Джоджо Мойєс

До зустрічі з тобою

Чарлі з любов’ю

Пролог

2007

Коли він вийшов з ванної, вона вже прокинулась і, спершись на подушки, гортала туристичні брошури, що лежали поруч. Одягнена в одну з його футболок, вона схилила набік голову. Довгі скуйовджені пасма ліниво спадали на ліжко, нагадуючи йому про попередню ніч. Отак стояв він і, витираючи рушником волосся, насолоджувався короткочасним спогадуванням.

Та ось вона відводить очі від читання й супиться. Літа її, можливо, не ті вже, щоб так поводитись, однак почали вони зустрічатися геть недавно, тому все це ще видається милим.

— Невже нам і справді треба дертися в гори чи виснути над проваллями? Це наша перша спільна повноцінна відпустка, а тут немає жодної поїздки, у якій не потрібно було б кидатися звідкись чи — вона вдає, що її сіпнуло, — носити фліс.

Потому кидає буклети на ліжко, випростує над головою руки й хрипким від безсонних годин минулої ночі голосом каже:

— А як щодо розкішного спа-центру на Балі? Лежали б собі любісінько на пісочку та пустували, розслаблялися б ночами довгими.

— Такий відпочинок не про мене. Мені потрібно щось робити.

— Наприклад, стрибати з літака.

— Не критикуй, допоки сама не спробуєш.

Вона кривиться.

— Якщо ти не проти, я ще покритикую.

Злегка волога сорочка пристає до його шкіри. Він проводить гребінцем по волоссю і вмикає мобільник: на маленький екран відразу вискакує список повідомлень.

— Гаразд, — каже він. — Мушу йти. А ти поснідай.

Він нахиляється над ліжком, щоб поцілувати її. Від неї віє теплом, парфумами й відвертою сексуальністю. Він вдихає аромат волосся на її потиличці й на мить збивається з думки, коли вона обхоплює руками його шию та тягне в ліжко.

— Ми все ще кудись їдемо на ці вихідні?

Він неохоче вивільняється.

— Все залежить від тієї угоди. А там поки що не зовсім ясно. Я й досі ще можу поїхати до Нью-Йорка. Так чи інакше у четвер ми з тобою десь повечеряємо, еге? Вибір ресторану за тобою. — Він тягнеться по свою шкіряну мотоциклетну форму, що висить на дверях.

Вона звужує очі.

— Вечеря. З містером Блекберрі[1] чи без нього?

— Що?

— У товаристві містера Блекберрі я почуваюсь зайвою. — Вона копилить губки. — Таке відчуття, немовби існує хтось третій, хто претендує на твою увагу.

— Я увімкну беззвучний режим.

— Вілле Трейнор! — скрикнула вона. — Ти ж маєш його хоч іноді вимикати!

— Я вимкнув його минулої ночі, хіба ні?

— Бо я добряче натиснула на тебе.

Він усміхається:

— Он як ти це називаєш тепер, — і натягує шкіряні штани. Нарешті Лісса втрачає владу над його уявою. Він перекидає через руку мотоциклетну куртку й, пославши їй повітряний поцілунок, виходить з кімнати.

На його «блекберрі» двадцять два повідомлення, найперше з яких надійшло о 3 год. 42 хв. з Нью-Йорка. Якась правова проблема. Він спускається на підземну автостоянку, намагаючись ознайомитися з нічними новинами.

— Доброго ранку, містере Трейнор!

Охоронець виходить зі своєї кабінки, яку облаштовано так, неначеб стояла вона десь надворі серед усілякої погоди. Вілл за звичкою зводить очі на систему відеонагляду, розглядається на лискучі бампери автомобілів вартістю 60 тисяч фунтів, які ніколи не брудняться, й укотре запитує себе подумки, що робить він тутечки від самого рання.

Відтак одягає шкіряну куртку.

— Як там надворі, Міку?

— Жахливо. Ллє як з відра.

Вілл зупиняється.

— Он як. Погода не для мого байка?

Мік хитає головою.

— Ні, сер. Хіба що він у вас на надувних подушках. Або ж ви шукаєте смерті.

Вілл дивиться на свого мотоцикла, тоді знімає рукавиці. Хоч би що про нього думала Лісса, він не той чоловік, який зайвий раз ризикує. Потому відмикає багажник мотоцикла, кладе туди рукавиці, замикає його й кидає Мікові ключі. Той легко ловить їх однією рукою.

— Просунь під мої двері, гаразд?

— Без проблем. Викликати вам таксі?

— Та ні. Обидва змокнемо.

Натисканням кнопки охоронець відсовує автоматичну решітку, й Вілл виходить надвір, піднімаючи руку на знак подяки. Надворі ще темно, гримить, а Центральним Лондоном вже повільно тягнуться валки автівок, дарма що немає ще й пів на восьму. Вілл піднімає комір і прямує вулицею до переходу, де легше впіймати таксі. На дорогах калюжі, сірими полисками виграє дзеркальний тротуар.

Забачивши людей у костюмах на краю тротуару, він роздратовано мугикає: «І відколи це весь Лондон почав прокидатись так рано?» Кожен тієї миті міг думати те саме.

Вілл дивиться, де краще стати, аж раптом дзвонить його мобільник. Це Руперт.

— Я вже в дорозі. Намагаюсь таксі зловити.

По той бік дороги він уздріває таксівку з помаранчевим вогником, вона наближається. Вілл прямує до неї, сподіваючись, що більше її ніхто не помітив. Поуз мчить автобус, за ним вищить гальмами вантажівка, приглушуючи Рупертові слова.

— Не чую тебе, Рупе. — Вілл намагається перекричати дорожній шум. — Повтори ще раз. — Затримавшись на мить на острівку безпеки, поки повз нього потоком плинуть машини, він бачить тьмяне помаранчеве світло й піднімає вільну руку, сподіваючись, що таксист розгледить його крізь зливу.

— Зателефонуй Джеффові в Нью-Йорк. Він ще не лягав, чекає на тебе. Ми намагалися зв’язатися з тобою вночі.

— А що там?

— Юридична перепона. Два пункти в розділі їм не підходять. Підписи… документи…

Голос у телефоні заглушає шипіння шин на вологій дорозі якогось авта.

— Я не розчув.

Водій таксі помітив його. Машина поволі гальмує, піднявши стовп води в калюжі, та зупиняється на протилежному боці дороги. Трохи далі від себе він помічає чоловіка, який розчаровано сповільнює свій біг, збагнувши, що Вілл дістанеться до автівки раніше. Він відчуває невеличкий тріумф.

— Слухай, нехай Келлі покладе документи на моєму столі! — кричить він. — Я буду за десять хвилин.

Швидко роззирнувшись, він пригинає голову і пробігає останні кілька кроків до таксівки. Слово «Блекфраєрз[2]» вже готове злетіти з його вуст. Дощ затікає у шпарку між коміром і сорочкою. Доки Вілл добереться до офісу, змокне як хлюща, дарма що під дощем йому дорога недовга. Доведеться, певно, відправити секретарку по суху сорочку…

— І ми повинні дістати це, поки не почнеться перевірка, перш ніж Мартин до цього…

Лунає виск і грубий рев клаксона, Вілл здіймає очі й бачить перед собою бік чорного блискучого таксі. Водій вже опускає вікно, аж ось краєм ока Вілл уздріває щось, чого не може розібрати, — воно стрімголов суне на нього. Вілл повертається і тієї самої миті усвідомлює, на чиєму шляху стоїть і що шансів зійти з цього шляху немає. Пальці розтискаються, і «блекберрі» летить додолу. Вілл чує крик, неначе власний. Останнє, що він бачить, — шкіряна рукавиця, обличчя під шоломом, шок в очах чоловіка — віддзеркалення його шоку. Вибух — і все розлітається.

А далі — пустка.

1

2009

Від автобусної зупинки до дому сто п’ятдесят вісім кроків, але вони можуть розтягуватися до ста вісімдесяти, якщо ви не поспішаєте. От коли ви носите, скажімо, туфлі на платформі. Або ж купили в комісійній крамниці туфлі з метеликами на носиках, які недостатньо підтримують п’яту ззаду, через що, очевидячки, вони й мали таку вражаючу ціну — лише 1,99 фунти. Я повернула за ріг на нашу вулицю (шістдесят вісім кроків) і вже бачила наш будинок — чотириспальневий дуплекс поруч інших три-й чотириспальневих дуплексів. Надворі стояв татків автомобіль, що означало, він ще не вийшов на роботу.

Позад мене сонце сідало за Стортфолдський замок, темні тіні від якого, мов віск, що тане, ковзали по схилу, намагаючись обігнати мене. В дитинстві ми влаштовували перестрілки нашими видовженими тінями, і вулиця тоді перетворювалася на Кораль ОК[3]. Якоїсь іншої днини я могла б розказати про те, що ставалось зі мною на цьому маршруті, де татко вчив мене кататися на велосипеді без допоміжних коліс, де місіс Доерті з перекошеною перукою пригощала нас валійськими тістечками, а одинадцятирічна Трина просунула руку в живопліт, потривоживши осине гніздо, і ми з вереском бігли аж до самого замку.

На стежці лежав перевернутий Томасів триколісний велосипед. Зачинивши за собою хвіртку, я затягнула його під ґанок і відчинила двері. Тепло вдарило мене із силою подушки безпеки. Мама постійно страждає від холоду й тримає опалення ввімкненим увесь рік. Тато завжди відчиняє вікна, скаржачись, що через неї ми збанкрутуємо. Він каже, що наші рахунки за опалення більші, ніж ВВП маленької африканської країни.

— Це ти, люба?

— Так. — Я убрала куртку на вішалку, де вона ледве помістилась серед інших курток.

— Хто саме? Лу? Трина?

— Лу.

Я заглянула у вітальню. Тато лежав долілиць на дивані, просунувши руку так глибоко між подушки´, неначе вони повністю її поглинули. Томас, мій п’ятирічний небіж, сидів навпочіпки й пильно спостерігав за ним.

— Леґо. — Тато повернувся до мене багряним від напруження обличчям. — Не розумію, навіщо робити ті кляті деталі настільки дрібними. Ти не бачила лівицю Обі-Вана Кенобі?[4]

— Вона лежала на dvd-плеєрі. Здається, він поміняв Обі та Індіяні Джонсу руки.

— Очевидячки, тепер в Обі не буде бежевих рук. Треба знайти чорні руки.

— Я б не турбувалась про це. Хіба Дарт Вейдер не відтяв йому руку в другому епізоді? — Я торкнулась пальцем щоки, щоби Томас там мене поцілував.

— А де мама?

— Нагорі. А це що? Двохфунтова монета!

Я скинула очима вгору, почувши саме знайомий скрип прасувальної дошки. Джозі Кларк, моя мама, ніколи не сиділа. Це було справою честі. Якось вона стояла на драбині знадвору та фарбувала вікна, вряди-годи зупиняючись, щоб помахати нам рукою, поки ми вечеряли печенею.

— Може, пошукаєш мені ту кляту руку? Він уже півгодини змушує мене шукати її, а мені час збиратися на роботу.

— Ти на ніч?

— Так. Уже пів на п’яту.

Я подивилась на годинник.

— Насправді лише пів на четверту.

Він витягнув руку з-під подушки й глянув скоса на годинник.

— Тоді що ти робиш удома так рано?

Я непевно хитнула головою, немовби хибно второпала запитання, й пішла на кухню.

