кажу я, — плазувати… Мені страшно, я боюся, що ти глузуєш із мене».

«Ти дійсно ідіотка, — каже він. — Що за нісенітниці ти верзеш? Якщо я коли-небудь глузуватиму з тебе, то спершу повідомлю». Я хитаю головою, мов німа. Насуплений, він ходить по кімнаті й уважно розглядає мене. Я сиджу нерухомо на краю стільця, мої коліна зведені разом, руки складені на животі. Його долоні лягають на мої плечі. Мене тягнуть назад, доки мої лопатки не торкаються спинки стільця. А тоді його рука занурюється в моє волосся, масажує голову, стискається в кулак, повільно тягне мене назад, доки моє обличчя не лягає горизонтально, а маківка не торкається його члена. Він пестить моє підборіддя тильним боком долоні. Невдовзі я розкриваю губи. Коли мій стогін стає невпинним, він виходить із кімнати й вертається з нагайкою в руці. Він кладе її на столик.

«Подивися на це, — каже він. — Подивися на мене. За три хвилини я можу довести тебе до такого стану, що ти лежатимеш у ліжку цілий тиждень». Але я майже не чую його. Ненормальна малесенька шершава трубка, що я відчуваю її в себе в горлі замість трахеї, дозволяє мені ковтати лише малесенькі, життєво необхідні дози повітря. Мені здається, що замість рота в мене суцільна рана.

«Плазуй», — каже він. Я знову накарачках. Я притискаю лице до правого плеча й відчуваю, як тремтіння мого підборіддя замість того, аби вщухнути, передається від кістки до кістки, аж доки мої руки не починають тремтіти, а за ними й ноги, до кінчиків пальців. Я чую скрип дотику шкіряної ручки до поверхні стола. Задній бік стегон пронизує пекучий біль. Сльози бризкають із моїх очей, несподівані, мов викликані чарівною паличкою. Немов прийшовши до тями, вийшовши з небезпечного ступору, я повзу від стільця до дверей спальні, гнучко й легко дістаюся лампи в дальньому куті кімнати; кіт голосно муркоче та вимальовує вісімки навколо моїх рук. Обидві панчохи порвалися на колінах, і я відчуваю, як стрілки повзуть наверх по кожному зі стегон. Коли я повертаюся й майже дістаюся софи, він кидається на мене, притискає до підлоги, перевертає на спину.

Уперше з ним та вперше у своєму житті я кінчаю одночасно зі своїм коханцем. Він облизує моє обличчя. Кожна клітина моєї шкіри спочатку розжарена, а потім — коли його язик переміщується далі — неймовірно холодна, адже піт та слина швидко випаровуються в кондиціонованому повітрі.

Коли він зупиняється, я розплющую очі. «Але ти все одно поб’єш мене, — шепочу я, — навіть якщо я робитиму те, чого ти…» «Так», — каже він. «Тому що тобі подобається бити мене», — шепочу я. «Так, — каже він, — і дивитися, як ти здригаєшся від болю, і не давати тобі вирватися, і слухати твої благання. Я обожнюю ті звуки, коли ти не можеш стримувати себе, коли ти така беззахисна. Я обожнюю спостерігати шрами на тобі й знати, звідки вони, рубці на твоїй дупі». Я здригаюся. Він підводиться й стягує старий плед, що зазвичай лежить складений під диванною подушкою в кутку софи. Він розправляє його, укриває мене й каже, поправляючи обтріпаний атлас біля мого підборіддя: «І ще тому, що ти цього також хочеш». «Хочу, — шепочу я. — Не тоді… не тоді, коли…» «Я знаю», — каже він мені майже у вухо, запустивши руки глибоко мені у волосся й міцно його тримаючи.

21

Ніхто не бачив мого тіла. Окрім нього, окрім малюка на ім’я Джиммі та окрім жінки, чиє ім’я мені не розкрили. Іноді у ванні або коли я бачу своє відображення в дзеркалі, я дивлюся на свої синці з тією неуважною зацікавленістю, з якою ми зазвичай роздивляємося світлини родичів чужих людей. Вони не мають жодного стосунку до мене. Моє тіло не має нічого спільного зі мною. Воно було принадою, використовуваною так, як йому заманеться, до самого кінця, вщент, аби задовольнити нас обох.

22

Готуючи до ванни, він роздягає мене й каже: «Я запросив масажиста сьогодні ввечері». Він упускає мою блузу на білу плитку підлоги. Я переступаю пояс спідниці й сідаю на край ванни, аби він звільнив мої ноги від взуття, а тоді знову підводжуся, аби він зняв із мене білизну. Йому подобаються мої трусики з білої бавовни, придбані у «Вулвортс». Йому також подобається ця спідниця; обережно натягуючи її на мої стегна сьогодні вранці, він сказав: «Це моя улюблена спідниця на тобі, вона чудово підкреслює твої принади». Я дивлюся, як він перехиляється через край ванни, затикає зливний отвір; після кількох секунд сумніву простягає руку, аби взяти яскравий пакунок, що втиснувся в шеренгу численних флаконів і пляшечок на внутрішньому бортику ванни. Він нахиляється ще раз, аби ввімкнути воду, перевіряє її температуру, підкручує ліву ручку змішувача й обережно розсіює зелену пудру під шумними струменями води.

Я раптово відчуваю, як сильно його образ не підходить до обставин: чоловік у дорогому діловому костюмі, його краватка акуратно зав’язана й лежить точно посеред двох боків комірця; він має такий вигляд, ніби от-от повинен був би доповідати за столом переговорів, або ж звернутися до телеглядачів у програмі новин, або ж слухати чергову історію шлюбу, який уже не врятувати, перед судовим засіданням. Він не робить жодної з цих речей, натомість нахиляється над ванною, що стрімко заповнюється водою, однією рукою спирається на край, а другу занурює в піну, яка невдовзі почне вивалюватися на підлогу.

Він чмихає: «Непогано, чи не так? Трохи солодше, ніж треба, мабуть, не так «переносить у світ трав», як вони хваляться на етикетці, але все одно мило». Я киваю. Він усміхається мені, і його усмішка сповнена такого тепла, такого блаженства, що мені щось спирає в горлі: усе, що треба для неосяжного щастя, — лише маленька кімната, повна пари, та чарівний аромат лаванди над стрімкою лавиною м’яти.

Він виходить і повертається з наручниками. Застібає їх навколо зап’ясть, які я витягаю до нього, і підтримує мене під лікоть, коли я ступаю у воду, котра на перший дотик здається надто гарячою, але виявиться ідеальною, щойно я ляжу й розтягнуся на повен зріст.

Ванна глибока, наповнена на три чверті, тож я маю тримати підборіддя високо, аби не наковтатися бульбашок. Лише закрутивши кран та кинувши на мене ще один погляд, він послаблює вузол краватки й знімає свій піджак.

Я чую, як він нишпорить на кухні, а потім його тверді гучні кроки на кахлях, тихі на килимі у вітальні… «ДІЛИВСЯ ТАЄМНИЦЯМИ СВОЄЇ ДУШІ…» Голос Кріса Крістофферсона лине над пагорками піни. Ми слухали «WQXR»[18] лише одного разу, після того, як під час бозна-якої забутої бесіди я мимохідь зауважила, що радіостанція, яка зараз грає, моя улюблена. Він сказав мені, що на цій хвилі невдовзі має бути маловідомий концерт Вівальді. «Не треба пояснювати, — відказала я. — Вмикай ту станцію, це твоя квартира!» Він широко усміхнувся до мене, підморгнув і сказав: «Я знаю», — а пізніше дійшов висновку, що то був не найкращий концерт Вівальді, проте все одно вартував того, щоб його послухати.

«…ЩОНОЧІ ВОНА РЯТУВАЛА МЕНЕ ВІД ХОЛОДУ…» Він повертається з келихом «Шаблі», сідає навпочіпки біля ванни й правою рукою простягає келих, аби я зробила ковток — «…ВІДДАВ БИ ВСЕ МАЙБУТТЯ ЗА ОДИН ВЧОРАШНІЙ ДЕНЬ…», — а лівою прибирає бульбашки піни з мого підборіддя. Вино крижаною річкою ллється мені на язик. «…МІЦНО ОБІЙМАТИ БОББІ…»

Він спирається на унітаз і однією рукою розстібає ґудзики на жилетці, робить три довгі ковтки. «Його звати Джиммі. По телефону мені здалося, що він ірландець. Ти коли-небудь чула про ірландського масажиста?» «Ні», — кажу я й сміюся. «…СЛОВО “СВОБОДА” ОЗНАЧАЄ ЛИШЕ…» «Я думала, що всі вони шведи». «…БІЛЬШЕ НЕМА ЧОГО ВТРАЧАТИ…» «Я теж так думав, — каже він. — Або, мабуть, французи». «…НІЩО НЕ МАЄ ЗНАЧЕННЯ…» «Навіщо ти його викликав?» «…АЛЕ ЗА ЦЕ НЕ ТРЕБА ПЛАТИТИ…» «Аби станцював чечітку на столі в кухні, що за дурне запитання». «…ТАК ЛЕГКО БУЛО ПОЧУВАТИСЯ ЩАСЛИВИМ, ГОСПОДИ…» «Той масаж, про який ти мені розповідала…» «…МЕНІ ТАК ДОБРЕ БУЛО ПОЧУВАТИСЯ ЩАСЛИВИМ…» «Я подумав, що тобі хотілося б іще».

Я думаю: «Так, це воно, тепер я не можу просто сказати щось — що завгодно — і забути про це». Він звертає увагу на все, що я кажу, до цього важко звикнути, не так часто зустрінеш людину з такою дивною звичкою. Він ніколи не захопиться й не зацікавиться на одну хвилину — він одразу робить висновки. Якщо я гортаю сторінки «Ньюзвік» та читаю звідти уривок із відгуку на книгу вголос, він купить мені цю книгу того ж тижня. Десь під час багатогодинного вештання й трохи п’яних балачок у суботу вночі він описує, як дев’ятирічним хлопчиком збирав лохину за домом у тітки, коли гостював у неї влітку, і я кажу: «Лохина, як можна не любити лохину». Близько опівночі він каже: «Піду по газету». За півгодини повертається, під пахвою в нього «Таймс», як і очікувалося, але в другій руці коричневий паперовий пакет, у якому лежить коробочка лохини. Він промиває, сушить та чистить її, поки я читаю розділ «Мистецтво й дозвілля». А ще він купив півлітра жирних вершків і заливає ними велику жменю лохини у великій салатній мисці, а тоді годуватиме мене, доки я не скажу: «Ще одна ложка — і мене знудить», — і він усміхнеться та доїсть останні кілька ягід, що плавають у вершках. «Де, в біса, ти знайшов це о першій ночі?» — нарешті надумую я спитати. «Виростив їх, — серйозно каже він. — На розі Шостої та Ґрінвіч», — і з голосним сьорбанням випиває вершки, тримаючи миску обома долонями.