Дідусь сидів у фотелі біля вікна, вивчаючи судоку. Патронажна сестра сказала нам, що це добре для його концентрації, допомагає зосередитися після інсульту. Та, схоже, я була єдина, хто помічав, що квадратики всі він довільно заповнював цифрами, які спадали йому на гадку.

— Здоров, дідусю!

Він підвів голову і всміхнувся.

— Хочеш чашку чаю?

Дідусь похитав головою і трішки розтулив рота.

— Чогось холодного?

Він кивнув. Я відчинила дверці холодильника.

— Яблучного соку немає. — Яблучний сік, як я щойно згадала, був надто дорогий. — «Райбіни[5]»?

Він похитав головою.

— Води?

Він кивнув і пробурмотів щось схоже на «дякую», коли я передала йому склянку.

У кімнату з величезним кошиком акуратно складеної білизни увійшла моя мама.

— Твої? — Вона розмахувала парою шкарпеток.

— Напевне, Тринині.

— Я так і подумала. Дивний колір. Мабуть, пралися з татовою темно-бузковою піжамою… Ти сьогодні рано. Кудись ідеш?

— Ні. — Я налила у склянку води з-під крана та випила.

— Патрик зайде до нас пізніше? Він недавно сюди дзвонив. Ти вимкнула свого мобільника?

— Ні.

— Він казав, що намагається забронювати номер у готелі. Твій батько чув щось по телевізору про те місце. Де це тобі сподобалось? Іпсос? Каліпсос?

— Скіятос.

— Отож там. Потрібно дуже ретельно перевірити готель. Зроби це по інтернету. Вони з дідусем щось чули в обідніх новинах. Начебто половина тих недорогих пропозицій — самі будівельні майданчики, однак дізнатись про це можна лише на місці. Тату, хочеш чашечку чаю? Лу тобі не запропонувала? — Мама ввімкнула чайник, а потім подивилась на мене. Тільки тепер, схоже, вона помітила, що я нічого не говорила. — У тебе все гаразд, люба? Ти страшенно бліда.

Вона простягла руку й помацала мій лоб, наче мені було не двадцять шість, а набагато менше.

— Не думаю, що ми поїдемо відпочивати.

Мамина рука завмерла. У її погляді з’явились ті рентгенівські промені, які я пам’ятаю ще змалечку.

— У вас із Патом виникли проблеми?

— Мамо, я…

— Я намагаюсь не втручатися, однак ви надзвичайно довго разом. Тому природно, що час від часу у вас якісь сварки. Я про те, що ми з твоїм батьком…

— Я втратила роботу.

Мій голос розітнув навислу тишу. Звуки стихли, проте слова немов застигли у маленькій кімнаті.

— Ти що?

— Від завтрього Френк закриває кав’ярню. — Я простягнула руку з трохи вологим конвертом, якого, приголомшена, стискала всю дорогу додому. Усі сто вісімдесят кроків від автобусної зупинки. — Він заплатив мені за три місяці наперед.

Той день починався так само, як і будь-який інший. Усі, кого я знаю, ненавидять ранок понеділка, та я навіть ніколи не помічала його. Мені подобалося приходити вранці у «Булочку з маслом», умикати здоровецького електричного чайника, заносити із задвірка ящики з молоком і хлібом та базікати з Френком, готуючись відчинятися.

У кав’ярні я любила задушливе тепло із запахом бекону, маленькі пориви прохолодного повітря, коли відчинялися й зачинялися двері, притишені гомінки відвідувачів і неодмінне Френкове радіво (так він полюбляв вимовляти це слово), яке наспівувало щось у кутку металевим голосом, коли розмови стихали. Місце не було модним: його стіни прикрашали мальо`вання, що зображали замок на пагорку, столи були вкриті жаростійким пластиком, а меню не мінялось відтоді, як я почала там працювати, за винятком дечого з асортименту шоколадних плиток та додавання шоколадних тістечок і мафінів до таці з глазурованими булочками.

Однак найбільш мені злюбилися клієнти. Водопровідники Кев і Анджело, які заходили майже щоранку й дражнили Френка, розпитуючи, де саме він брав м’ясо. Пані Кульбабка, яка дістала це прізвисько через свою копицю сивого волосся. З понеділка по четвер вона замовляла одне яйце та смажену картоплю й сиділа тут, читала безкоштовні газети, випиваючи по дві чашки чаю. Я завжди намагалась побалакати з нею, бо припускала, що це, можливо, єдина її розмова за увесь день.

Мені подобались туристи, які заходили дорогою до замку чи поворітьма, верескливі школярі, що забігали після школи, завсідники з офісів через дорогу та перукарки Ніна й Шері, які знали кількість калорій у кожнім пункті меню «Булочки з маслом». Навіть набридливі клієнти, як ота руда жінка, власниця іграшкової крамниці, що принаймні раз на тиждень сперечалася щодо решти, не завдавали мені клопоту.

Я спостерігала, як за столами починаються й доходять краю стосунки, як розлучені передають одне одному дітей, бачила винувату полегкість батьків, які не можуть змусити себе готувати, і таємне задоволення пенсіонерів від смаженого на сніданок. Переді мною проходило все людське життя, і більшість відвідувачів перемовлялася зі мною, жартуючи, а чи завважуючи щось за чашкою гарячого чаю. Тато завсіди казав, ніколи не знати, що я можу бовкнути наступної миті, одначе в кав’ярні про це було байдуже.

Френк любив мене. За вдачею він був тишко`, і, на його думку, я оживляла це місце, була неначе барменка, але без мороки з п’яницями.

Коли ж оце пополудні, як скінчився обідній поспіх і кав’ярня на якийсь час спорожніла, Френк, витираючи руки об фартух, вийшов із-за плити й повернув невелику табличку написом «Зачинено» надвір.

— Ну-ну, Френку, я ж тобі вже казала. Додаткові послуги не входять у мінімальну заробітну платню. — Френк, як мовляв тато, був «голубий», ну стеменно тобі блакитний гну. Я піднесла очі.

Він не всміхався.

— Ой-ой. Я ж не насипала знову солі в цукернички?

Він крутив у руках кухонний рушник, і я ще ніколи не бачила його в такому дивному стані. На якусь мить навіть подумала, що хтось був поскарживсь на мене. А потім він жестом попрохав мене сісти.

— Пробач, Луїзо, — сказав він після того, як повідомив мене про звільнення, — я повертаюся до Австралії. Мій батько не надто добре почувається, й, здається, в замку буде власна закусочна. Така доля.

Певно, сиділа я там і справді з роззявленим ротом. Френк простягнув мені конверт і відповів на моє наступне запитання, перш ніж воно висковзнуло з моїх уст.

— Я знаю, що ми ніколи не укладали офіційний контракт чи щось схоже на те, але я хотів би подбати про тебе. Тут гроші за три наступні місяці. Ми закриваємося взавтра.

— Три місяці! — вибухнув тато, а мама сунула мені в руки чашку солодкого чаю. — Надзвичайно щедро з його боку, враховуючи те, що працювала вона як віл у тому місці останні шість років.

— Бернарде! — Мама вп’ялася в нього очима, киваючи на Томаса. Мої батьки щодня гляділи його після школи, поки Трина не приходила з роботи.

— Чорт би його взяв! Що ж вона тепер робитиме? Він міг би попередити її раніше, ніж за один клятий день до звільнення.

— Ну… вона просто має знайти іншу роботу.

— Таж немає клятих робочих місць, Джозі. Ти знаєш це так само добре, як і я. Ми посеред чортової економічної кризи.

Мама на мить заплющила очі, а далі проказала:

— Вона розумна дівчина. У неї чудовий послужний список. Знайде собі щось. Френк дасть їй гарну рекомендацію.

— От як гарно, «Луїза Кларк дуже добре намащує масло на тости і вправно орудує старим чайником».

— Спасибі за вотум довіри, татку.

— Я просто кажу правду.

Я розуміла реальну причину татового занепокоєння. Вони залежали від моєї зарплатні. Трина у квітковій крамниці одержувала копійки. Мама не могла працювати, бо мусила піклуватися про дідуся, а дідусева пенсія була мізерна. Тато жив у стані постійної тривоги за свою роботу на меблевій фабриці. Його бос місяцями торочив щось про можливі звільнення. У будинку стиха говорили про заборгованість і жонглювання кредитками. Два роки тому в татів автомобіль утелющився незастрахований водій. Цього було досить для того, щоб та крихка споруда батьківських фінансів нарешті завалилася. Моя скромна зарплата була основними грошима на ведення домашнього господарства, її вистачало, щоб наша родина якось перебувалася.

— Не забігаймо вперед. Узавтра Лу може вирушити в Службу зайнятості й переглянути пропозиції. У неї доволі грошей, щоб протриматись якийсь час. — Вони говорили, наче мене там не було. — І вона розумна. Ти розумна, еге ж, люба? Можливо, добре було б піти на друкарські курси. Знайти роботу в офісі.

Я сиділа там, а мої батьки обговорювали, яка ще робота могла б мені підійти при моїй обмеженій кваліфікації. Працівниця на фабриці, швачка, працівниця в кав’ярні. Уперше того дня мені хотілося плакати. Томас дивився на мене великими круглими очима й мовчки простягнув мені половинку звогчілого печива.

— Спасибі, Томмі, — проказала я самими губами і з’їла його.

Він був на доріжці, як я й думала. З понеділка по четвер, точний, як розклад потягів, Патрик або вправлявся в тренажерній залі, або бігав колами по освітленій доріжці стадіону. Я спустилася по сходах, кулячись від холоду, і повільно вийшла на трасу, а коли він наблизився, помахала рукою, щоб Патрик упізнав мене.

— Біжімо зі мною, — засапався Патрик. Його подих виходив блідими хмарками. — Ще чотири кола до фінішу.

Якусь мить повагавшись, я кинулася бігти разом із ним. Це був єдиний спосіб поговорити з Патриком. На мені були рожеві кросівки з бірюзовими шнурками, єдине взуття, у якому я могла бігати.

Я провела день удома, намагаючись бути корисною. По якімсь часі почала крутитися в мами під ногами. Мама й дідусь мали власні щоденні справи, і я їм заважала. Тато спав, бо ж цього місяця він працював у нічну зміну, і його не можна було тривожити. Прибравши у своїй кімнаті, я дивилася телевізор з притишеним звуком, і коли вряди-годи згадувала, чому я вдень удома, то відчувала в грудях справжній біль.

— Не чекав тебе.

— Я вже не можу сидіти вдома. Подумала, може б, ми вкупці щось придумали, га?

Він скоса глянув на мене. Піт тонкою плівкою вкривав його обличчя.

— Що раніше, серце, ти знайдеш іншу роботу, то краще.

— Відтоді як втратила попередню, не минуло й доби. Можна хоч трохи побути нещасною та пасивною? Хоча б сьогодні?

— Ти повинна дивитись на це позитивно. Знала-бо, що не залишатимешся там довіку. Ти маєш рухатися вгору, вперед.

Два роки тому в Стортфолді Патрика обрали «молодим підприємцем року», і він і досі не оговтавсь від такої честі. З того часу в нього з’явився бізнес-партнер, Рудий Піт, з яким вони пропонували персональні тренування клієнтам у радіусі сорока миль і здавали в оренду два фургони, що їх придбали на виплат. У його офісі була біла дошка, на якій він любив малювати товстими чорними маркерами прогнозований оборот. По кілька разів переправляв він цифри, допоки ті повністю не задовольняли його вимог. Я не була певна, що вони хоч трохи тримаються реального життя.

— Звільнення, Лу, може змінити життя людини. — Він подивився на годинник, визначаючи час проходження кола. — До чого ти хочеш братися? Ти могла б перекваліфікуватись. Я впевнений, що таким, як ти, можуть виділити стипендію.

— Таким, як я?

— Людям, які шукають нові можливості. Ким ти хочеш бути? Ти могла б бути косметологом. Ти вродлива. — Біжучи, він підштовхнув мене, мовляв, будь удячна за комплімент.

— Ти ж знаєш секрети моєї вроди. Мило, вода й мішок на голову.

Патрик почав дратуватись. А я почала відставати. Ненавиджу біг. А Патрика — за те, що не збавляв темпу.

— Слухай… продавчиня, секретарка, агент із продажу нерухомості. Не знаю… має бути щось, що ти хочеш робити.

Але цього не було. Я любила свою роботу в кав’ярні. Мені подобалося знати все, що можна було знати про «Булочку з маслом», і слухати про життя людей, які заходили туди. Там я почувалася комфортно.

— Слухай, любко, не нудься. Ти маєш зарадитися з цим. Усі найкращі підприємці прокладали собі дорогу від самого низу. І Джеффрі Арчер, і так само Ричард Бренсон. — Він поплескав мене по руці, натякаючи, щоб я наддала бігу.

— Сумніваюся, що Джеффрі Арчера колись звільняли із піджарювання булочок до чаю. — Я задихалась. І на мені був не той бюстгальтер. Я сповільнила біг, опустила руки на коліна.

Він повернувся й став задкувати.

— Але якби той… — розітнув нерухоме холодне повітря Патриків голос. — Я жартую. Подумай над цим, а тоді вдягай ділового костюма та прямуй у Службу зайнятості. Або я навчу тебе працювати зі мною, якщо хочеш. Знаєш-бо — справа вигідна. І не турбуйся про відпустку. Я заплачу´.

Я всміхнулася йому.

Він послав мені повітряний поцілунок, і його голос розійшовся луною по порожньому стадіону:

— Повернеш, коли знімешся на ноги.

Я вперше звернулася по допомогу з безробіття. Відвідала сорокап’ятихвилинну співбесіду віч-на-віч та групову співбесіду, де сиділа в гурті близько двадцяти різношерстих чоловіків і жінок, половина з яких здавалась такою самою злегка приголомшеною, як і я, а другу половину складали байдужі, незацікавлені обличчя людей, що навідувались сюди вже багато разів. Я була, як казав тато, «у цивільному одязі».

У результаті цих зусиль я недовго заміщала на птахофабриці відсутнього працівника в нічну зміну (мені потім тижнями страховиддя снилися) і два дні провела на семінарі для домашніх консультантів з використання електроенергії. Досить швидко я збагнула, що, по суті, мене навчають одурманювати старих, щоб вони змінювали постачальників енергії, і сказала Саїдові, моєму особистому «консультанту», що цього не робитиму. Він наполягав, щоб я не кидала, тому я перелічила йому деякі з методів, які мені радили використовувати, і тоді він принишк, запропонувавши нам (він завжди казав «ми», хоча було досить очевидно, що один з нас мав роботу) спробувати щось іще.

Я пропрацювала два тижні в ресторані швидкого харчування. Робочі години мені підходили, я навіть справлялася з тим, що в мене електризувалося волосся від їхньої уніформи, але триматися сценарію «відповідної реакції» з його «Чим я можу вам допомогти?» й «Додати до цього велику порцію фрі?» — це не про мене. Мене звільнили після того, як одна з дівчат, які працювали на пончиках, заскочила мене, коли я обговорювала різні переваги безкоштовних іграшок з чотирирічною дівчинкою. Що я можу сказати? Та чотирирічна була розумниця. Я також вважала Сплячих красунь надто недалекими.

Тепер я сиділа на моїй четвертій співбесіді. Саїд шукав на сенсорному екрані «можливості» дальшого працевлаштування. Навіть він, з його зухвало-веселою манерою поводження людини, яка пропихала на роботу геть безперспективних кандидатів, здавалося, трохи від мене втомився.

— Гм… Ви коли-небудь замислювались про індустрію розваг?

— Невже коміки потрібні?

— Та ні. Ось є вакансія танцівниці на пілоні. Навіть декілька.

Я звела брову.

— Будь ласка, скажіть, що ви жартуєте.

— Це тридцять годин на тиждень на основі самозайнятості. Думаю, там гарні чайові.

— Будь ласка, повторіть: ви щойно порадили мені роботу, в яку входить розгулювання перед незнайомими людьми в спідній білизні?

— Ви сказали, що добре розумієтеся з людьми. І, здається, вам до сподоби… сценічний одяг. Він подивився на мої зелені блискучі колготки. Я думала, що вони піднімуть мені настрій. За сніданком Томас наспівував мені мелодію з «Русалоньки».

Саїд щось набрав на клавіатурі.

— А як щодо «диспетчера телефонної лінії для дорослих»?

Я витріщилась на нього.

Він знизав плечима.

— Ви говорили, що любите спілкуватися з людьми.

— Ні. Жодних напівоголених барменок, масажисток чи операторок веб-камер. Слухайте, Саїде, має ж бути якась робота, від якої в мого тата не станеться серцевого нападу.

Здавалось, я загнала його в глухий кут.

— Окрім роздрібної торгівлі з гнучким графіком, нічого не залишилось.

— А розкладання товару в нічні години? — Я була тут достатньо разів, щоб говорити їхньою мовою.

— Там ціла черга. Як звичайно, на це йдуть батьки, які мають дітей-школярів, — сказав він, наче вибачаючись, і знову став вивчати екран. — Так от, лишилися в нас самі доглядальниці.

— Гузна старим витирати.

— Боюсь, Луїзо, для чогось іншого у вас немає кваліфікації. Якщо хочете перекваліфікуватися, радо скерую вас у правильному напрямку. В Освітньому осередку для дорослих є багато курсів.

— Це ми вже проходили, Саїде. Якщо я це зроблю, втрачу допомогу з безробіття, так?

— Так, ви ж не шукатимете роботу.

Отак ми мовчечки там сиділи. Я дивилась на двері, де стояли два дужих охоронці. Мені стало цікаво, чи знайшли вони цю роботу через Службу зайнятості.

— Я не дуже ладнаю зі старими, Саїде. З нами живе дідусь після інсульту, то я й з ним не справляюся.

— О, то ви маєте невеликий досвід.

— Не зовсім. Моя мама доглядає його.

— Може, вашій мамі підійде робота?

— Смішно.

— Я не жартую.

— А я залишусь доглядати свого дідуся? Ні, дякую. Й окреме «дякую» від нього… Скажіть, а роботи в кав’ярні у вас немає?

— Не думаю, Луїзо, що в нас лишилось доволі кав’ярень, які візьмуть вас на роботу. Можна спробувати «Кентакі фрайд чикен». Може, там вам буде краще.

— Тому що продавати обсмажені в тісті шматочки курки з картоплею фрі вигідніше, ніж просто обсмажені шматочки курки? Не думаю.

— Ну, може, тоді пошукаємо щось в іншому місті?

— З нашого міста й до нас ходять лише чотири автобуси. Ви це знаєте. Ви радили вияснити про туристичний автобус. Я зателефонувала на станцію: він ходить тільки до п’ятої вечора. Крім того, він удвічі дорожчий за звичайний.

Саїд відкинувся на спинку крісла.

— На цей момент, Луїзо, я мушу наголосити, що, як здоровій та працездатній людині, для того щоб і далі діставати допомогу, вам потрібно…

— Показати, що я намагаюся знайти роботу, знаю.

Як пояснити цьому чоловікові, як сильно я хотіла працювати? Чи мав він бодай найменше уявлення про те, як я сумувала за старою роботою? Безробіття було просто поняттям, про це монотонно згадували в новинах, у яких ішлося за корабельні чи автозаводи. Я ніколи не замислювалася, що можна сумувати за роботою, як за втраченою частиною тіла, постійно, мимовільно. Я не думала, що, окрім очевидних побоювань щодо грошей і майбутнього, втрата роботи змусить мене почуватися непридатною та трохи непотрібною. Що вставати вранці буде важче, ніж коли мене раптово приводив до тями будильник. Що я можу сумувати за людьми, з якими працювала, байдуже скільки спільного було в мене з ними. Або навіть що я почну шукати знайомі обличчя, йдучи головною вулицею. От коли я вперше побачила, як пані Кульбабка так само, як і я, без мети блукала з непритомним поглядом повз крамниці, то насилу стрималась, щоб не підійти, не обійняти її.

Саїдів голос урвав мою задуму:

— Ага. Оце може спрацювати.

Я спробувала заглянути на екран.

— Щойно надійшло. Цієї самої миті. Вакансія доглядальниці.

— Я ж сказала, що не розуміюся з…

— Це не старі люди. Це… приватне оголошення. Допомога потрібна в чиємусь будинку, менш як за дві милі від вас. Догляд та компанія для інваліда. Ви вмієте кермувати машиною?

— Так. Але мені не треба буде витирати?..

— Наскільки я можу розуміти, зад витирати не потрібно. — Саїд іще раз глянув на екран. — Він… паралізований. Потрібна людина на денні години, щоб годувати й допомагати. Часто в такій роботі треба допомогти кудись вийти або бути помічним у повсякденних речах, яких вони не можуть зробити самі… О! Добрі гроші. Набагато більші за мінімальну платню.

— Мабуть, тому, що сюди включено витирання гузна.

— Я телефоную їм, щоб це з’ясувати. І якщо зад витирати не потрібно, ви підете на співбесіду?

Він запитав, але ми обойко знали відповідь. Я зітхнула й, забравши свою сумку, пішла додому.

— Ісусе Христе, — сказав мій батько. — Лишень уяви. Хіба тому нещасному не досить кари інвалідним візком, щоб за компаньйонку дістати ще й нашу Лу?

— Бернарде! — гримнула мама.

Позаду мене дідусь сміявся в чашку чаю.

2

Я не твердолоба. Думаю, саме час прояснити це.

Знаєте, важко не відчувати нестачу олії в голові, коли ростеш поруч із молодшою сестрою, яка не просто перейшла у твій клас, а й перевелась пізніше у клас наступний.

Усе, що потребувало розумових зусиль, Катрина робила першою, незважаючи на те що була на вісімнадцять місяців молодша за мене. Усі книжки, які я читала, вона прочитала першою, усі факти, про які я згадувала за обіднім столом, вона вже знала. Вона єдина відома мені людина, яка насправді любить іспити. Іноді я думаю, що вдягаюся так, тому що єдине, чого не може зробити Трина, — вдало підібрати одяг. Вона належить до тих дівчат, які надають перевагу светрам та джинсам. На її думку, причепуритися — це заздале´годи попрасувати джинси.

Батько називає мене «кадр», бо я, як ведеться, говорю те, що перше спаде мені на думку. Він каже, що я точнісінька копія тітки Лілі, якої я зроду не бачила. Трохи дивно, коли тебе постійно порівнюють із тим, із ким ти ніколи не зустрічалася. Я спускаюся сходами у фіолетових черевиках, а тато киває мамі: «Пам’ятаєш фіолетові чоботи тітки Лілі?» Мама пирскає і починає сміятись, немов з якогось секретного жарту. Моя мама називає мене оригіналкою — це такий собі ввічливий спосіб натякнути, що моя манера одягатися їй не зовсім зрозуміла.