Масажист приходить за п’ять хвилин до восьмої. На вигляд йому близько двадцяти. Він невисокий на зріст, але присадкуватий, має густе й кучеряве світле волосся, біцепси грайливо ворушаться під темно-синьою футболкою та синтетичним піджаком. На ньому джинси й кеди, а в сумці для польотів на літаку з логотипом «Айслендік» лежать рушник та пляшка масажної олії. Я знімаю сорочку, як мені наказали, і лягаю в ліжко на живіт. «Я дивитимуся, — оголошує він мовчазному Джиммі. — Хочу навчитися того, що ви робите, аби робити самостійно, коли ви зайняті». «Завжди доступний», — бурмоче Джиммі та з наполегливістю бомбардувальника насідає на мої плечі. Його руки, слизькі від олії, набагато більші, ніж можна уявити в когось його зросту — велетенські й теплі. Мої руки слабшають, маю докладати зусиль, аби рот не розкривався мимоволі. Його долоні просуваються по моїх ребрах, повільно, глибоко розминаючи м’язи, невпинно. Знову плечі, ще раз починаючи від поясниці. Щойно його руки опускаються туди, я ладна заволати. «Зараз я спробую», — чую я його голос над головою. Великі руки полишають мою шкіру. Мої повіки стулені, такі важкі, ніби заплющені під водою. Ці руки прохолодніші, торкаються мене порівняно легше. Масажист коригує його мовчки, показує, а тоді знову холодні руки на мені, але цього разу тиск значно більший. Велетенські лапи опускаються на мої стегна, минаючи рушник, що лежить на моїх сідницях. Далі мої гомілки, за ними стопи. Учитель і учень по черзі беруть стопу однією рукою, обережно тиснуть на неї другою. Мене перевертають. Процес повторюється тепер на передній частині мого тіла. Я давно припинила тримати себе в руках і блаженно стогну від кожного дотику ведмежих лап, що розмелюють мене в простирадлах. Він повторює кожен рух масажиста, тепер куди впевненіше, за ефектом наближаючись до того, що роблять монстрові руки. Мої м’язи палають і завмирають. Кінець. Хтось накриває мене простирадлом і вимикає світло.

Я чую запаморочливий свистючий звук синтетичного рукава, у який щойно просунули руку. Чую, як гупають дверцята холодильника. Відкриваються дві банки пива. Протягом деякого часу чую буркотіння, що заколисує мене далі. Я майже заснула. «…Ще двадцять п’ять». Лампу біля ліжка знову вмикають. Мені наказують лягти поперек ліжка обличчям униз. Простирадло кидають мені на ноги. Я чую скрип дверей шафи, вибуховий тріск свіжого накрохмаленого простирадла щойно з пральні; холодна бавовна лягає на мої спину та плечі. Розстібають ремінь. Рипить шкіра, яку різко витягають крізь петлі тканини.

Шкіра на моїй спині розділилася на окремі сегменти. Ті частини, котрим робили масаж, — пом’якшені, розгладжені й ніби в глибокому трансі під свіжими простирадлами. Шкіра немов напружено наїжачилася, і кожен капіляр неймовірно жадає прохолоди від кондиціонера, що слабко дмухає.

«Що таке, Джиммі?» Я чую нерозбірливе бурмотіння. «Вам треба було викликати когось іншого». Хтось прочищає горло. «Ти не розумієш, — його голос м’який. — Я казав тобі, ти не зробиш їй боляче, я тобі обіцяю. Ти бачиш, вона не пручається, чи не так? Чи вона кличе сусідів? Вона тече від цього, кажу тобі, вона просто полізе на стіну від бажання». «То бийте її самі». «Гаразд, тридцять». Матрац піддається під вагою тіла, що опускається справа. Я відчуваю кілька ударів, а тоді мою голову ховають під пахву.

«З такими темпами ти залишишся тут назавжди». Його голос лунає зовсім близько до мого обличчя, я чую суміш запахів пива й поту. Матрац піді мною знову ворушиться, тіло справа пересуває свою вагу. У моє волосся занурюється рука, і мою голову тягнуть назад. Я розплющую очі. «Тридцять п’ять». Удари сильнішають. Він сідає на підлогу поруч із ліжком. Наші обличчя майже торкаються одне одного. Білки` його очей пронизані червоними нитками, тоншими за волосся, його зіниці розширені. Я більше не можу стриматися й починаю кривитися й звиватися. «Сорок», — тихо каже він. Його лоб блищить. Я відчуваю дотик коліна до середини своєї спини, і після наступного удару мій рот широко відкривається. Я мовчки впираюся, однією рукою намагаючись вирвати його кулак зі свого волосся, другою відштовхуючи його обличчя від себе, і молочу ногами по матрацу. Він насилу втримує мої зап’ястя разом, міцно стискаючи їх, знову хапає мене за волосся, смикає голову. «Ну ж бо, виродку, п’ятдесят», — сичить він і накриває мої губи своїми. Удар, що йде за цим, змушує мене застогнати прямо йому в рот, від наступного я вириваюся й кричу вголос. «Досить, Джиммі», — каже він, немов офіціантові, що подав йому надто велику порцію страви, або дитині, що капризує наприкінці важкого дня.

23

Упродовж усього періоду наших стосунків денні правила мого життя не змінювалися й були тими ж, що й до нашої зустрічі: я була незалежною, сама дбала про себе (за винятком ланчів, що могли коштувати скільки завгодно, і рахунків за свою порожню хату, газ і телефон, що звелися до мінімуму), сама приймала рішення, сама робила вибір. Нічні правила натомість передбачали мою повну безпорадність, залежність, потребу в піклуванні. Від мене не очікували жодних рішень, я не несла жодної відповідальності. У мене не було вибору.

Я це полюбила. Я це полюбила, я це полюбила, я це полюбила, я це полюбила.

Відтоді, як його двері зачинилися за моєю спиною, мені нема чого робити — я сама стала тим, що будуть робити. Хтось інший узяв моє життя під тотальний контроль до найменшої дрібниці. І якщо я втратила контроль над своїм існуванням, то мені відповідно було дозволено втрачати контроль і над собою. Упродовж кількох тижнів поспіль я була сповнена всепоглинального відчуття полегшення — з мене зняли тягар дорослого життя. «Можна, я зав’яжу тобі очі?» — це запитання стало першим і останнім, відтоді жодного рішення я не приймала. Відтоді ніщо більше не вимагало моєї згоди або протесту (хоча двічі чи тричі мої сумніви й тривоги ставали частиною гри: аби зробити для мене очевидною залежність, на яку я захворіла); від мене не чекали визначення пріоритетів або альтернатив — байдуже, практичних, інтелектуальних чи моральних; я не замислювалася про наслідки. Існувала лише хтива насолода від нової ролі — бути лише стороннім спостерігачем власного життя; абсолютна відмова від будь-якої індивідуальності, розпусне задоволення в зреченні самої себе.

24

Я прокидаюся й почуваюся не дуже добре. Мені не легшає після сніданку, натомість об одинадцятій стає зовсім кепсько. Перед обідом мене вже добряче морозить. Я замовляю картонну коробочку з курячим супом, аби з’їсти за робочим столом, але від першої ж ложки в роті стає так бридко, немов я скуштувала прогірклої олії, тож не можу змусити себе проковтнути бодай ще одну ложку. О третій годині я роблю висновок, що це не просто тимчасове нездужання. Я кажу адміністраторці, що захворіла, і йду додому, на свою квартиру.

Мені насилу вдається зачинити двері. Затхлий дух б’є мені в ніс. У квартирі стоїть задуха. Пластівці пилу танцюють перед зачиненими вікнами, дзеркало над каміном міниться райдужним блиском. Я заповзаю на ліжко, тіло невтримно тремтить, але я не в змозі накритися ковдрою. Я намагаюся взятися за ліжник під собою та врешті-решт тремтячими пальцями вхоплюю його вільний край, яким накриваю плечі. Сонце світить мені просто в обличчя, і від цього я почуваюся так, ніби палаю у вогні. Щойно я піднімаю голову з подушки в марній спробі підвестися й опустити штори, мені паморочиться й стає так зле, що я не можу розплющити очі.

Телефонний дзвінок пробуджує мене, вириваючи з лап жахіття, у якому мене пожирають орди велетенських вогняних мурах. Я відкидаю ліжник і прикладаю слухавку до вуха, не розплющуючи очей. «Що трапилося?» — питає він. «Я, здається, на щось захворіла», — бурмочу я, і зараз мені так зимно, ніби я лежу на крижаній плиті замість синтетичного простирадла, яке до того ж заборонено прасувати. «Я зараз приїду», — каже він. Телефон клацає, а потім гуде. «Не треба», — кажу я й кладу руку, що тримає слухавку, на груди. «Я дійсно захворіла, — думаю я, візуалізуючи це слово крізь гіроскоп, що розкручується всередині мого чола. — Я ніколи не хворію, — думаю я, — а тим паче посеред літа, це найсмішніше, най…»

Цього разу я прокидаюся від дзвінка у двері. Я не можу поворушитися. Він дзижчить вибухами стакато знову й знову. Урешті його звук стає гіршим, ніж перспектива підвестися з ліжка. Я добираюся до дверей, не розплющивши очей. Доки я повторюю: «Я хочу лишитися тут», — він бере мене на руки, зачиняє за собою двері й вносить мене в ліфт. «Терпіти не можу людей, коли хворію, ненавиджу, коли хтось поруч, — бурмочу я йому в шию. — Я маю хворіти у власному ліжку», — врешті-решт кажу я так голосно, як тільки зараз здатна. «Не так хворіти», — каже він, підтримуючи мене в ліфті. Мені настільки зле, що я не можу нічого відповісти. Він наполовину несе, наполовину тягне мене до таксі, що чекає на нас унизу. Дивна плутанина з ніг та рук, а потім інша подорож до іншого ліфта, а потім я в ліжку, яке тепер мені більш знайоме, ніж моє власне, уже роздягнена і в одній із його сорочок.