Утім, окрім короткого підліткового періоду, я ніколи не хотіла бути схожою на Трину чи інших дівчат у школі. До чотирнадцяти я надавала перевагу хлопчачому одягові, а тепер намагаюсь одягатися на догоду собі залежно від мого настрою конкретного дня. Яка мені рація мати банальний вигляд? Я невисока, чорнява і, як вважає тато, маю «обличчя ельфа» (не за «ельфійську вроду» йдеться). Я не сіренька мишка, але навряд чи хтось колись назве мене красунею. Мені бракує витонченості. Патрик називає мене розкішною, коли хоче затягнути в ліжко, проте він досить відвертий у цьому — ми ж знаємо одне одного майже сім років.

Мені вже двадцять шість, а я й досі не знаю, хто я. І взагалі про це не задумувалася, допоки не втратила роботу. Можливо, я вискочила б заміж за Патрика, народила кількох дітей і жила б за кілька вулиць від того місця, де постійно мешкаю. Окрім екзотичного смаку в одязі й того, що мій зріст нижчий від середнього, я мало чим відрізняюся від будь-кого, хто проходить повз вас вулицею. Думаю, ви не глянете на мене вдруге. Звичайна дівчина, що провадить звичайнісіньке життя. І насправді це мене цілком влаштовує.

— Ти маєш одягти костюм на співбесіду, — наполягла мама. — Тепер усі вдягаються надто повсякденно.

— Авжеж, слід неодмінно носити костюм у тонесеньку смужку, щоб годувати з ложечки якогось стариганя.

— Не блазнюй.

— Я не можу дозволити собі купити костюм. Ану ж як не дістану цю роботу?

— Можеш взяти мій, а я випрасую тобі гарну блузку, і хоча б цього разу не закручуй своє волосся в ті… — вона вказала на моє волосся, зазвичай скручене у два темні вузлики обабіч голови, — …штучки, як у принцеси Леї. Просто спробуй здаватися нормальною людиною.

Я знала, що з моєю матір’ю краще не сперечатися. І, думаю, татові було наказано не коментувати моє вбрання, коли я вийшла з дому, незграбно рухаючись у надто вузькій спідниці.

— Бувай, люба! — Кутики його рота посмикувалися. — Щасти тобі! Ти дуже… ділова.

Неприємним було не те, що я вдягла мамин костюм, чи те, що його скроєно за останньою модою кінця вісімдесятих, а те, що він був мені трохи замалий. Я відчула, як пояс врізався в мій живіт, і обсмикнула двобортний піджак. Про маму тато каже: «На заколці-невидимці й то більше жиру».

Під час недовгої поїздки автобусом мене трохи нудило. У мене ніколи не було справжньої співбесіди. Я потрапила в «Булочку з маслом», коли Трина заклалась зі мною, що я не знайду роботу за один день. Тоді я ввійшла і просто запитала Френка, чи не потрібна йому зайва пара рук. Саме того дня кав’ярня відкрилася, й він не міг надякуватися.

Тепер, озираючись назад, я навіть не пригадувала, що ми з ним обговорювали мою зарплатню. Він запропонував потижневу оплату, я погодилась, а раз на рік він дещо підвищував її, зазвичай на трохи більше, ніж якби я просила.

А все-таки що ж запитують на співбесіді? Ану ж як загадають на практиці погодувати того старого, викупати його чи щось таке? Саїд сказав, що в них є чоловік-доглядач для «інтимних потреб» (я здригнулась від цієї фрази). Отож обов’язки іншої доглядальниці, за його словами, були «не дуже зрозумілі». Я в’явила собі, як витираю слину з рота старого й, можливо, голосно перепитую: «Принести йому чашечку чаю?»

Коли дідусь лише почав відновлюватися після інсультів, він нічого не міг зробити самостійно. Усе робила мама.

— Твоя мама — свята, — сказав тато, певне, маючи на оці те, що вона витирала сідниці, не тікаючи з вереском із хати. Я впевнена, що мене так ніхто ніколи не назве. Я подрібнювала дідусеві їжу й готувала йому чай, та щодо решти, то я не того тіста книш.

Ґранта-гаус містився з іншого боку Стортфолдського замку, неподалік від середньовічного муру, на довгій неасфальтованій ділянці, де стояли тільки чотири будинки й крамниця Національного трасту[6], в самому осередді туристичної зони. Я минала цей будинок мільйон разів, ніколи навіть не помічаючи його. Тепер, проходячи повз автостоянку й мініатюрну залізницю, які були порожні та настільки похмурі, наскільки похмурим може здаватися літній атракціон у лютому, я побачила, що будинок більший, ніж собі в’являла, з червоної цегли й має двопільні двері з вітражами — такі будинки ви бачили, гортаючи старі випуски журналу «Кантрі лайф» у приймальні лікаря.

Я йшла під’їзною доріжкою, намагаючись не думати про те, що за мною можуть спостерігати з вікна. Коли ви піднімаєтесь довгою доріжкою, то перебуваєте в невигідному становищі, почуваєтесь людиною другого сорту… Я вже була подумала, чи не присісти мені в реверансі, коли двері відчинились, і від несподіванки я підстрибнула.

Молодиця, не набагато старша за мене, вийшла на ґанок. Вона була в білих штанях і подовженій блузі, схожій на медичний халат, під пахвою несла пальто й теку. Проходячи повз мене, жінка ввічливо усміхнулася.

— І спасибі, що прийшли, — пролунав голос з будинку. — Ми зв’яжемося з вами.

Потому звідти визирнула вродлива жінка середнього віку з дорогою модельною зачіскою. На ній був брючний костюм, що вартував більше, ніж мій тато заробляє за місяць.

— А ви, напевне, міс Кларк?

— Луїза, — відказала я і, як напучала мене мама, простягнула, вітаючись, руку.

Мої батьки зійшлися в тому, що теперечки молоді люди ніколи не простягають руку, а колись про «Hi!»[7] або ще гірше — повітряний поцілунок — ви б і думати не сміли. Ця жінка не була схожа на ту, яка зрадіє повітряному поцілункові.

— Добре. Заходьте! — Поручкавшись, вона хутко вихопила свою руку, але затримала на мені погляд, немов оцінюючи. — Заходьте, будь ласка. Поговоримо у вітальні. Мене звати Камілла Трейнор.

Вона здавалася втомленою, неначе того дня вимовляла ті самі слова вже багато разів.

Я пішла за нею до величезної кімнати з панорамними вікнами від стелі до підлоги. Важкі штори спадали елегантними складками з масивних карнизів із червоного дерева, а долівка була вкрита перськими килимами з вигадливими узорами. Пахло бджолиним воском і антикварними меблями. Повсюдно стояли невеличкі елегантні поліровані столики з декоративними скриньками на них. На якусь мить я задумалась, куди ж Трейнори ставляють свої чашки´ з чаєм.

— Отже, вас скерувала Служба зайнятості, так? Сідайте.

Поки вона гортала теку з документами, я нишком роззиралась у кімнаті. Я гадала, будинок буде схожий на притулок для літніх людей: довкола підйомники, щойно витерті, чисті поверхні. Але він скидався на страшенно дорогі готелі, від яких віяло аристократією, і був заповнений улюбленими речами, що самі собою здавалися цінними. На серванті стояли світлини у срібних рамцях, але надто далеко від мене, щоб розгледіти обличчя. Поки жінка переглядала папери, я підсунулася, щоб спробувати краще роздивитися їх.

І саме тоді я це почула: звук від шва, що тріскає, — таке ні з чим не сплутаєш. Я глянула вниз: шов, який з’єднував два шматки тканини на моїй правій нозі, розійшовся, і з клаптів по краях звисали шовкові торочки. Ураз я відчула, як моє обличчя взялося че´рвенем.

— Отже… міс Кларк… ви маєте досвід роботи з квадриплегіками?

Я повернулась до місіс Трейнор, вигнувшись так, щоб мій піджак якнайбільше накрив спідницю.

— Не маю.

— Ви довго працювали доглядальницею?

— Ну… Насправді я ніколи цього не робила, — мовила я й, неначе почувши у вусі голос Саїда, додала: — але певна, що можу навчитися.

— Ви знаєте, хто такий квадриплегік?

Я запнулася.

— Коли… ти застряг в інвалідному візку?

— Можна й так сказати. Існують різні ступені квадриплегії, але в даному випадку йдеться про цілковиту втрату рухомості ніг і дуже обмежене використання п’ястків та рук загалом. Вас це не обтяжить?

— Ну, певне що не так, як це обтяжує його! — Я всміхнулась, але обличчя місіс Трейнор було невиразним. — Перепрошую, я не хотіла…

— Ви кермуєте автомобілем, міс Кларк?

— Так.

— З водійськими правами все гаразд?

Я кивнула.

Камілла Трейнор щось позначила у своєму списку.

Шов і далі розходивсь. Я бачила, як розпірка невблаганно повзе догори по моєму стегну. Отакечки, доки піднімуся, буду схожа на танцівницю з Вегаса.

— З вами все гаразд? — Місіс Трейнор дивилася на мене.

— Я просто трохи розігрілася. Ви не заперечуєте, якщо я зніму піджак?

Перш ніж вона встигла щось сказати, я вивернула піджак одним плавним рухом і обперезала ним талію, затуляючи розпороту спідницю.

— Ви знаєте, так жарко, — промовила я, всміхаючись до неї, — коли зайдеш сюди знадвору.

Запала тиша, а потім місіс Трейнор знову глянула на теку.

— Скільки вам років?

— Двадцять шість.

— І ви працювали на вашій попередній роботі протягом шести років?

— Так. У вас є копія моєї рекомендації.

— М-м… — Місіс Трейнор витягнула її та примружилась. — Ваш попередній роботодавець пише, що ви — доброзичлива, балакуча й ваша присутність робить життя кращим.

— Так, я заплатила йому за це.

І знов це незворушне обличчя.

«От дідько!» — подумала я.

Здавалося, мене ретельно вивчали. І не конче в хорошому значенні цього слова. Мамина блуза раптом видалась мені дешевою — синтетичні нитки´ виблискували на тонкій світлій тканині. Треба було вдягти найпростіші штани та блузу. Що завгодно, але не цей костюм.

— То чому ж ви покинули роботу, на якій вас так шанували?

— Френк, власник, продав кав’ярню. Це ту, що біля підніжжя замку. «Булочка з маслом». Була колись, — виправилась я. — Хоч я була б рада залишитися там.

Місіс Трейнор кивнула, або тому, що вона не відчувала потреби ще щось казати про це, або тому, що вона теж була б щаслива, якби я там залишалася.

— А що ви хочете робити у своєму житті?

— Перепрошую?

— Чи прагнете ви зробити кар’єру? Це лише сходинка на шляху до чогось більшого? Ви маєте професійну мрію, яку прагнете здійснити?

Я безпорадно дивилась на неї.

Це що, якесь підступне запитання?

— Я… Я так далеко не заглядала. Відтоді як втратила роботу, я просто… — Я ковтнула повітря. — Я просто хочу знову працювати.

Звучало жалюгідно. Хто це йде на співбесіду, навіть не знаючи, чого саме хоче? З обличчя місіс Трейнор можна було зрозуміти, що вона думала те саме.

Вона відклала ручку.