Крізь туман він каже: «Сходжу до аптеки по термометр». Після недовгої паузи в моєму роті холодне скло, а потім нічого, а тоді він щось каже в слухавку.

Рука трясе мене за плече. «Це… мій друг, він приїздить на виклик додому». Чоловік із рожевими щоками нависає наді мною, блискучі великі зуби, що складаються й пересуваються з неймовірною швидкістю. У моєму роті прохолодний шпатель, дивляться горло. Згодом знову його голос: «…дещо купити в аптеці», — а потім таблетки, які треба проковтнути. Я досі маю намір пояснити, як мені треба бути на самоті, коли я хворію, як я дотримуюся цього правила з підліткового віку. Але моє тіло дуже болить, і здається, що не так уже це й важливо й не вартує витрачених зусиль.

Я прокидаюся в кімнаті, сповненій сутінків, на годиннику біля ліжка четверта. Мої м’язи ниють іще сильніше, ніж раніше, але принаймні мені більше не паморочиться в голові. «Це називається “спати цілодобово”, — каже він, стоячи на порозі. — Радий, що ти прокинулася, ти маєш прийняти ще кілька таблеток». «Що ти мені постійно даєш?» — кажу я. «Те, що прописав Фред. У тебе грип». «Що ти тут робиш?» — кажу я, і він широко всміхається. «Я тут живу». Я надто слабка, аби покепкувати. «Чому ти не на роботі?» «Я телефонував, попередив, — каже він. — Тобі на роботу теж телефонував. Треба, аби хтось побув із тобою вдома кілька днів». «Ні, не треба…» — кажу я, але вже на середині речення дуже чітко розумію, що так, мені дуже потрібен хтось поруч, тож він абсолютно слушно вчинив, що лишився зі мною вдома, мені потрібна турбота. Я більше не кажу ані слова, мовчить і він.

Він залишився вдома наступного дня й уранці через день. Я провела в ліжку п’ять днів, на вихідних сиділа на дивані у вітальні й потроху дрімала. Він придбав тацю для ліжка — складну річ, пофарбовану в білий колір, з ніжками та полицею для газет, а також чимось на кшталт полиці, що відкидалася наверх на петлях, мов пюпітр. Він давав мені аспірин та антибіотики. Він винайшов напій, який я пила впродовж трьох днів, перш ніж спитати, що це було; виявилося, що то були рівні частки абрикосового, грейпфрутового соків та ром, підігріті до температури, трохи нижчої за температуру кипіння. Я сиділа, спершись на спинку ліжка, в його кондиціонованій спальні; липень розжарено шипів за вікном, немов десь на іншому континенті. У квартирі були опущені штори; його лижний светр був накинутий мені на плечі, я пила щось жовте й гаряче, міцно засинаючи після кожного горнятка. Трохи згодом з’явилися супи, а потім молочні коктейлі, які він купував на розі, ванільні або полуничні; врешті наші звичні страви відповідно до його перекидного календаря. До того часу я вже не спала протягом більшої частини дня. У голові було ясно, хоча тіло досі почувалося ніби після падіння з великої висоти. Він переніс телевізор до спальні й поклав пульт дистанційного керування на подушки біля мене. Приніс купу журналів. Увечері він сідав на стілець біля ліжка й розповідав мені плітки, які навмисно дізнавався для мене, покликавши одного з моїх колег на обід, потім читав уголос газету. Він навчив мене гри в покер та піддавався, аби я виграла. Він спав у вітальні на дивані.

Ніхто не піклувався про мене з такою турботою відтоді, як я хворіла на вітряну віспу у восьмирічному віці.

25

Сьогодні останній день, коли я можу придумати, що подарувати мамі на день народження, і встигнути придбати подарунок. Надворі спекотна субота. Проте на перший погляд важко уявити, що на вулиці стовпчик термометра сягнув позначки «33» за Цельсієм — повітря в «Саксі» охолоджене ледь не до стану крижаної скоринки, орди відвідувачів рояться, перекочуються туди-сюди. Ми нахилилися над одним із ювелірних прилавків, роздивляємося кулони та тонкі золоті ланцюжки. Я звузила вибір до підвіски у формі серця та медальйона, що ховає в собі намальовані вручну незабудки, аж тут він шепоче: «Вкради його». Я випросталася, перекидаючи купу пакетів, які намагалася притримувати стегном жінка поруч зі мною біля прилавка. Його спина віддаляється від мене й зникає в натовпі.

Мої вуха палають, ніби мають намір підпалити й волосся. Я чекаю, коли кров відхлине від обличчя, спостерігаю за веною, що пульсує в моїй лівій руці, яка лежить на прилавку, потім перестаю стежити за веною й натомість дивлюся на долоню: вона зімкнулася, сховавши кулон у формі серця.

Продавчиня стоїть за два кроки від мене. Одночасно розмовляє з трьома покупцями. Під очима в неї темні кола, шкіра навколо губ суха й натягнута. «Нечесно красти в суботу, — лунає тонесенький голос у моїй голові. — Подивися на неї: вона вхопилася за край прилавка, немов тримаючи оборону, вона втомлена, а надто від того, що має бути тактовною геть з усіма відвідувачами; вона з радістю б накричала на нас усіх: “Дайте мені перепочити! Згиньте! Відпустіть мене додому!” Яку огидну річ ти маєш намір зробити, — каже тихесенький голос у моїй голові, — принаймні могла б обрати ранок вівторка. І чому ти вешталася впродовж усіх цих років, навіть нещасної монетки не підібравши в кабінці таксофона, а тепер вирішила стати злодюжкою, на цьому етапі свого життя?..» Я беру другий кулон у праву руку, найближчий до мене золотий ланцюжок і голосно кажу, звертаючись до продавчині: «Я беру ці, можна мені оці, будь ласка». Вона всміхається й каже: «Мені теж він подобається більше за всі».

Я кручу в руках кредитну картку, підписую чек, вхоплюю обома руками паперовий пакет… Він притулився до автобусної зупинки на П’ятнадцятій вулиці. Він махає мені, одночасно стукає у вікно таксі, що проїжджає повз нього. Він чекає, притримуючи для мене дверцята, поки я переходжу вулицю й сідаю на заднє сидіння, сідає сам, називає адресу водієві й із радістю в голосі каже: «Дуже приємний тариф, якщо дозволите, а ще й кондиціонер». Лише зараз він простягає мені відкриту долоню. Я упускаю кулон — слизький та вологий у моєму кулаці — на суху шкіру. «Я купила інший, — кажу я. — Я не могла просто піти…» Він сміється, куйовдить моє волосся однією рукою, а другою притягує до себе. Моя голова лягає на його груди. Його сорочка хрустка на дотик. Його шкіра пахне милом так, ніби він щойно вийшов із душу. «Це трохи не те, що я уявляв, — каже він, — але й так згодиться». І у вдаваному здивуванні: «Ти що, тремтиш?» — він міцно обіймає мене.

Він задоволений мною, але так буденно й невимушено, що я думаю: «Він знав, знав із самого початку, що я зроблю це, у нього не було жодних сумнівів». Я ховаю обличчя на його грудях і заплющую очі. «Це майже не забрало часу, — думаю я, — та й особливих зусиль, чесно кажучи, докладати не довелося. Весела витівка».

Щойно ми дістаємося дому, він підписує конверт, загортає кулон із цінником у 39,95 долара в кілька шарів туалетного паперу й приклеює поштову марку на конверт. «Біжи в хол та відправ оце, там добра дівчинка. Вони отримають його у вівторок».

Я дивлюся спочатку на нього, а потім на конверт. Він ляскає пальцями: «Знаєш, про що ми забули? Спакувати подарунок для твоєї мами. Чому ти одразу не загорнула кулон у подарунковий папір? Я сходжу за ним, а коли повернуся, сподіваюся, ти проженеш цей дурний погляд зі свого обличчя. Люба, ти не обікрала Форт Нокс[19], пам’ятаєш?»

Через кілька днів він показує мені найпрекрасніший із ножів, які я будь-коли бачила. Я сиджу в нього на коліні, коли він витягає його з внутрішньої кишені свого піджака. Ручка ножа срібна, інкрустована перламутром. Він показує мені, як лезо вискакує з піхви з фривольним клацанням, як блискуча сталь зникає знову між двома срібними частинами ручки. «Хочеш спробувати?» — вузька ручка лягає мені на долоню, прохолодна й точна, така знайома мені, ніби я отримала її багато років тому як подарунок на повноліття.

Вагаючись, я повертаю йому цей чарівний предмет назад. Він іще раз відкриває його й легко притискає край леза до мого горла. Я відхиляюся трохи назад, потім іще трохи, потім назад, доки вже не маю можливості уникати леза. Сталевий кінчик видається безпечним, мов зубочистка. «Не смійся, — каже він. — Він пройде просто крізь…» Але я сміюся, і він знав, що я сміятимуся, тому прибрав край тієї зубочистки від мого горла задовго до того, як я здригнулася в першому вибуху сміху. «Я прибрав лезо в останній момент, — каже він. — В останній момент, розумієш?» «Твої жарти гірші за жарти всіх чоловіків, яких я коли-небудь знала», — кажу я гортанним голосом, моя голова досі закинута назад до спини. «Не намагайся розпалити мене байками про своїх колишніх коханців, — каже він. — Це настільки дешево. Лише погань таке робить». «То це я і є, — кажу я. — Нарешті показую тобі своє справжнє обличчя». «Справжнє обличчя, — передражнює він. — Що за нестерпна зарозумілість? Ніби я не знав, хто ти така, тієї хвилини, як тебе побачив». «Он воно як? — кажу я, сідаючи. — Он воно як?» Мені не спадає на думку, що сказати, але нема потреби хвилюватися. Він перериває мої сплутані, наполовину дитячі, незграбні обривки роздумів і каже: «Наступного тижня кого-небудь пограбуєш. У ліфті це буде зробити найпростіше, можеш вдягнути свій костюм, не розказуй мені нічого. А зараз злізь із мого коліна, я тепер три дні не зможу ходити».