— То, міс Кларк, чому я маю взяти на роботу вас, а не попередню, скажімо, кандидатку, в якої кілька років досвіду роботи з квадриплегіками?

Я подивилась на неї.

— Гм… як по щирості, не знаю. — Мої слова зустріли мовчання, тому я додала: — Думаю, вам вирішувати.

— Ви не можете назвати жодної причини, чом я маю вас найняти?

Переді мною раптом пропливло обличчя моєї матері. Я не могла в’явити, як повернусь додому у рваному костюмі після чергової невдалої співбесіди. А за цю роботу платили більше, ніж дев’ять фунтів за годину.

Я випросталась.

— Гаразд… Я швидко вчуся, ніколи не хворію, живу по той бік замку, і я сильніша, ніж здаюся. Думаю, я доволі сильна, щоб допомогти перенести вашого чоловіка…

— Мого чоловіка? Ви не з чоловіком моїм працюватимете. Із сином.

— З вашим сином? — закліпала я. — Гм… Я не боюся важкої роботи. Я розуміюся з різними людьми, і… я роблю чай «вищого ґатунку». — Я почала верзти дурниці, щоб чимось заповнити тишу. Думка про те, що мовиться за її сина, приголомшила мене. — Тобто тато вважає, що це не найкраща рекомендація, та як знати з мого досвіду, майже не існує таких речей, яким не можна зарадити з допомогою доброї чашки чаю.

Місіс Трейнор якось дивно на мене глянула.

— Пробачте, — швидко залепетала я, зрозумівши, що сказала. — Я не стверджую, що параплегію… квадриплегію… вашого сина…. можна зцілити чашкою чаю.

— Маю сказати вам, міс Кларк, що цей контракт не на постійній основі. Лише на півроку. Ось чому зарплата… відповідна. Ми хотіли залучити підхожу людину.

— Повірте мені, коли ви пропрацювали кілька змін на птахофабриці, то навіть робота у в’язниці Ґуантанамо здається привабливою.

«Стули писок, Луїзо», — я закусила губу.

Але місіс Трейнор, здавалось, не помітила. Вона згорнула теку.

— Мій син Вілл попав у ДТП майже два роки тому. Йому потрібен цілодобовий нагляд, більшу частину якого забезпечує кваліфікований медбрат. Нещодавно я повернулася на роботу, тож доглядальниця повинна бути тут протягом дня, щоб підтримувати Віллові компанію: годувати й ставати йому в помочі всюди, де буде потрібно, слідкувати, щоби з ним нічого не сталося. — Камілла Трейнор опустила очі й додала: — Вкрай важливо, щоби поруч із Віллом була людина, яка усвідомлює цю відповідальність.

Усе, що вона сказала, навіть те, як вона виокремлювала слова, здавалось, натякало на мою недалекість.

— Зрозуміло, — промовила я й почала збирати свою сумку.

— То ви хочете працювати?

Це було так несподівано, що спочатку я подумала, що не розслухала.

— Перепрошую?

— Потрібно, щоб ви розпочали роботу якомога швидше. Оплата потижнева.

На якийсь час я втратила мову.

— Ви берете мене, а не… — почала була говорити.

— Робочий день доволі довгий: від восьмої ранку до п’ятої вечора, іноді довше. Перерви на обід як такої немає, хоча коли Натан, Віллів медбрат, приходить пополудні провідати його, у вас з’являється вільних півгодини.

— Вам не потрібно нічого… медичного?

— Вілл дістає усю потрібну медичну допомогу. Нам потрібен хтось надійний та життєрадісний. Його життя… складне, тому важливо підбадьорювати його… — Вона замовкла, пильно вдивляючись удалечінь крізь панорамні вікна. Нарешті місіс Трейнор повернулася до мене. — Інакше мовити, його психічне щастя так само важливе для нас, як і фізичний стан. Розумієте?

— Гадаю, так. Я повинна… носити уніформу?

— Ні. Ніяких уніформ! — Вона глянула на мої ноги. — Але ви могли б одягати щось… не настільки відверте.

Я опустила очі й постерегла, що мій піджак зсунувся, відкривши добру частину голого стегна.

— Це… Пробачте, тріснув шов. Насправді це не моє.

Але місіс Трейнор, здавалося, більше не слухала.

— Я поясню ваші обов’язки, коли ви станете до роботи. Зараз, міс Кларк, із Віллом спілкуватися непросто. У цій роботі психологічне ставлення так само важливе, як і інші… професійні навички, які ви маєте. Що ж, побачимося взавтра?

— Завтра? Ви не хочете… ви не хочете познайомити нас?

— Сьогодні у Вілла поганий день. Думаю, найкраще почати з нуля.

Я підвелася, розуміючи, що місіс Трейнор вже чекала, щоб випровадити мене.

— Еге ж, — промовила я, обтягуючи мамин піджак. — Е-е-е… Дякую. Побачимося взавтра о восьмій.

Мама накладала картоплю на татову тарілку. Вона поклала дві картоплини, а тато вихопив із сервірувальної тарілки третю та четверту. Мама перепинила його, повернувши картоплини назад у тарілку, й таки стукнула його по пальцях ложкою, коли він знов потягнувся по них. За невеличким столиком сиділи мої батьки, сестра з Томасом, мій дідусь і Патрик, який завжди приходив на вечерю по середах.

— Тату, — промовила мама до дідуся. — Може, хтось поріже тобі м’ясо? Трино, поріж дідусеві м’ясо.

Трина схилилася й стала вміло нарізати м’ясо на дідусевій тарілці. Для Томаса, який сидів з другого боку від неї, вона це вже зробила.

— То наскільки той чоловік покалічений, Лу?

— Напевне, не дуже, якщо вони ладні допустити до нього нашу дочку, — зауважив тато. Позаду мене працював телевізор, щоб тато й Патрик могли дивитися футбол. Час від часу вони завмирали з набитим ротом, удивляючись в екран поза мною і слідкуючи за пасом чи майже голом.

— Я гадаю, це чудова можливість. Вона працюватиме у великому маєтку. На хорошу сім’ю. Люба, вони, бува, не з аристократів?

На нашій вулиці «аристократом» уважався кожен, у кого в родині не було випадків притягнення до права за антисоціальну поведінку.

— Думаю, так.

— Сподіваюсь, ти відпрацювала свій реверанс, — вишкірився батько.

— А ти вже познайомилася з ним? — Трина перехилилась, щоб не дозволити Томасові зіштовхнути ліктем на підлогу свій сік. — З тим калікою. Яка він людина?

— Я познайомлюся з ним завтра.

— Дивно це. Ти проводитимеш із ним цілісінькі дні. По дев’ять годин. Бачитимеш його частіше, ніж Патрика.

— Це не важко, — відповіла я. Патрик з другого боку столу удавав, що зовсім не чує мене.

— І тобі ж не доведеться переживати за сексуальні домагання, — сказав тато.

— Бернарде! — гаркнула мама.

— Я лише озвучив те, що всі подумали. Мабуть, це найкращий бос для твоєї дівчини, га, Патрику?

Патрик посміхнувся. Він намагавсь відмовитися від картоплі, попри всі мамині зусилля. Цього місяця в нього було вуглеводне розвантаження, він готувавсь до березневого марафону.

— Знаєш, я ось подумала, може, тобі доведеться вивчити мову жестів? Тобто якщо він не зможе спілкуватись, як ти знатимеш, що він хоче?

— Мені не казали, що він не говорить, мамо.

Насправді я не здужала згадати, що казала місіс Трейнор. Тоді я була трохи шокована, що мене взяли на роботу.

— Може, він говорить через спеціальний пристрій. Як той науковець. Той, із «Симпсонів».

— Недоумок, — сказав Томас.

— Та ні, — заперечив Бернард.

— Стівен Гокінґ, — підказав Патрик.

— Еге, саме він, — підтвердила мама, перевівши осудливий погляд з Томаса на тата. Таким поглядом можна було заморозити кров.

— Вчиш його лаятися.

— Де там. І гадки не маю, звідки він це взяв.

— Недоумок, — промовив Томас, дивлячись прямо на діда.

Трина скривилася.

— Я б запанікувала, якби він говорив через голосовий апарат. Можете собі в’явити? Дай-мені-склянку-води, — перекривила вона уявного каліку.

Розумниця, але не достатньо розумна, щоб не завагітніти, як іноді бурмотів тато. Вона була першим членом нашої родини, який вступив до університету, але через появу Томаса мусила покинути навчання на останньому курсі. Мама й тато і досі сподівалися, що одного дня вона зробить родину багатою. Чи хоча б працюватиме в приймальні, а не в тісній скляній кабінці. Так чи інакше було б чудово.

— Перебуваючи в інвалідному візку, він не конче має говорити як далек[8], — сказала я.

— Однак ти мусиш тісно зблизитися з ним. Щонайменше, ти маєш витирати йому рота, поїти його тощо.

— То й що? Це ж не ракетобудування.

— Це каже жінка, яка колись навиворіт одягнула Томасові підгузок.

— Лише один раз.

— Двічі. З трьох разів.

Я поклала собі спаржевої квасолі, силкуючись здаватися більш оптимістичною, ніж почувалася.

Проте навіть в автобусі, дорогою додому, ті самі думки вже товклися в моїй голові. Про що ми говоритимемо? Ану ж як він просто дивитиметься на мене увесьденечки, схиливши голову? Чи панікуватиму я? А що, як не розумітиму, чого саме він хоче?.. Про мій догляд за живими організмами ходили легенди: після тих трагедій, що сталися з хом’яком, паличниками та золотою рибкою на ім’я Рендольф, ми більш не мали ані кімнатних рослин, ані домашніх тварин… І як часто поруч буде його сувора мати? Мені зовсім не подобалося, що за мною постійно стежитимуть. Місіс Трейнор здавалася жінкою, від погляду якої все валиться навіть із вправних рук.

— Патрику, а що ти про все це думаєш?

Патрик ковтнув води й знизав плечима.

Надворі по шибках стукав дощ, ледве чутний за гуркотом таріло`к і столових приборів.

— Це добрі гроші, Бернарде. Так чи інак це краще, ніж працювати ночами на птахофабриці.

За столом усі схвально загули.

— Ну про що можна говорити, коли найкраще, що ви всі можете сказати про мою нову роботу, це те, що це краще, ніж тягати курячі тільця по величезному ангару, — сказала я.

— А тим часом ти будь-коли можеш привести себе до форми й почати тренувати клієнтів разом із Патриком.

— Привести себе до форми. Спасибі, тату. — Я збиралась тягнутися по ще одну картоплину, але передумала.

— Ну, а чом би й ні. — Здавалося, мама нарешті сяде (усі на мить затихли), але ні, вона знову була на ногах і підливала дідусеві соус. — Про це варто подумати на майбутнє. Язик у тебе те що треба.

— Живіт у неї те що треба, — пирхнув тато.

— Я щойно знайшла роботу, — сказала я. — На якій, з дозволу сказати, платять більше, ніж на попередній.

— Але вона тимчасова, — упав у річ Патрик. — Твій батько має слушність. Ти водночас можеш почати приводити себе до форми. З тебе б вийшов незгірший особистий тренер, якщо докласти трохи зусиль.

— Я не хочу бути особистим тренером. Мені не подобається… постійно підстрибувати. — Губами я обізвала Патрика, і він посміхнувся.

— Лу хоче роботу, де могла б задерти ноги й дивитися телевізор, годуючи старого Айронсайда через соломинку, — докинула Трина.