Я одразу знаю, у якому ліфті це робитиму. Я часто запрошувала на ланч свою подругу в її офісі, що за два квартали від мене. Я знаю, що другий поверх у тій будівлі вже кілька місяців був порожнім, а двері на сходи відчинені. Наступного дня я маю зустріч о третій. За півгодини вона закінчується, і я їду на метро до його квартири замість того, аби повернутися в офіс. На вулиці панує вологий вар, і їхати вулицею незручно. «Як вони можуть ходити в цьому одязі, — думаю я, — у розпалі липня?» Я помираю, піт стікає річками під сорочкою, жилетом та піджаком, жінки в сукнях без рукавів тепер здаються мені феями, що літають у повітрі. Я торкаюся гладенького довгого предмета у своїй кишені, ніби очікую інструкції від нього, як від талісмана-путівника.

Я кілька разів віталася з цим швейцаром. Він не впізнає мене, і я легковажно відчуваю себе невидимою. Я стою перед дошкою, на якій перераховано назви та номери офісів компаній у будівлі, скоса поглядаючи на людей зліва від мене: дві жінки чекають перед ліфтами, які ведуть на верхні поверхи, чоловік середніх років, що стоїть перед ними, хоче спуститися на нижній поверх. Я йду до відчинених дверей одного з ліфтів, які обслуговують поверхи з першого по вісімнадцятий.

Троє чоловіків та одна жінка несподівано з’являються поміж мною та чоловіком середніх років і проходять у ліфт. Я заходжу за ним. Він натискає дев’ятий. Я натискаю другий. Ще до того, як двері зачиняються, тонке блискуче срібло залишає мою кишеню. Грайливе клацання лунає за збігом обставин у той момент, коли ліфт починає рух униз. До його горла наближається край леза, і голова закидається назад під знайомим мені кутом. Я витягую вільну руку вперед. Шкіряний гаманець — досі теплий — лягає мені в долоню в той момент, коли двері відчиняються. Я виходжу. Ми дивимося одне на одного, похмурі, ніби обоє зійшли зі світлини, зробленої на зламі століть, і двері зачиняються. Жоден із нас не видав ані звуку. Я роблю десять кроків до сходів, спускаюся на один проліт, виходжу крізь сірі металеві двері в хол. Швейцар п’є щось із пластикового стаканчика й обмінюється жартами з поштарем. Я проходжу повз них, далі йду крізь обертові двері, потім два квартали до метро, на метро кілька миль на південь, по східцях із метро й чотири квартали до його будинку.

Мені вистачає часу на те, щоб роздягтися, вдягти власні речі назад і змити клей з обличчя до того, як він прийде додому. Я сиджу на дивані й вдаю, ніби читаю вечірню газету. Він каже: «А ти сьогодні рано. Я купив біфштекс, чортова котлета на вагу золота». Я не підводжу голови, хоча літери розпливаються й зливаються в одну в мене перед очима. Відстрочена реакція нарешті настає: мені треба зосередитися, аби втриматися й не заплакати, і я намагаюся зрозуміти, чому болять стегна, чому скорочуються й розкриваються м’язи глибоко в піхві, чому я збуджена так сильно, ніби його язик пестить мене, ніби повітря раптово стало небезпечно розрідженим та пронизливим.

Газета без шелесту падає мені на коліна. Він побачив гаманець на столику. «А… — каже він і ставить на підлогу портфель. — Відкрий його».

«Відкрий його… відкрий… відкрий його». Моє тіло сприймає слова так, ніби вони не мають стосунку до гаманця. Я сповзаю з дивана й опускаюся на коліна перед низьким столиком. Він сідає позаду мене, масажує мені шию та плечі. Я дістаю — один за одним — маленьку записну книжку, чекову книжку, картку «Амерікен Експрес», картку «Дайнерс Клаб», картку «Мастер Чардж»; водійське посвідчення, тонкий чорний олівець, який можна заправляти, зім’ятий обривок паперу з двома телефонними номерами, нашкрябаними наспіх кульковою ручкою; візитівку флориста, візитівку агента з ритуальних послуг, оголошення про знижки на послуги столяра, вирване з газети «Віладж Войс», рожеву квитанцію із сухої хімчистки на Третій авеню та триста двадцять один долар.

«Гм», — каже він. Його підборіддя зараз спочиває на моєму плечі. Ліва рука обіймає мене, долоня пестить мої груди. Його права рука — просунув її під мій правий лікоть — тягнеться до столу, де акуратно розкладено вміст гаманця.

«Леонард Бьорґер, 14 серпня 1917, — читає він із водійського посвідчення мені на вухо. — Яке доречне ім’я вони йому дали: наш Лео — лев. Якщо, звісно, його не кличуть Леном. Але до чого тут візитівка агента з ритуальних послуг? А навіщо йому столяр? Чи він прицінювався до трун, розчарувався ринком пропозицій і вирішив довіритися обдовбаному пройдисвітові з пилкою? Чи йому просто потрібна нова кухонна шафа?..» Він наказує мені зателефонувати за номерами на обривку паперу й дає слухавку: один зайнятий і залишається зайнятим упродовж кількох хвилин, другий не відповідає.

«Це вже стає нецікаво, — говорить він. — Зателефонуй Ленові. Лео. Скажи йому, що його гаманець у смітнику на вулиці неподалік…» «Сюди? — питаю я. — Ти хочеш, щоб він прийшов сюди?» «На це буде цікаво подивитися». «Ми не знаємо його номера», — кажу я й відчуваю, що мій голос незнайомий мені, моя холоднокровність у ліфті в ретроспективі вже незбагненна. Він вказує на першу сторінку записника. «БУДЬ ЛАСКА, ПОВЕРНІТЬ ЦЕ», — написано там, а потім його ім’я, адреса й нижче номер телефону. Слухавку знімає жінка. «Гаманець містера Бьорґера на розі…» Вона каже «Що?» високим голосом і «Хто?..», але він уже показав мені жестом, щоб поклала слухавку. «Я даю йому півгодини», — каже він і виходить із кімнати, щоб набрати мені ванну. Салат готовий і стоїть на столі, коли він веде мене назад до вікна вітальні.

Ми стоїмо пліч-о-пліч. Його рука гладить мої сідниці. Маленький жовтий автомобіль під’їжджає до узбіччя, він немов іграшковий, ніби за кілька миль від нас. З нього виходить крихітна людина. Іграшковий автомобіль їде швидко, немов блискавка, а іграшковий чоловік похапцем прямує до смітника. «Спробуй це», — каже він низьким тихим голосом мені у вухо, і коли я обертаюся до нього, він широко усміхається й дає мені свій польовий бінокль. Розмите, розтягнуте, мов із широкоекранної плівки, обличчя, сіре й напружено-втомлене, опиняється за кілька сантиметрів від мене. Я впізнаю бородавку на лівій щоці, великі бісерини поту виблискують на чолі, глибоко скопаному зморшками. Одна мочка вуха, над якою стирчить жмут сивого волосся, має невідповідний вигляд, ніби її колись проколювали.

Він сховав гаманець лише під один шар газети. «А що, коли хтось інший знайде його першим?» — спитала я. «Погані новини для Леонарда». Але ніхто не забрав гаманець, і нема потреби нишпорити в смітті. Велетенська рука у венах, мов павутинні, зависає над сторінкою з новинами спорту, обережно піднімає її, промені сонця, що от-от сховається за горизонтом, на якусь мить падають на годинниковий ремінець з еластану. Я відкладаю бінокль. Іграшковий чоловік хапає частинку пилу, стоїть непорушно, крутить головою, махає крихітною ручкою малесенькій моделі таксі та їде.

Хвиля нудоти піднімається з дна мого шлунка. Я насилу ковтаю. На якусь мить у горлі залишається прогірклий присмак. Я витягую руки над головою так далеко, як тільки можу, і відчуваю — коли на це потягування реагують м’язи плечей, група м’язів на грудях та м’язи живота, — що дещо в мені посунулося, ворушилося, доки я переймалася, аби мене не знудило. Відчуття набирає сили та глибини, мов тонесенькі гірські струмочки зусібіч стікаються в один грізний потік. Він кружеляє мене, його руки, немов у сталевих лещатах, тримають мої плечі, він трясе мене так, що моя голова гойдається з боку в бік. Його руки стискають мою шию, я вислизаю на підлогу, мої очі заплющені. Я обвиваю його шию своїми руками, а спину — ногами.

«Не варте було того, чи не так? — він широко всміхається мені, встромляючи виделку в шматок стейка. — Актори з “Прихованої камери” — і ті жвавіші». Але його очі блищать так, немов у нього субфебрильна температура, і мені нема потреби цікавитися, чи блищать так само мої.

26

Я ніколи жодній душі не дозволяла прочитати мої щоденники.

Ведення цих нотаток було гарячковим, переривчастим. Іноді я ретельно, зосереджено заповнювала рядки у вагоні метро, що важко перевалювався з боку на бік, мов товста качка (однією долонею завжди закривала сторінки від пасажирів, що стояли наді мною, і кидала сором’язливі погляди на тих, хто торкався моїх стегон зліва та справа); так само сором’язливо я писала за власним столом у коротких перервах між спішним поверненням із зустрічі з клієнтом та нарадою, призначеною за чверть години; або на самоті вночі, за кілька сантиметрів від екрана без звуку, на якому поважно біжить вулицею тридюймовий Коджак[20]: його сьогоднішній бандит тихо повертає за ріг, мовчки розкидає сміттєві баки на шляху; або в зачинених ванних, розтягнувшись на холодній підлозі, поки вода шумно тече в раковину, щоб чоловік, котрий лежить у моєму ліжку, не чув, що я пишу: «Це стає чимось… Я хотіла раніше… давно мало б початися…»; щоденні записи, мов у нав’язливому стані, тривали впродовж кількох місяців, а потім зникли на півроку без об’єктивної на те причини. Винятком стали лише одиничні фрази на кшталт «Восьме березня, дощить, волосся — суцільний жах».

Я завжди ставилася до людей, що оприлюднювали свої щоденники, з недовірою. Мені видавалося, що читати справжній щоденник публічно — ґвалтування, а щоденник, написаний для того, аби його прочитали інші, втрачає свою основну суть — бути потаємним місцем автора — і не може бути чимось іншим, ніж банальні варіації того самого: «Восьме березня, дощить, волосся — суцільний жах».

Кілька років тому я застала зненацька свого тодішнього коханця, що тримав у руках мій розгорнутий щоденник. І хоча я знала, що він навряд чи встиг прочитати бодай одне слово — я повернулася до кімнати занадто швидко; хоча я знала, що він був глибоко нещасним через непорозуміння між нами й, напевно, сподівався віднайти рішення поміж рядків; хоча я знала, що не варто було залишати його наодинці з моїм щоденником і що цей інцидент точно стане для мене приводом, — я все одно подумала: «Усе, усе скінчено». Я не вимовила ані слова, лише дивилася, як він, ніяковіючи, згортає книжку. Я пішла й ще впродовж багатьох тижнів згадувала про нього лише в контексті половини фрази: «…ще й щоденник мій читав».