— Еге, бо переставляти прив’ялі жоржини у відра з водою вимагає стільки фізичних і розумових зусиль, правда, Трино?

— Ми дражнимо тебе, люба! — Тато підняв чашку чаю. — Це чудово, що ти маєш роботу. Ми вже пишаємося тобою. І, я певен, щойно ти переступиш поріг того будинку, ті недоумки не захочуть тебе втрачати.

— Недоумок, — сказав Томас.

— Не я, — жуючи, сказав тато, перш ніж мама встигла щось промовити.

3

— Це флігель, але колись тут були стайні. Ми зрозуміли, що тут Віллові буде краще, ніж у будинку, бо все міститься на одному поверсі. А це — кімната для гостей, щоб у разі потреби Натан міг залишитися. Спершу це було потрібно досить часто.

Не озираючись, місіс Трейнор бадьоро йшла коридором, показуючи то на одні двері, то на інші, її високі підбори вистукували по плитах — певне, вона гадала, що я не відстану.

— Ключі від автомобіля тут. Я занесла вас у наш страховий поліс. Сподіваюся, ви надали достовірну інформацію. Натан має показати вам, як працює пандус. Потрібно лише допомогти Віллові правильно розмістити візок, решту зробить автомат. Хоча… тепер він не надто прагне кудись виходити.

— Тепер надворі холоднувато, — сказала я, та, схоже, місіс Трейнор не дочула мене.

— Ви можете робити собі чай чи каву на кухні. У шафках завжди є все потрібне. Ванна кімната тут.

Вона відчинила двері, і я побачила білий підйомник з металу та пластику, що скоцюрбивсь над ванною. Під душем була відкрита волога ділянка, поруч з якою стояв складений удвоє інвалідний візок. У кутку, в шафці зі скляними дверцятами, лежали акуратні стоси пакетиків у поліетиленовій тарі. Я не могла розгледіти, що то було, та воно виділяло слабкий запах засобу для дезінфекції.

Місіс Трейнор зачинила двері й на мить повернулась обличчям до мене.

— Підкреслю, дуже важливо, щоби з Віллом увесь час хтось був. Попередня доглядальниця зникла на декілька годин, щоб полагодити свій автомобіль, і, коли її не було, Вілл… поранився.

Вона ковтнула (клубок, що раптово підступив до горла, не давав їй дихнути: очевидьки, той спогад і досі болів).

— Я нікуди не піду.

— Певна річ, вам потрібні… перерви на відпочинок… Я просто хочу, щоб ви чітко усвідомили: його не можна покидати довше, ніж на десять, скажімо, чи п’ятнадцять хвилин. Якщо з’явилась якась нагальна справа, то або подзвоніть по внутрішньому телефону, бо вдома може бути мій чоловік Стівен, або зателефонуйте мені на мобільник. Якщо вам знадобиться відгул, то я була б вдячна, якби ви повідомили про це якомога раніше. Не завжди легко напитати заміну.

— Ваша правда.

Місіс Трейнор відчинила шафку в коридорі. Здавалося, вона повторювала добре завчений текст. Я на мить задумалася, скільки ж доглядальниць тут було до мене.

— Якщо Вілл при ділі, ви б дуже допомогли, якби зробили дещо в господарстві. Виперіть постільну білизну, пройдіться тут із пилосмоком абощо. Обладнання прибирати — під зливальницею. Можливо, він не захоче, щоб ви постійно крутилися біля нього. Вам із ним доведеться самостійно вирішити, наскільки тісні у вас будуть взаємини.

Місіс Трейнор подивилася на мій одяг, ніби вперше. На мені була дуже волохата жилетка, у якій я, за словами тата, схожа на ему. Я спробувала всміхнутись, та це було непросто.

— Я сподіваюся, ви… порозумієтеся одне з одним. Було б добре, якби він ставився до вас, як до друга, а не як до оплачуваного спеціаліста.

— Гаразд. А що він любить… робити?

— Він дивиться фільми. Іноді слухає радіо або музику. У нього є така цифрова штука. Якщо покласти її поруч із його рукою, він, зазвичай, керує нею. У Вілла залишилась якась рухливість пальців, хоча йому важко брати предмети в руку.

Мені полегшало. Якщо він любить музику й фільми, то ми напевне знайдемо спільну мову. Я вже в’являла, як ми з цим чоловіком сміємося над якоюсь голлівудською комедією чи він слухає музику, поки я пилосмочу в спальні. Можливо, все буде добре, і ми таки подружимося. Я ніколи не мала друга-інваліда, за винятком глухого Трининого приятеля Девіда, який міг прибити вас, якщо ви хоча б припускали, що він інвалід.

— У вас є якісь запитання?

— Ні.

— То ходімо, представлю вас… — Вона глянула на годинник. — Натан вже мав би одягнути його.

Ми постояли трохи біля дверей, вагаючись, і місіс Трейнор постукала.

— Ти там, Вілле? Я хочу познайомити тебе з міс Кларк.

На відповідь анітелень.

— Вілле. Натане.

Сильний новозеландський акцент.

— Він готовий, місіс Ті.

Вона штовхнула двері. Вітальня флігеля була оманливо велика, скляними дверима, з яких складалась повністю одна стіна, на моріжок. У кутку тихо тліла дров’яна піч, перед величезним телевізором з пласким екраном стояв низький бежевий диван, укритий вовняним покривалом. Кімната була обставлена затишно, зі смаком — типова парубоцька оселя в скандинавському стилі. Посеред кімнати стояв чорний інвалідний візок, сидіння та спинка якого були встелені смухом. Дебелий чоловік у білій медичній формі без комірця, присівши, поправляв іншому чоловікові ноги на підніжках інвалідного візка. Коли ми увійшли до кімнати, чоловік в інвалідному візку поглянув на нас із-під кошлатої кучми волосся. Наші очі зустрілися, й за мить він застогнав так, що в мене кров застигла в жилах. Потім його рот скривився і він видав іще один неземний крик.

Його мати скам’яніла.

— Вілле, припини!

Він навіть не глянув на неї. З його грудей вирвався ще один первісний звук, пекельний та болісний. Я намагалась не здригнутися. Чоловіка скособочило, голова нахилилась і втислася в плечі, а він усе дивився на мене спотвореним обличчям. Він здавався химерним і трохи злим. Я усвідомила, що тримаю сумку так, що аж кісточки´ побіліли.

— Вілле! Будь ласка, — у голосі матері почулися слабкі нотки істерики. — Будь ласка, не роби цього.

«О Боже, — подумала я, — мені цього не знести», — і важко ковтнула.

Чоловік не зводив з мене очей. Здавалося, він чекав чогось від мене.

— Я… Я — Лу, — мій голос, нехарактерно тремкий, повис у тиші. Я завагалася, чи простягнути йому руку, та, згадавши, що він її не потисне, ледве помахала нею. — Скорочено від Луїза.

На подив мені, риси його обличчя розгладились і він випрямив голову.

Вілл Трейнор пильно дивився на мене. На його обличчі майнула ледь помітна усмішка.

— Доброго ранку, міс Кларк, — промовив він. — Я чув, що ви мій останній наглядач.

Натан закінчив регулювати підніжки. Підводячись, він похитав головою.

— Погана ви людина, містере Ті. Дуже погана. — Він усміхнувся й простягнув широку руку, яку я в’яло потисла. Натан випромінював саму незворушність. — Боюся, ви щойно мали змогу побачити Кристі Брауна[9] у Вілловому виконанні. Ви звикнете до цього. Він багато лає, та мало кусає.

Місіс Трейнор витонченими білими пальцями трималася за хрестик на шиї. Вона ковзала ним сюди-туди уздовж тонкого золотого ланцюжка: нервова звичка. Її обличчя було незворушним.

— Маю справи, мушу вас покинути. Якщо потрібна допомога, зателефонуйте мені по інтеркому. Натан розкаже вам про Віллів розклад та обладнання.

— Я тут, мамо. Не треба говорити так, наче мене немає. Мій мозок не паралізований. Поки що.

— Так, але якщо ти збираєшся поводитись негоже, Вілле, думаю, краще тоді міс Кларк говорити безпосередньо з Натаном. — Я помітила, що мати не дивилась на сина, коли говорила, вона розглядала підлогу за десять футів від нього. — Сьогодні, міс Кларк, я працюю з дому. Тож в обід загляну.

— Добре, — у мене прорізався голос.

Місіс Трейнор зникла. Ми мовчали, допоки чулася її чітка хода.

Тоді Натан порушив мовчанку.

— Вілле, ти не заперечуєш, якщо я піду розповім міс Кларк про твої ліки? Ввімкнути телевізор? Чи музику?

— Будь ласка, радіостанцію Бі-Бі-Сі Чотири, Натане.

— Так-так.

Ми пройшли на кухню.

— Місіс Ті казала, що досвіду роботи з квадриплегіками ти не маєш.

— Так.

— Гаразд. Тоді сьогодні я трохи поясню й розкажу. Ось тека, у якій досить докладно розписано все, що потрібно знати про Віллів розпорядок, і всі номери екстренних служб. Раджу прочитати, коли матимеш вільну хвилину. А ти її, гадаю, матимеш.

Натан відчепив з пояса ключ і відімкнув шафку, переповнену коробочками та невеликими пластиковими баночками з ліками.

— Переважно за це відповідаю я, але ти повинна знати, де все лежить, — про всяк випадок. На стіні висить розклад, тому ти бачитимеш, що й коли він приймає кожного дня. Усе, що ти даси додатково, маєш зазначити отут. — Він вказав пальцем. — Але краще уточнити це в місіс Ті, принаймні поки що.

— Я не знала, що матиму справу з ліками.

— Це не важко. Здебільша Вілл знає, що йому потрібно. Але, можливо, Віллові буде потрібна допомога, щоб прийняти їх. Ми використовуємо цей стаканчик. Або можна подрібнити ліки товкачем у ступці й додати в напій.

Я взяла одну з коробок. Не впевнена, що бачила колись стільки ліків не в аптеці.

— Йдемо далі. Отже, він приймає два види ліків для кров’яного тиску: оце знижує його перед сном, а це піднімає тиск, коли він підводиться з ліжка. Оці ліки потрібні йому досить часто, щоб контролювати м’язові спазми: одну таблетку даси вранці, наступну — пополудні. Йому не важко їх ковтати, бо вони маленькі й з покриттям. А ці — проти спазмів сечового міхура, а це — проти кислотного рефлюксу. Іноді він потребує їх після їжі, якщо стане погано. Ось антигістамінні препарати — приймати зранку, а це назальні спреї, хоча здебільшого я сам їх прискаю перед виходом, тому тобі не варто турбуватись. Якщо йому боляче, можеш дати парацетамол. І ще, подеколи Вілл п’є снодійне, проте, як ведеться, від нього він стає дратівливим удень, тому ми намагаємось обмежити його вживання.

— Це, — Натан підняв іншу пляшечку, — антибіотики. Він приймає їх що два тижні при заміні катетера. Я сам їх даю, та якщо мене не буде, то залишу чіткі інструкції. Вони досить сильні. Отут коробки з гумовими рукавичками, якщо колись доведеться витирати його. Також є крем проти пролежнів, утім, відтоді як з’явився надувний матрац, їх немає.

Натан засунув руку в кишеню й простягнув мені ключа.

— Це запасний, — сказав він. — Нікому більше не давай. Навіть Віллові, добре? Оберігай його, як своє життя.