Відтоді як ми познайомилися, я писала щодня, спочатку три-чотири речення на день, а невдовзі по кілька сторінок. Коли одного вечора він дістав щоденник із мого відкритого портфеля, що стояв біля столика, і почав гортати його сторінки, загадкова суміш відчуттів ковзнула вгору по моїй спині: спочатку тривога, потім полегшення, замилування, радість. Як я могла це витримати? Увесь той час, що він не читав цей щоденник, як довго це було, ніхто не міг прочитати мене. Підлітковий шифр, щільний почерк, ускладнений рештками латинських висловів, що наразі майже забуті й мали бути незрозумілими нікому, окрім мене, а іноді виходили й за межі мого розуміння за декілька тижнів потому.

Щоразу я кидалася до шухляд, коли лунав вхідний дзвінок, і ховала нотатки між трусиками та носовими хустинками; щоразу, коли я наостанок окидала оком кімнату, аби переконатися, що ніде не залишилося нічого, чого б я не хотіла показувати чи розкривати. Постійно сушити собі голову в пошуках схованки, яку ніхто не знайде; огидна самотність, безрадісний особистий простір. «Усе, — подумала я, — усе скінчено: він знає про мене все, більше нема чого приховувати». А тоді сіла біля низу дивана й дивилася, як він читає.

27

Щойно зателефонувала йому на роботу, переконалася, що адміністратор вимовить назву компанії, а тоді тихим проникливим голосом скаже: «Зачекайте кілька секунд, будь ласка». Переконалася, що його секретарка відповість за півхвилини, переконалася, що вона скаже: «…мабуть, вийшов на обід, бо мені нічого не казав. Чи можу я записати для нього повідомлення?» Мені треба переконатися. Вийшла з офісу о десятій тридцять, не призначала зустрічей на решту дня, планувала попрацювати над портфелем замовлень удома; і от що маю натомість.

Лунає дзвінок — це він. «Ми немов анахронізм, — шепочу я, майже хрипким голосом читаючи в слухавку слово зі словника; майже кожне з тлумачень містить у собі слово “помилка”. — Це ненормально — вештатися по квартирі чоловіка в понеділок удень, немов у гарячці». Чашка кави із сиропом, розтягнута на години, цигарка за цигаркою, час повільно спливає, мов дим від тієї ж цигарки. «Мені страшно». «А чому ні?» — думаю я, навіть коли шепочу в слухавку; мої мости палають за моєю спиною яскравим пунктиром, сигнальні маяки того, що я полишила заради нього: вичерпна — нехай і вживана — програма «Як треба жити», що складалася протягом десятиліть. Очі дивляться далеко вперед, широко розплющені, немов у трансі, однак жодного уявлення про те, на що я дивлюся. Так, тепер є привід почати хвилюватися, було б ненормально проводити ці дні, не замислюючись. Реакції звичайні, добре змащений мозок та добре проаналізований емоційний механізм працюють в унісон, усе гаразд. Нові події за браком інформації вибивають із колії; наступні події турбують іще більше, ніж окремі епізоди, нові процеси хвилюють іще більше…

«Анахронізм», — повторює він за мною, а потім пауза, а тоді безтурботно каже: «Можливо, це й так, але кому яке діло? Нам добре». «Скажи мені, що робити», — прошу я. «Мабуть, тобі варто повернутися в офіс, — каже він. — Роби офісну роботу в офісі. Або почекай до третьої. Якщо не почнеш працювати, сама зрозумієш що».

Він спланував мій день за мене: усе чітко й зрозуміло, поділено на частини, стільки на те, тридцять хвилин на те, жодного вештання з кімнати до кімнати. Я робитиму те, що він скаже. Я робитиму те, що він казатиме мені, вічно. Досить обтяжливе слово, краще триматися осторонь від таких, ти розумієш, про що я. Але що, як я врешті-решт знайшла цей абсолют? Завжди, ніколи, навіки, цілком: я завжди кохатиму його, я кохатиму його цілком, я ніколи не перестану, я вічно робитиму те, що він скаже. Чи відоме тобі суворіше за це віросповідання? Бог люті на віки вічні, невгамовне бажання, розжарений рай. Зрештою я перетворилася на фанатичного вірянина, відступницю, зрадницю того, чого так ревно себе вчила: «Не кидай мене, ніколи не залишай мене, бажання моє незгасне. Поки він мене любить, я маю надію на спасіння».

Ставлю кухонний таймер на тридцять хвилин. За півгодини буде третя, і тоді я занурюся в деталі нового клієнта, груба тека лежить на столі в очікуванні, я маю виробити стратегію. А зараз я трохи подрукую. Одна жінка розповіла мені історію про те, як жила з чоловіком того року, коли писала свою першу книгу, як щовечора об одинадцятій він вмикав телевізор і казав: «Коли ти вже припиниш стукати по клавішах?» Вона примудрилася розпізнавати переламний момент, коли мала зупинитися, — десь між другою та третьою ночі: о цій порі він починав жбурляти в неї стільці, книги, пляшки.

Друкувати. Викладати думки на папері, натискати на розхитані чорні клавіші. Більш-менш правдивий машинний запис процесу: те, що відбувається за його бажанням. Сонна невільниця, що сидить на світанку біля ніг свого хазяїна й розповідає заспокійливим голосом, немов заколисує, про те, що відбувалося з нею вночі, поки небо пронизують перші промені світла й перед тим як вони йдуть спати, втомлено розкинувши кінцівки.

Швидко друкувати — 55 символів на хвилину? Не дуже й швидко. Чи можу я стати його секретаркою, звільнитися з цієї милої, безглуздої роботи й бути з ним протягом усієї доби? Беверлі, люб’язний голос, що завжди відповідає в слухавці: «…мабуть, вийшов на обід, бо мені нічого… повідомлення?» «З Квінсу, — пояснює він, — їм платять більше на Мангеттені. А як інакше їх можна витягти з того Квінсу?» Мій мозок неясно, однак фіксує ці слова, але, звісно, я нічого не кажу, адже мій живіт солодко ниє від вульгарного, лінивого тону, яким він продовжує: «Тобі доводиться платити тим дівчатам більше, звичайно, а як іще…». Мій живіт та стегна відповідають: «Дівчата з Квінсу, що не мають обличчя, чи звідки завгодно, такі як я, я одна з них». Але МЕНЕ він кохає, МЕНІ дозволяє занурити обличчя собі під пахву, МЕНІ, зіщулюючись, прикурює сигарету, вставляє її між губами, мій рот відкритий і чатує на те, що наступне туди покладуть. Язик, краплі вина, член, великий палець, один кубик гіркого чорного шоколаду, два пальці, чотири, половинка тушкованого гриба, язик, знову член. Для МЕНЕ він кладе сигарету «Кемел» між відкритих губ, Я прикурюю її в темряві, наші вологі стегна зливаються в одне, коли він каже тихим, лінивим голосом: «А як іще ти витягнеш цих Беверлі з їхнього Квінсу?»

Ще п’ятнадцять хвилин, перш ніж я маю взятися до роботи. Він так упевнено спланував це, ніби знав, що мені треба робити, хоча він не знав, принаймні достеменно. «Якщо не почнеш свої справи…» Солодка, повільна судома зводить мені живіт, і я здаюся, стегна стають немов із густого теплого сиропу. Учора, коли ми закінчували вечеряти за цим столом, із сусіднього вікна дитина заспівала нісенітницю: голосно, фальшуючи ноти, проте радісно. Я кричу: «Хто там такий галасливий та балуваний?!» Він сміється. Йому подобається, коли я підвищую голос, він сам робить так дуже рідко. Дитина, що співає, не почула мене. «ЩОСЬ ЧУЖЕ, НЕВІДОМЕ, НЕ ПІДХОДИТЬ ДО ЦІЄЇ ЕПОХИ». Ця епоха — сімдесяті роки, середина літа. Не підходжу до неї я.

28

До того моменту, коли повна передбачуваність мого оргазму стала звичною для мого мозку, вона, звісно, уже довго була знайома моєму тілу. Сумнівів бути не могло: цей чоловік мав наді мною владу. Немов майстерно вироблена механічна іграшка, я кінчала будь-якої миті, коли він мене вмикав. Настрій кохатися й настрій не кохатися — ці почуття тепер пригадувалися мені так туманно, ніби я лише колись читала про них у книжках. Це було не через мою ненаситність, а через невідворотність реакції. Він робив те, що робив, і я завжди неминуче зрештою кінчала. Різнилися тільки прелюдії.

29

Я похапцем виходжу з туалету, де нашвидку зачесала волосся, помила руки й нанесла блиск на губи. Швидко оминаю кут і, рушаючи коридором до свого кабінету, чую, як моя колега відповідає на телефонний дзвінок. Зараз чверть на сьому, дві хвилини тому скінчилася нарада, що розпочалася о четвертій годині. Тієї самої миті, коли я підходжу до свого столу, уже готова взяти свій портфель та їхати додому, дзвонить телефон. «Це тебе, моя мила», — чую я веселий голос колеги, з яким у нас склалися теплі дружні стосунки після випадкового зв’язку, коли ми почали працювати в цій компанії сім років тому. Далі я чую клацання, і телефон перемикається на зовнішню лінію. «Збирайся, час уже виходити звідти, “Челсі”, номер…» «Я навіть не знаю, де це», — кажу я. «Що з тобою? Ти щойно вийшла з поїзда на Пенн-стейшн[21]?» «Я живу в цьому місті стільки, скільки й ти», — відповідаю я. «Я знаю, люба. Проблема в тому, що ти досі не можеш дати собі в ньому ради». «Я орієнтуюся в місті, — заперечую я. — Мені просто не потрібно знати, де стоїть кожен маленький замшілий готель…» Я нахилилася через стіл, волосся спадає мені на обличчя, закриваючи простір обабіч, немов шори в коня. Я тримаю слухавку в лівій руці, тоді як права стискає олівець та повільно й акуратно обводить хрестиками слова «ГОТЕЛЬ “ЧЕЛСІ”», нашвидку записані на картонній обкладинці блокнота; овальний вінок із крихітних, ідентичних «х» завершений, тепер я старанно виписую й наводжу лінії в літері «Г», угору й униз, вправо й вліво, угору, знову вниз; на моєму обличчі застигла усмішка, а в слухавці уривками чутно його голос: «… ніколи не чув… зупинявся там?.. кожен мешканець Нью-Йорка… орієнтир. За півгодини».