— Стільки всього запам’ятати! — Я важко ковтнула.

— Усе записано. Сьогодні ти маєш не забути лише про ліки проти спазмів. Он ті. Ось номер мого мобільного, якщо знадобиться зателефонувати. Коли мене тут немає, я на навчанні, тому не дзвони надто часто, проте якщо чогось не певна, не соромся, телефонуй.

Я вп’ялася в теку переді мною. Здавалось, неначе я збиралася скласти іспит, до якого не готувалася.

— А якщо йому потрібно… йти в туалет? — Я подумала про підйомник. — Я не… Знаєш, я не певна, що зможу підняти його. — Я намагалась не панікувати.

Натан похитав головою.

— Нічого цього робити не потрібно. За це відповідає його катетер. Я зайду в обідній час і все поміняю. Ти тут не для фізичного догляду.

— А для чого?

Натан глянув на мене.

— Спробуй підбадьорити його. Він… він трохи «з мухами». Ясна річ, зважаючи… на обставини. Але тебе ніщо не має пройняти, ані дістати. Тим ранішнім шоу він намагався вивести тебе з рівноваги.

— Це тому так добре платять?

— Так. Нам ніщо не дається даремно, еге? — відказав Натан і так ляснув мене по плечу, що я трохи не перекинулась. — Та він нормальна людина. Біля нього не потрібно ходити навшпиньки, — і зам’явся. — Він мені сподобний.

Натан сказав це так, немов був єдиною людиною, якій подобався Вілл.

Я пішла за ним у вітальню. Візок Вілла Трейнора зупинився коло вікна, хлопець сидів спиною до нас і слухав щось по радіо.

— Я звільнився, Вілле. Хочеш чогось, перш ніж я піду?

— Ні. Дякую, Натане.

— Тоді залишаю тебе в надійних руках міс Кларк. Побачимось в обід, друже.

З нестримним відчуттям паніки я спостерігала, як привітний помічник надягає куртку.

— Хай щастить! — Натан підморгнув мені, а потім зник.

Я стояла посеред кімнати, засунувши руки в кишені, й не знала, що робити. Вілл Трейнор і далі дививсь у вікно, наче мене поряд не було.

— Зробити вам чашку чаю? — нарешті запитала я, коли мовчання стало нестерпним.

— Ах, так. Дівчина, яка готує чай, щоб заробити на життя. А я все думаю, скільки часу вам знадобиться, щоб показати свої вміння. Ні, дякую.

— Тоді кави?

— Поки що я не хочу гарячих напоїв, міс Кларк.

— Можете називати мене Лу.

— А що зміниться?

Я закліпала, на мить розтуливши рота. Але одразу ж стулила його. Тато завжди казав, що з роззявленим ротом я здаюся дурнішою, ніж є насправді.

— Добре… може… вам щось потрібно?

Він повернувся й подивився на мене. Його підборіддя вкривала кількатижнева щетина, а очі були непроникними. І знов одвернувся.

— Я… — Я роззирнулася. — Піду гляну, чи потрібно щось прати.

Я вийшла з кімнати, моє серце калатало. На кухні, у безпеці, я дістала мобільника й відправила сестрі повідомлення.

Це жахливо. Він ненавидить мене.

Відповідь надійшла через декілька секунд.

Ти провела там тільки годину — слабачка! М. і Т. справді потрібні гроші. Опануй себе й думай про погодинну ставку. Цілую.

Я закрила мобілку й голосно видихнула. Потому зазирнула в кошик із білизною у ванній кімнаті, завантажила пралку менш ніж на чверть і кілька хвилин перевіряла інструкції. Я не хотіла використати не ту програму прання чи зробити щось не так, щоб Вілл чи місіс Трейнор дивилися на мене, як на дурепу. Я вмикнула пральну машину й стояла там, намагаючись з’ясувати, що ще повноправно можу робити. Відтак витягла пилосмок із шафки в передпокої та пропилосмочила коридор і дві спальні, увесь той час думаючи, що якби мої батьки побачили мене, то зробили б фото на згадку. Спальня для гостей була майже порожня, як готельний номер. З усього знати, Натан не часто там залишався, але я не можу його в цьому звинувачувати.

Біля спальні Вілла Трейнора я завагалась, та зрештою вирішила, що там також потрібно прибрати. Уздовж однієї сторони тягнувся стелаж, на якому стояло близько двох десятків світлин у рамцях.

Пилосмочучи біля ліжка, я швидко поглянула на них. На одній чоловік стрибав із тросом з урвища, розкинувши руки, як статуя Христа. На другій — чоловік (можливо, Вілл) начебто в джунглях у гурті п’яних друзів. Чоловіки в краватках-метеликах і смокінгах обіймали один одного за плечі.

А ось він на лижному схилі, поряд із дівчиною в темних окулярах та з довгим світлим волоссям. Я взяла це фото, щоб краще роздивитись Вілла в гірськолижних окулярах. На світлині він був чисто поголений, на його обличчі був той дорогий блиск, який мають грошовиті люди, що відпочивають по три рази на рік. Його широкі м’язисті плечі видніли навіть через лижну куртку. Я поставила світлину назад і стала пилосмочити за ліжком. Нарешті вимкнула пилосмок і змотала шнур. Коли я нагнулася, щоб витягнути його з розетки, краєм ока помітила якийсь рух і, скрикнувши, підстрибнула. Біля дверей за мною спостерігав Вілл Трейнор.

— Куршевель. Два з половиною роки тому.

Я зашарілась.

— Пробачте. Я просто…

— Ви просто розглядали мої світлини, думаючи, як це жахливо після такого життя стати калікою.

— Ні! — Я розчервонілася ще дужче.

— Решта моїх фотографій у нижній шухляді, якщо ви знов не здолієте власну цікавість, — промовив він.

Потому візок захуркотів, повернув праворуч і зник.

Здавалося, ранок тривав уже декілька років. Я не могла згадати, коли востаннє хвилини та години були такими безмежними. Я намагалася знайти будь-яку роботу й заходила у вітальню якомога рідше, бо знала, що я боягузка, хоч і не переймалася цим.

Об одинадцятій, як і прохав Натан, я принесла Віллові Трейнору стаканчик води і його антиспазматичні ліки. Поклала таблетки на язик, а тоді запропонувала йому запити, усе за Натановою інструкцією. Стакан був з блідого непрозорого пластику, такий самий, як у Томаса, але без зображення Боба-будівника. Вілл проковтнув з деяким зусиллям, а потім на мигах показав, щоб я залишила його самого.

Я протерла пил на кількох полицях, хоч особливої потреби в тому не було, а далі задумала помити вікна. У флігелі було тихо, за винятком приглушеного хуркоту телевізора у вітальні, де сидів Вілл. Я не наважувалася ввімкнути музичну радіостанцію на кухні. Мені здавалося, що Вілл неодмінно скаже щось різке про мій вибір музики.

О пів на першу прийшов Натан, принісши з собою холодне повітря знадвору, й, піднявши брову, запитав:

— Усе гаразд?

Я рідко в житті була така щаслива бачити когось.

— Так.

— Чудово. Маєш півгодини перерви. У нас із містером Ті є дещо, чому треба приділити увагу.

Я не планувала йти на обід, але щойно зачула про перерву, майже побігла до вішалки по пальто. Вийшовши з того будинку, я мало не зомліла від полегші. Підняла комір, повісила на плече сумочку й вирушила на прогулянку по алеї, неначе й справді хотіла кудись іти. Майже півгодини блукала навколишніми вулицями, видихаючи гарячі клуби пари у свій щільно загорнутий шалик. У цьому кінці міста не було жодної кав’ярні, з того часу як «Булочку з маслом» закрито. Замок спорожнів. Найближче місце поїсти був гастропаб, але я навряд чи дозволила б собі там чогось випити, не кажучи вже про те, щоб підобідати. Усі автомобілі на стоянці були здоровезні й дорогі, з новими номерними табличками.

Я зупинилась на стоянці замку й, допевнившись, що мене не видно з Ґранта-гаусу, набрала номер сестри.

— Здорова.

— Ти ж знаєш, що я не можу говорити в робочий час. Ти не кинула роботу?

— Ні. Просто хотіла почути дружній голос.

— Невже він аж настільки страшний?

— Трино, він мене ненавидить. Дивиться на мене, немов на якесь сміття. І він навіть не п’є чай. Я від нього ховаюся.

— Не можу повірити, що чую це.

— Що?

— Отака ловися! Та ти просто побалакай із ним. Ясна річ, він нещасний. Застряг у клятому інвалідному візку. А з тебе, ймовірно, ніякої користі. Просто поговори з ним. Краще пізнай його. Що станеться в найгіршому разі?

— Не знаю… Я не знаю, як це витримати.

— Я не казатиму мамі, що ти кидаєш роботу, не пропрацювавши й півдня. Лу, тобі навіть допомоги з безробіття не дадуть. Ти не можеш це зробити. Ми не можемо дозволити тобі зробити це.

Вона мала слушність. Я зрозуміла, що ненавиджу свою сестру.

Настала коротка пауза. А далі Тринин голос став незвично примирливим. Це означало, що вона зрозуміла: у мене справді найгірша в світі робота.

— Слухай, — мовила вона. — Це ж лише півроку. Пропрацюєш півроку, з’явиться корисний запис у резюме, і зможеш дістати роботу, яка тобі подобається. І, до речі, подивись на це з іншого боку — принаймні ти не працюєш на птахофабриці в нічну зміну.

— Нічні зміни на птахофабриці здаються відпусткою супроти…

— Я йду, Лу. Почуємось пізніше.

— Може, ви хочете кудись поїхати пополудні? Ми можемо взяти автомобіль.

Натан пішов майже півгодини тому. Я розтягнула миття чайних чашок, наскільки це було можливо, й подумала: як проведу іще годину в цьому тихому будинку, здурію.

Він повернув голову в мій бік.

— І куди ви пропонуєте?

— Не знаю. Можна просто покататись за містом.

Я намагалася поводитись так, як би це робила за таких обставин Трина. Вона завжди цілком спокійна та компетентна, і як результат ніхто її не підштрикує. Мені здавалось, я говорю по-професійному — з розумінням, оптимістично.

— За містом, — проказав він, наче роздумуючи. — І що б ми там побачили? Дерева? Небо?

— Не знаю. А що ви звичайно робите?

— Я нічого не роблю, міс Кларк. Я не можу нічого робити. Сиджу. Просто існую.

— Ну, — промовила я, — мені сказали, що у вас є автомобіль, пристосований для використання інвалідних візків.

— І ви турбуєтеся, що він не працюватиме, якщо ним не користуватися щодня?

— Ні, але я…

— Ви пропонуєте мені вийти й погуляти?

— Я просто подумала…

— Ви подумали, що мені корисно прокататися? Ковтнути свіжого повітря?

— Я просто намагаюся…

— Міс Кларк, моє життя не надто покращиться від прогулянки Стортфолдівськими путівцями.

Він одвернувся.

Його голова вгрузла в плечі, і я подумала, чи зручно йому так. Утім, скидалося, зараз не варто було питати про це. Ми сиділи в тиші.

— Може, принести вам комп’ютера?

— Навіщо? Ви згадали про групи підтримки квадриплегіків, до яких я можу приєднатися? «Ми — квадриплегіки»? «Клуб оли´в’яних коліс»?