Водій таксі ніколи не чув про готель «Челсі». Він знаходить його за допомогою купи обірваних сторінок, які більше не з’єднані палітуркою, де-не-де забруднені плямами жиру, причому забруднені цілком, тож я вражена швидкістю, з якою він узагалі там щось знайшов. Готель розташований неподалік.

Маленький хол захаращений меблями, що не пасують одна до одної, на стінах висять притрушені порохом картини, яким на вигляд не менш як два десятки років. Єдиним постояльцем, окрім мене, та чоловіка за барною стійкою на дальньому кінці кімнати є жінка, яка сидить на чорній лаві з вельветовими подушками, що стоїть під прямим кутом до каміна. Її обличчя, щільно вкрите зморшками, нагадує маску на голові — такій маленькій, що здається зіщуленою. Високі підбори її туфель усіяні зеленими блискітками. Закочені шкарпетки з візерунком відкривають білі гомілки, елегантні й стрункі, немов у юної танцівниці; щось на кшталт медальйона військового собаки висить на шнурку для черевиків на футболці «Нікс», заправленій у сіру твідову спідницю. Вона читає комікс про Спайдермена; товста бібліотечна енциклопедія «Птахи Південної Америки» лежить у неї на колінах. Я із сумом змушую себе не дивитися.

Ліфт маленький, вестибюль, у який я виходжу з нього, похмурий і прохолодний. Я обережно схиляюся над ошатними кованими поручнями. Баляси піді мною ряд за рядом занурюються нижче, мов бездонною хвилею в тьмяному світлі. Я різко відхиляюся назад, роздратована собою. «Звісно, униз йти далеко, — кажу я собі, — це дванадцятий поверх…» І хоча я намагаюся ступати легко, усе одно не можу змусити свої підбори не гупати на кам’яній підлозі. Знайшовши потрібний номер, я роблю глибокий вдих і відчуваю радість, коли двері зачиняються, лишаючи тишу й моторошні сходи зовні.

Цього разу на ліжку немає жодних пакунків, жодної записки. Шість гачків із дешевої крамниці побутових дрібниць, — такого ж розміру, як я купую, щоб повісити свої сувеніри, — мов ті мухи, сидять на стінах, котрі давно просять пофарбувати їх. Білі квадрати під гачками роблять довколишній простір на стінах ще сірішим і надають номеру атмосферу місця, з якого колись евакуювали мешканців, місця, де хтось жив, нашвидку полишив його, не маючи часу на збирання речей, зриваючи зі стін сімейні фотографії в дешевих рамках. Мертвий тарган лежить біля крана холодної води на краю раковини, ще один, трохи менший, — біля зливного отвору у ванні.

Я сідаю на помаранчевий килим із шенілу, що вкриває вузьке ліжко, і матрац на ньому різко прогинається. Я ставлю свій портфель біля ноги й не знімаю ручку сумочки з правої руки, натомість притискаю її ближче до тіла, під лікоть, і тримаюся за цю ручку, лівою рукою по діагоналі прикривши груди.

Нарешті лунає телефонний дзвінок. «Знімай свій одяг, — каже він. — У горішній шухляді лежить хустка, зав’яжи нею очі». Великий квадрат — тонка біла бавовна з вузькою облямівкою дрібних рожевих квітів; подарунок на день народження від двох моїх друзів три роки тому — лежить, акуратно складений, у лівому передньому кутку шухляди. Я знімаю свою синю футболку та лляні штани, відчуваючи дискомфорт від процесу перевдягання власноруч.

Двері відчиняються. Він зачиняє їх за собою та притуляється до них, склавши руки. Я відчуваю, як моя усмішка завмирає на обличчі, тане й стрімко зникає. Він робить три кроки до ліжка, різко зриває з мене ковдру та простирадло й дає мені такого ляпаса, що я падаю, розкинувши руки. Я вмить втрачаю розуміння того, що відбувається. «Не плач зараз, — каже він ласкавим, заспокійливим голосом. — Скоро для цього буде багато приводів. Це було доволі просте для тебе завдання».

«Ця кімната огидна, — кажу я. — Я не можу бути тут на самоті, не маючи можливості дивитися». «Ти багато чого не можеш, — каже він. — Маю великі сумніви, що ти здатна зробити бодай що-небудь, коли я стою за дверима». «Я не знала, що ти був…» «Просто зроби це, — каже він. — Я втомився від балачок».

Я складаю хустку й незграбно зав’язую її на потилиці. Він просовує палець між хусткою та моєю бровою, ще два пальці; розв’язує хустку, зав’язує її наново власноруч. Я більше не можу бачити тонесеньку смужку світла з її нижнього краю. Лунає шелест целофану, тихо рветься папір, клацає запальничка, мені до рота кладуть цигарку. Він згинає пальці моєї лівої руки так, аби вони могли тримати маленьку попільничку — на дотик вона скляна. Викуривши дві цигарки, я прочищаю горло, відкриваю рот — аж тут чутно грюкіт у двері. Я чую його кроки по дерев’яній підлозі, звук замка, тихі голоси. Другий такий же глибокий, як і його, але інший за звучанням — жіночий? «Вчасно…» — каже він. Далі я чую якесь нерозбірливе бурмотіння, а відтак «Гаразд, тоді…» та «…Починай зараз».

Упродовж наступних десяти хвилин мене знову вдягають — жінка, тепер я в цьому впевнена: її великі груди труться об мене, я відчуваю їхні тепло й м’якість. У повітрі витає стійкий аромат парфумів, що його я не можу визначити: не докучливий, хоча й солодкий; не задушливий, хоча й із мускусом, який ні з чим не сплутати, і також трохи вербени. У неї довгі нігті, вона нижча за мене, вона нещодавно випила трохи віскі й прополоскала рот «Лаворісом». У неї жорстке волосся, ціла грива; її волосся, як і її груди, постійно торкається моєї шкіри.

Я роблю спробу уявити одяг, який вона вдягає на мене. Трусики маленькі, зроблені з гладенької тканини, їхній край проходить просто над лінією мого лобкового волосся, і трохи свербить. Вона взуває мене в чоботи, що застібаються на блискавку. Нахил, з яким вони підтримують мої стопи, означає одне: у них високі підбори та велика платформа. Вона вдягає мені спідницю через голову, застібає її ззаду. Я торкаюся тканини, беручи її великим та вказівним пальцями: вона прохолодна й слизька, мов пластикове покриття дощовика, — вініл: на мені вінілова спідниця, що закінчується — мої руки висять обабіч — на рівні кінчиків моїх пальців. Наступним іде бюстгальтер. «Нахилися вперед, солоденька, — каже голос курця змовницьким, дівочим тоном. — Зробімо так, аби було найкращим чином». Я нахиляюся, тоді як вона бере мої груди, кожну долонею однієї руки, стискаючи їх до центра, штовхаючи поролонові подушечки вниз і до пахв. Коли вона допомагає мені вирівняти спину, я проводжу пальцями по тому, що виступає з жорсткого мережива: мої груди торкаються одна одної, зазвичай так буває лише в руках чоловіка. Від думки про груди, котрі так екстравагантно лежать у бюстгальтері, я починаю хіхікати. «Чому тобі весело?» — запитує він. «Дивися, — кажу я. — Постав себе на моє місце. Ти в готелі із зав’язаними очима, і хтось незнайомий тобі вдягає на тебе бюстгальтер із пуш-апом, за який у віці від дванадцяти до вісімнадцяти ти ладна була б віддати пару зубів, дарма що мама ніколи б не дозволила тобі його вдягти. Уяви собі це, а тоді скажи мені, якщо тобі не буде смішно». Він каже: «Я розумію тебе».

Тим часом на мене через голову вдягають якусь майку. У неї немає бретельок, вона закінчується на два дюйми вище від моєї талії, а починається там, де мої груди ховає жорстке мереживо. «Вінілова спідниця, — думаю я, — топ, із якого я вивалююся й стирчу, чоботи на платформі — я вдягнена в костюм повії».

У мене немає часу на переосмислення цієї щойно розгаданої загадки. З моїх очей прибирають хустку. Просто перед моїм обличчям у приглушеному північному сяйві мерехтить величезна біла перука в стилі Доллі Партон над густо підведеними очима, блискучими темно-коричневими губами. Я бачу чорний, прозорий топ, низько опущений над великими грудьми в чорному мереживному бюстгальтері; пурпурну вінілову спідницю, що ледве сягає середини стегна, лаковані чоботи — двійники моїх: ми двоє в майже однакових костюмах, мов конкурсантки у ще не оголошеному таємничому змаганні. Я дивлюся мовчки.

Жоден із них не ворушиться. Лише коли я сідаю на скрипливе ліжко, кінець кінцем починаючи формулювати запитання, він каже: «Роби решту».

Решта, що займає приблизно півгодини, це перука, як у неї, та рясне застосування косметики. Флакончики, пензлі та туби одне за одним виринають із золотої косметички, прихованої в надрах дуже великої сумки. Хоча вона намагається терпляче й завзято, їй не вдається приклеїти накладні вії до моїх повік. Я не звикла до процедури, тому не можу втриматися від того, аби не кліпати очима, мов божевільна. Натомість вона покриває мої вії тоннами туші, дає одному шарові просохнути, — у цей час накладає зелені тіні для повік, — а за ним накладає ще один шар, і ще один. Вона обводить мої губи твердим коротким олівцем, натискаючи, аби домогтися яскравого кольору; заповнює так ретельно окреслений простір своєю темно-коричневою губною помадою, а тоді покриває все це тонким шаром вазеліну. Ще трохи ляскань та рухів гребінця для щурячих хвостиків, і вона каже, задоволена собою: «Ну от, тепер час подивитися на себе, солоденька. Дзеркало он там». Я дивлюся на нього. Він сидить у єдиному кріслі, одна гомілка лежить на коліні, руки в кишенях. Він мовчить. Я повільно йду до дверей ванної та її дзеркала; вузька діагональна тріщина виходить із його лівого верхнього кута й утворює правильний трикутник.

Картина, яку я бачу в дзеркалі, проста — від неї відводять погляд, перебуваючи в компанії чоловіка, або кидають швидкий погляд зверху вниз, підозріло, якщо думають, що їх ніхто не бачить: проститутка з Восьмої авеню; не чарівна нічна леді з паризького кафе, немов з «Irma la Douce», а незграбна, жахливо нафарбована вулична нью-йоркська шльондра із сімдесятих у своїй перуці та лахмітті, що лишилося з шістдесятих, так само готова обслужити всіх до останнього клієнта, як і обчистити їхні гаманці; жінка, котра затуляє своє обличчя великим пакетом у репортажі про чергову облаву, що його транслюють у випуску новин о шостій вечора.

Я обертаюся до решти присутніх… «Не можу навіть просто піти, — думаю я, — не в такому ж вигляді…» Троє людей дивляться одне на одного в цій жалюгідній маленькій кімнатці: шльондри-двійнята та чисто поголений, розслаблений чоловік у синьому костюмі в тонку смужку, накрохмаленій світло-рожевій сорочці, темно- синій краватці в дрібнесеньку білу цяточку. «Маєш приголомшливий вигляд, солоденька», — каже одна повія другій. «Я не плачу тобі за розмови», — весело відгукується чоловік у кріслі. «Хіба тобі не подобається її вигляд? — наполягає шльондра. — Хіба це не те, чого ти хотів?» «Ти ж не робила це заради задоволення, — каже він, проте досі весело. — А цей вигляд не коштував тобі навіть третини від того, що ти з мене взяла». «Доволі важко, маю тобі сказати, знайти речі, що пасували б одна до одної, до того ж із розміром також була проблема…» «Усі сьогодні в балакучому настрої, окрім мене, — каже чоловік. — Зніми з мене одяг. І сьогодні можеш не поспішати, у нас купа часу, а вона може навчитися кількох трюків від професіонала. Гей, іди сюди, сядь, дивися. Можеш набратися досвіду».

Я немов пустила коріння на тому пошарпаному клаптику підлоги перед ванною кімнатою. Вона почала роздягати його — я ніколи не заходила далі одного розстібнутого ґудзика на його сорочці — буденно й швидко, мов мама, що роздягає маленького хлопчика перед ванною, дитину, яка так утомилася за день, що може лише стояти спокійно й не рухатися, аби з неї зняли брудний одяг, занурили у воду, а тоді вдягли в піжаму, а потім вклали в ліжко.

Коли він лягає на спину, то каже, дивлячись не на мене, а на жінку, що стоїть поруч із ним: «Тягни свою дупу сюди, на це крісло, щоб мені не треба було йти за тобою». Немов у трансі я перетинаю кімнату й сідаю. Немов у трансі я спостерігаю, як вона лізе на скрипуче ліжко, немов у трансі я бачу, як вона зручно влаштовується між його ногами. Я не можу втриматися від тремтіння, попри те, що стуляю ноги, впираюся ліктями в коліна, кісточками пальців — у нижню щелепу. Її спідниця задирається, показуючи мені чорний трикутник її білизни та її зад. На кілька секунд я замислююся над тим, яка бездоганна в неї шкіра, мій мозок відзначає об’єктивно й із деяким чемним здивуванням, які благородні форми можуть мати такі сідниці; ошатні пасма її жовтої перуки зараз відкинуті назад і лежать між її лопаток, нависають над його зведеними ногами. Спочатку чутно лише звуки смоктання, та згодом він зітхає, важко й переривчасто дихає, а тоді з його губ злітає стогін. Цей звук дуже добре мені відомий. Цей звук, як вважала я досі, належить лише мені («Чому я так вважала? — думаю я. — Чому я так вважала?»), міг бути викликаний лише моїми губами, був вартий виграшного лотерейного білета, підвищення, усіх моїх талантів та навичок… мої кулаки стають сірими й слизькими від туші, що потекла на них. Її рука між його ногами, її голова рухається вертикально — вгору й униз — повільно й довго. «Так, не зупиняйся… — шепоче він, — Господи Ісусе…» У моєму кулаці мерзенне жовте пасмо вовни, усе кубло поступається під моїм натиском, я жбурляю пасмо геть, обидві мої руки беруться за її м’яке світло-каштанове волосся, густо притрушене сивиною. «Що за…» Вона підводиться; далі мішанина з тіл, а тоді він сидить на краю ліжка. Я лежу на його лівому стегні, його права нога притискає мої коліна, його ліва рука міцно тримає мене за зап’ястя біля спини. Він поправляє вінілову спідницю, каже: «Передай мені мій ремінь», ковзає пальцями між моєю шкірою та еластичною тканиною й нарешті опускає трусики, що дратують мене, на мої стегна.

Я зціпила зуби в сліпому жаху й гніві, нових для мене. «Я не буду, не буду, хай він б’є мене вічно, я не видам ані звуку…» Учителька в другому класі казала учневі, — похмурому хлопцеві, котрий був більшим та вищим від решти нас, — коли він упускав олівець, а часто без жодної на те причини: «Твій батько має покласти тебе собі на коліна, зняти твої штани й надавати тобі стусанів». Сказана спокійним голосом, ця фраза стає моторошною у своїй милості, мов нічне жахіття; раз на тиждень незручна хвиля хихикання прокочується тихим шкільним класом, двадцять вісім дітей семи років схиляють голови над своїми зошитами із соромом, таким же незрозумілим для них, як і неосяжним. Я не згадувала про цю вчительку або близькість вологих боліт, думку про котрі вона викликала, відтоді як перейшла до третього класу й опинилася в турботливих руках грубуватої міс Ліндлі. І ось воно, відроджене й вільне, мерзенне, принизливіше, ніж усе, що він робив мені в минулому: змушена інтимність — плоть до плоті — це куди гірше, ніж бути прив’язаною до ліжка, ніж плазувати по підлозі; наручники й ланцюги — акт милосердя порівняно з таким висінням, сідниці, мов на тарілці, кров бухкає у вухах…

Звісно, з мого горла виривається крик. Він зупиняється, але не відпускає мене. Прохолодна долоня ніжно гладить мою шкіру, пальці проводять лінію в один бік та в другий; рівна долоня легко торкається моїх стегон і просувається туди, де його ноги міцно їх тримають, веде по лінії між стегон від колін наверх, а тоді знову вниз і ще раз повільно вгору. «Дай мені той вазелін, що в тебе був, — каже він, — і тримай її за руки». Мої сідниці розведені, я відчуваю натиск його пальця у своєму анальному отворі, його рука між моїх ніг, один слизький палець пірнає в потаємне місце між заплющених губ. Кожен мій мускул напружений. Я фокусую погляд на жовтих спіралях, що крутяться на чорному тлі під моїми міцно стуленими повіками, я зціплюю зуби, втискаю нігті в плоть своїх долонь. Відчай у тисячі разів сильніший, ніж тоді, коли він уперше вдарив мене: я не винесу цього, не так, будь ласка, не… моє тіло починає здаватися під повільним нестримним натиском, що невдовзі змушує мене жадібно звиватися в його руках. «Ти думаєш, що знаєш, чого хочеш, люба, — чую я його низький голос, майже шепіт, біля самого вуха, — але натомість щоразу робиш те, чого хоче твоя пизда», — і різкий сильний удар. «Заткни її», — каже він, і мої губи накриває напарфумлена рука, у котру я вгризаюся так несамовито, як тільки можу, а тоді хтось вставляє між моїх зубів шарф і міцно його тримає, хтось важко дихає праворуч від мене; та ось мій рот знову вільний, його руки пестять мене, аж доки моє тіло не здається, значно швидше цього разу. «Будь ласка, я не можу терпіти це, будь ласка, зроби так, щоб я кінчила» змінюється під ще одним ударом на просте «Будь ласка…» Моє тіло кидають на ліжко, схлипування придушене подушкою та віддалене навіть для мене, язик на моїй шкірі й подушку прибирають, і я бачу його лице над моїм, але язик досі там, унизу, швидко доводить мене до стогонів; моя голова на його плечі, він лягає поруч зі мною, розтягнувшись на всю довжину свого тіла, рукою міцно тримає мене, пальці накривають мій рот, вона сидить на ньому верхи. Ми зовсім поруч із нею й дивимося одна на одну, коли він кінчає.

30

Я сиджу в кутку вагона метро. Спливло лише два місяці, трохи більш ніж дев’ять тижнів, ось уже два місяці, як я втратила над собою контроль. Навпроти мене сідає хлопчик, його кучеряве волосся падає на кругле чоло, сорочка розстібнута, розгорнута книжка надійно лежить у руках. Я, не відводячи очей, дивлюся на нього й відчуваю, що моє тіло топиться й тече. Він теж дивиться на мене, він двічі намагався усміхнутися. Мої руки складені на колінах, одна відкрита долоня лежить у другій. Я не всміхаюся. Я впевнена у своїй новій силі й відчуваю, що хлопчик, який сидить через прохід, також. Без сумніву, ця сила не нова, можливо, вона старовинна, я просто ніколи не знала про неї. Сила йти.

На Вест-Форс-стрит я виходжу. Хлопчик витягує шию, відкриває рот, коли я обертаюся до нього, підстрибує з місця, дивним чином кидається до виходу, але двері вже зачинилися.

Тож хлопчина в метро також відчув це. Мабуть, це просочується з моїх пор. Упродовж останніх двох місяців щоночі я дізнавалася про себе щось нове, і підводна течія ставала сильнішою щогодини; руки прикуті до ліжка над головою, переривчасте дихання. «Це щось нове» — миготіло в мене в голові. Упевнена нова влада — вразливість, порочна лише тому, що тотальна, природна, як трава чи асфальт у Нью-Йорку. Влада йти. Візьми мене, що завгодно зроби мені, що завгодно, візьми мене, як завгодно, убий мене, якщо це принесе тобі насолоду. Але спочатку спробуй прив’язати мене. Подивися на мене: мої очі заплющені, твої пальці залишили відбиток на моїй щоці, вологе пасмо волосся лежить там, де сила земного тяжіння змусила його влягтися, коли моя голова падала на подушку. А ще краще — поговори зі мною, перш ніж вдарити, низьким голосом, і пристебни мене наручниками до ніжки стола, і годуй, доки я плазую на підлозі. Зроби так, щоб я взяла тебе в рот між шматочками смаженої тріски та картоплею фрі, спочатку повільно піднеси келих із вином до моїх губ, поки рідина не потече мені на язик; мої очі заплющені, тобі доведеться власноруч визначати, як сильно треба нахилити келих, на мене не розраховуй. Вино тече по моєму підборіддю, ніхто його не зітре, а далі одному Господу відомо, що буде: широкі шрами та придушений крик — уперше. Торкаючись шрамів пальцями, відчуваєш, як знову наповнюється кров’ю твій прутень, наші погляди переплітаються.

Кілька тижнів по тому придушувати крики більше не вдається. Можливо, трохи згодом тонесенький струмочок крові. Що воно, як воно — бити до крові? Коли тобі чотири, ти не можеш уявити, як воно, коли тобі п’ять. Якщо тобі не доводилося кричати так, що неможливо стриматися, ти не можеш уявити, що це таке. Тепер я знаю, що це таке, це нагадує оргазм. Лунає звук десь удалині, він має причетність до мене, він, звісно, не має причетності до мене, жодної відповідальності. Моє тіло здається, піддається. Жодних меж. Дивні чужі звуки десь удалині, на мене не розраховуй.

Роки постійного вдавання лишилися позаду. Сила симулювати екстаз, малесеньке, жалюгідне відчуття контролю, що це дає: «Ох, о-о-о, а-ах, о-о-о, люба». «Бомба в ліжку», — шепоче чоловік своєму найкращому другові, коли я входжу до вітальні, кілька років тому. Я жодного разу не кінчила з тим чоловіком, жодного — за десять місяців марних зворотно-поступальних рухів, але він усе одно лишився задоволений моїми реакціями. Дивитися на нього наді мною, важко дихати, поки він кінчає, його очі міцно заплющені, червоне обличчя далеко зверху, я контролюю ситуацію. Більше нічого. Цей прийняв мене, узяв мене, має наді мною владу, він може отримати все. Нехай забирає, як же сильно я цього жадаю.

«За всіма межами» — назва порнострічки, яку показують у кіно на розі Бродвею та Сорок четвертої. «За всіма межами» — який чудовий звук; він пообіцяв, що ми подивимося цей фільм. «Ми підемо на тисячі фільмів, — каже він, — щойно пройдемо це, цю фазу життя». Він має рацію. Кожен має пройти таку фазу життя, як ця. Погляд розмитий, я небезпечно мчуся в нетверезому стані вузькими звивистими дорогами, немов по головній автостраді Нью-Йорка, на спідометрі 180 кілометрів на годину, я не звертаю уваги на власний стан та обмеження швидкості. Він веде мене, спрямовує мене, крок за обережним кроком — абсолютно тверезо — і от одна межа, друга, межі падають і лишаються на узбіччі. Я у відкритому морі. За три дні я вийшла за всі свої межі. Упродовж двох місяців я не контролюю себе. Давно я полишила рахувати, як часто кінчаю, як часто я промовила: «Будь ласка, ні, будь ласка, ах, ні». Я благаю щоночі, із задоволенням благаю. «Будь ласка, що?» — тихо каже він, і я знову кінчаю, мій голос лунає десь далеко, це не мій голос. Я молю щоночі, страшні зойки вириваються з мого горла, у животі тепло й волого, солодкий сироп тече по ногах, жодного контролю.

Послухай, Пресвята Діво Маріє, тепер я така, як ти; мені тепер не потрібно мати над собою владу, він робить усе сам, він робитиме це, доки не вб’є мене. Не зможе, він не вб’є мене, адже ми обоє надто егоїстичні для цього. Є сила-силенна способів просунутися далі, попереду ціле життя. То спершу були широкі рубці та приглушений лемент. Я була з ним упродовж лише дев’яти тижнів, і ми пішли далеко вперед від приглушеного лементу. Існує неймовірна безліч речей, які люди можуть зробити одне одному, перш ніж убивати. Перший струмочок крові — достолиха. І нагадування про всяк випадок: «Якщо ти все-таки вб’єш мене, доведеться шукати когось іншого. А чи так легко знайти таку жінку, як я?»

31

Тієї ночі на його простирадла пролився тонесенький струмочок крові. Він провів по ньому пальцем, спробував на смак, а тоді розмазав останні краплі по моїх губах, дивився, як застигає кров на їхній тонкій шкірі, і прибирав вологе від поту волосся з мого чола. «Тобі й справді кортить цього, — сказав він. — Ти одержима цим так само, як і я. Іноді посеред робочого дня в мене встає і я довго не можу заспокоїтися, уявляючи, як далеко ми можемо зайти. — Він повільно здирав кірку крові з мого рота нігтем великого пальця. — А іноді мені стає лячно… — Він розсміявся. — Гей, там після вечері залишилося трохи пирога. Нумо з’їмо його й лягаймо спати: уже друга ночі, а ти нестерпна вранці, якщо не виспишся».

Наступного дня, після сніданку, коли чистила зуби, я почала плакати. Він покликав: «Готова? Ходімо, крихітко, уже двадцять хвилин». Через кілька хвилин він увійшов до ванної кімнати й поставив свій портфель на кришку унітаза. Він забрав зубну щітку в мене з рук, витер моє обличчя й сказав: «У тебе зустріч о пів на десяту, пам’ятаєш? Що, чорт забирай, таке трапилося?» Він поцілував мене в обидві щоки, повісив мою сумочку мені на плече, забрав свій портфель і взяв мене за руку. Він замкнув двері свого помешкання, коли я плакала, і ми пішли в метро, коли я плакала, а на одній зі станцій він запитав: «У тебе є із собою сонцезахисні окуляри?» Він сам витяг їх із зовнішньої кишені моєї сумочки й надів мені на носа, трохи забарившись з однією з дужок, бо не зміг одразу знайти моє праве вухо.

Коли ми вийшли з метро, я ще плакала. Я плакала, коли пройшла першу частину сходинок, а тоді й другу. За декілька метрів від турнікетів на вихід він підняв руки вгору й потягнув мене на протилежну платформу, і знову вниз по східцях, і в метро, і на ліфт, і у вітальню, де ледь не силоміць штовхнув мене на диван та закричав: «Будь ласка, скажи що-небудь! Що, чорт забирай, відбувається?!»

Я не знала, що відбувається. Я знала лише те, що не можу припинити плакати. Коли я все ще плакала о шостій вечора, він відвіз мене до шпиталю. Мені дали седативні препарати, і за деякий час плач припинився. Наступного дня в мене розпочався курс лікування, що тривав кілька місяців.

Я більше ніколи його не бачила.

Коли моя шкіра повернула собі нормальний колір, я покохалася з іншим чоловіком, і виявилося, що мої руки лежать, дивно розкинуті на простирадлах обабіч мене: я забула, що з ними робити. Я знову доросла й несу відповідальність за себе протягом усієї доби. Єдине, що так і не відновилося, — це несправності в моєму чуттєвому термостаті: спливають роки, а часом мені стає цікаво, чи відчую я ще коли-небудь температуру, вищу за позначку «Ледве тепла».

Про автора

Елізабет Мак-Нілл — псевдонім Інґеборґ Дей, автора мемуарів «Вальс із привидом». Вона працювала редактором журналу «Ms.», коли обидві книги (тобто «Вальс із привидом» і «Дев’ять з половиною тижнів») були видані. Померла 2011-го р. у віці сімдесяти років.

Рядки з «Я та Боббі Мак-Гі» Кріса Крістофферсона процитовано з дозволу «Комбайн М’юзік Корпорейшн».

Примечания

1

Передмова Франсін Проуз написана до видання «Perennial edition» 2005 року. (Тут і далі прим. пер.)

2

Фалафель (араб.) — котлетки з бобових, підсмажені на олії й загорнуті в піту із соусом, овочами та зеленню. Традиційна страва, поширена в багатьох кухнях Близького Сходу.

3

Стіл у стилі Парсона — модерністський стіл квадратної або прямокутної форми, усі ніжки якого відповідають товщині стільниці.

4

Суспензорій (англ. jockstrap) — білизна, яку вдягають спортсмени й танцівники для підтримки геніталій.

5

Волтер Кронкайт (англ. Walter Cronkite; 4 листопада 1916 — 17 липня 2009) — американський журналіст, ведучий на телеканалі CBS, удостоєний низки престижних журналістських премій.

6

Джуді Ґарленд (англ. Judy Garland, справжнє ім’я — Френсіс Етел Ґумм, англ. Frances Ethel Gumm; 10 червня 1922 — 22 червня 1969) — американська актриса й співачка, визнана за ролі в мюзиклах і драмах, а також за музичні здібності. Нагороджена дитячою премією «Оскар», «Золотим глобусом», «Греммі» й «Тоні», увійшла до рейтингу найвидатніших кінозірок ХХ століття.

7

Дакрон — синтетичне волокно.

8

Кетрін Менсфілд (англ. Katherine Mansfield, справжнє ім’я — Кетлін Бічем, англ. Kathleen Beauchamp, 14 жовтня 1888 — 9 січня 1923) — новозеландська й англійська новелістка, найвідоміша письменниця Нової Зеландії.

9

«Tender Vittles» — корм для котів, який виготовляє корпорація «Нестле».

10

«Rice Krispies» — зернові сніданки з повітряного рису.

11

Маршмелоу — кондитерський виріб із цукру, желатину, води, глюкози, ароматизаторів, іноді барвників, збитих у густу піну.

12

«Шістдесят хвилин» — популярна програма на каналі CBS.

13

«Tupperware» — всесвітньовідома американська марка посуду.

14

Фетучіні — різновид італійської пасти, довга, не дуже широка локшина.

15

Братвурст (нім. Bratwurst) — німецька страва, смажені на сковороді або грилі сосиски.

16

Шукрут (нім. Sauerkraut) — німецька страва, тушкована квашена капуста, яку подають разом із братвурстом.

17

Weight Watchers (англ. «Спостерігачі за вагою») — американська компанія, що пропонує різноманітні продукти та сервіси для зниження ваги й підтримання здорового способу життя.

18

WQXR — нью-йоркська радіостанція, що спеціалізується на класичній музиці та опері.

19

Форт Нокс (англ. Fort Knox) — військова база США, де розташоване друге за обсягом сховище золотих запасів країни.

20

Коджак — головний персонаж однойменного американського серіалу початку 1970-х рр. про поліцейського, що бореться зі злочинністю.

21

Пенсильванський вокзал (англ. Pennsylvania Station), у побуті Пенн-стейшн — залізничний вокзал у Нью-Йорку, один із найзавантаженіших у світі.

Content

Елізабет Мак-Нілл.  Дев’ять з половиною тижнів

Передмова

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Про автора

Примечания