Я зробила глибокий вдих і, намагаючись звучати впевнено, проказала:

— Гаразд… добре… Як ми проводитимем багато часу разом, могли б дізнатися одне про одного більше…

Щось у його обличчі змусило мене запнутися. Він дививсь на стіну перед собою, і його підборіддя тіпалося.

— Просто… це справді довго. Увесь день, — провадила я далі. — Може, якщо ви розповісте мені трохи про те, що ви робите, що вам подобається, то я зможу… зробити все так, як ви любите.

Цього разу тиша була болюча. Вона повільно проковтнула мій голос, і я не знала, що робити з руками. Трина та її компетентна манера випарувалися. Урешті візок захурчав, а Вілл спрокво`лу повернувсь до мене обличчям.

— Ось що я знаю про вас, міс Кларк. Мати каже, що ви балакуча. — Він сказав це так, неначе говорив про ваду. — Ми можемо укласти угоду: біля мене ви станете не надто говірка?

Я насилу ковтнула, відчуваючи, як горить моє обличчя.

— Гаразд, — мовила я, коли знову змогла говорити. — Я буду на кухні. Коли щось захочете, просто покличте.

— Ти ж не можеш усе отак кинути.

Я лежала поперек ліжка, задерши ноги на стіну, як робила ще підлітком. Я повернулась у свою кімнату після вечері, що на мене не було схоже. Коли народився Томас, вони з Триною переїхали у велику кімнату, а я перебралася в комірчину, таку малу, що, просидівши в ній понад півгодини, можна було відчути напад клаустрофобії. Одначе я не воліла сидіти внизу з мамою та дідусем, бо мама й далі дивилася на мене занепокоєно й повторювала: «Усе зміниться на краще, люба» або «Жодна робота не видається чудовою першого дня», неначе вона працювала останні двадцять років. Я почувалась винуватою, хоча ще навіть нічого не зробила.

— Я не казала, що кидаю її.

Як завжди, Трина увірвалася до мене, не постукавши, натомість я незмінно повинна була тихенько стукати в її двері, мовляв, ану ж як Томас спить.

— А якби я була гола? Могла б принаймні крикнути, перш ніж увійти.

— Я бачила й гірше. Мама думає, що ти хочеш звільнитися.

Я спустила ноги зі стіни й різко сіла.

— О Боже, Трино. Це гірше, ніж я думала. Він такий нещасний.

— Він не може рухатися. Авжеж, нещасний.

— Він саркастичний та в’їдливий. Щоразу, коли я щось говорю чи пропоную, він дивиться на мене, як на дурепу, або каже щось таке, від чого я почуваюся дворічною.

— Ти, мабуть, і говориш усякі дурниці. Вам просто потрібно звикнути одне до одного.

— Та ні. Я така обережна. Я майже нічого не казала, окрім «Хочете кудись вийти?» чи «Хочете чаю?»

— Ну, може, він попервах такий з усіма, поки не зрозуміє, що ти там затримаєшся. Б’юся об заклад, у них багато доглядальниць змінилося.

— Він навіть не хоче, щоб я була з ним в одній кімнаті. Не думаю, Катрино, що я там затримаюсь. Справді-бо, якби ти була там, то зрозуміла б.

Трина мовчала і якийсь час просто дивилась на мене. Вона підвелася й виглянула в двері, неначе перевіряючи, чи є хтось у коридорі.

— Я думаю повертатися в коледж, — сказала вона нарешті.

Щоб усвідомити цей поворот, мені знадобилося кілька секунд.

— Боже мій, — промовила я. — Але…

— Я маю намір узяти кредит, щоб заплатити за навчання. З усім тим, я можу мати через Томаса особливі умови. Університет пропонує мені пільговий тариф, бо… — Вона схвильовано знизала плечима. — Там уважають, що я можу досягти успіху. Хтось покинув курс економіки та управління, тому мене можуть прийняти на це місце від початку наступного семестру.

— А що з Томасом?

— На території студмістечка є дитсадок. Ми можемо жити в пільговій квартирі в гуртожитку й повертатись сюди майже щотижня по вихідних.

— Ого.

Я відчувала її погляд, але не знала, що робити з виразом свого обличчя.

— Я відчайдушно хочу знову використовувати свій мозок. Укладання букетів вбиває мене. Я хочу вчитися. Я хочу вдосконалюватись. І мені набридло, що мої руки завжди холодні від води.

Ми обидві втупилися в її руки, які мали рожевий відтінок, навіть у тропічному теплі нашого будинку.

— Але…

— Так, Лу, я не буду працювати. Я не зможу нічого дати мамі. Може… Може, й мені знадобиться невеличка допомога.

Трина зніяковіла. Вона дивилась на мене, майже перепрошуючи.

Унизу мама сміялася з чогось у телевізорі. Ми чули, як вона голосно промовляла щось до дідуся. Вона часто пояснювала йому сюжет шоу, хоч ми й не раз казали їй, що це не потрібно… Я не здужала говорити. Зміст сестриних слів поволі, але невблаганно доходив до мене. Я відчувала себе жертвою мафії, що спостерігала, як довкола її кісточок тужавіє бетон.

— Я справді мушу, Лу. Я хочу для Томаса більшого, більшого для нас обох. Єдиний спосіб це зробити — повернутися в коледж. У мене немає Патрика. І не певна, що колись буде, зважаючи на те, що ніхто навіть близько не зацікавився мною, коли з’явився Томас. Я мушу зробити все, що можу, сама.

Я мовчала, тоді вона додала:

— Заради мене й Томаса.

Я кивнула.

— Лу. Будь ласка.

Зроду не бачила мою сестру такою раніше. Я почувалася вкрай ніяково. Я підняла голову й постаралася всміхнутися. А коли заговорила, то не впізнала свого голосу.

— Отже, як ти й кажеш. Просто потрібно звикнути до нього. Першими днями кількома має бути важко, правда?

4

Минуло два тижні, й життя поточилося своїм звича`єм. Щоранку о восьмій я з’являлася в Ґранта-гаусі, повідомляла, що прийшла, а після того, як Натан закінчував допомагати Віллові одягатися, уважно слухала, що він розповідав мені про Віллові ліки або, що важливіше, про його настрій.

Коли Натан ішов, я налаштовувала для Вілла радіо або телевізор, готувала та розподіляла таблетки, іноді подрібнювала їх у ступці невеличким мармуровим товкачиком. Як велося, хвилин за десять він чітко давав зрозуміти, що втомився від моєї присутності. З того моменту я збавляла час у флігелі, беручись до домашньої роботи: прала ще чисті кухонні рушники або з допомогою різних насадок для пилосмока очищала якнайменші шматки плінтуса чи підвіконня, скрупульозно зазираючи у Віллову кімнату що п’ятнадцять хвилин, як веліла місіс Трейнор. Та щоразу я заставала його у візку, з якого він споглядав у вікно похмурий сад.

Пізніше я приносила йому пити — воду або один із тих висококалорійних напоїв, які мали підтримувати його вагу й скидались на шпалерний клей пастельного кольору, чи давала їсти. Він міг трохи рухати п’ястками, але не повністю рукою, тому його доводилося годувати, ложка за ложкою. Ця частина дня була найгірша. Так чи інак мені здавалося неправильним годувати з ложки дорослого чоловіка, і через це я ставала незграбною. Вілл так сильно ненавидів цей процес, що навіть відводив очі, поки я годувала його.

А тоді перед першою приїжджав Натан, я хапала своє пальто й зникала. Я блукала вулицями, іноді їла обід на автобусній зупинці поруч із замком. Було холодно, й, напевно, я здавалася жалюгідною, примостившись там зі своїми канапками, але мене це не хвилювало. Я не здужала провести ввесь день у тому будинку.

Пополудні ставила якийсь фільм — Вілл був членом DVD-клубу, і нові фільми надходили поштою щодень, однак він ніколи не пропонував мені переглянути фільм разом із ним, тому я, як звичайно, сиділа на кухні або в кімнаті для гостей. Перегодом почала приносити книжки та журнали, однак почувалась винуватою, бо практично не працювала й тому ніколи не могла зосередитись на читаному. Подеколи наприкінці дня заглядала місіс Трейнор, хоча вона зі мною ніколи багато не говорила, просто перепитувала, чи все гаразд, і, здавалося, єдиною прийнятною відповіддю на це мало бути «так».

Вона запитувала Вілла, чи потрібно йому щось, інколи пропонувала назавтра прогулянку чи зустріч із другом, який розпитував за нього, хоч Вілл майже завжди відповідав зневажливо або й геть грубо. Складалося враження, це завдавало їй болю. Вона перебирала пальцями золотий ланцюжок і знову зникала.

Його батько, гладкий, з вигляду лагідний чоловік, зазвичай приходив, коли я вже йшла. Він був схожий на чоловіків у панамах, що спостерігають за грою в крикет. Він начебто керував справами замку, покинувши свою добре оплачувану роботу в місті, був неначе той добрий землевласник, що вряди-годи викопував картоплину, просто щоб не втратити навички. Щовечора рівно о п’ятій він закінчував роботу й сідав із Віллом дивитися телевізор. Інколи, покидаючи будинок, я чула, як він коментує новини.

Протягом перших двох тижнів я ретельно вивчала Вілла Трейнора. Здавалося, він намагався взагалі не бути схожим на того чоловіка, яким був колись. Його світло-каштанове волосся утворювало безладну копицю, а щелепа заросла щетиною. Його сірі очі були окреслені чи то виснаженням, чи то наслідками постійного фізичного дискомфорту (Натан сказав, що він рідко почувається добре). Вони мали порожній погляд очужілої людини, яка відхилилась од світу. Це було схоже на своєрідний захисний механізм, — очевидьки, іншого способу пристосуватися до теперішнього свого життя, як удавати, що все це відбувається не з ним, він не бачив.

Мені хотілося пожаліти його. Справді. У ті моменти, коли я бачила, як Вілл видивляється у вікно, він здавався мені найсумнішою людиною з тих, кого я знала. Але з плином часу я збагнула, що в такому стані він не тільки через те, що застряг у цьому візку й втратив фізичну свободу, а й через цілу купу принижень і проблем зі здоров’ям, ризиків і нездужань, які ніколи не закінчуються. Я вирішила, що, бувши Віллом, теж, мабуть, була б у добрячій зажурі.

Але ж Господи-світе, як гидко він поводився зі мною. Він знаходив ущипливу відповідь на будь-які мої слова. Коли я питала, чи тепло йому, Вілл відрубував, що цілком спроможний повідомити мене, якщо йому знадобиться ще одна ковдра. Коли я питала, чи не надто гучно гуде пилосмок — я не хотіла переривати його фільм, він запитував у відповідь мене, чи я ще не винайшла спосіб пилосмочити безшумно. А коли я годувала його, він скаржився, що їжа дуже гаряча або дуже холодна, або що я тримаю виделку біля рота тоді, коли він ще не ковтнув попереднє. Вілл умів так вивернути майже все, що я казала чи робила, що я почувалася дурепою.

За ті перші два тижні я навчилася робити байдужу міну, просто повертатися й зникати в іншій кімнаті та говорити з ним якнайменше. Я стала нена`видіти його, і, впевнена, він це знав.

Як виявилося, сумувати за своєю старою роботою можна ще більше, ніж колись. Я сумувала за Френком, за тим, як радо він вітав мене щоранку. Сумувала за клієнтами, їхнім товариством і неквапливими балачками, що наростали та стихали біля мене, як хвилі лагідного моря. У цьому ж будинку, красивому та багатому, завсігди панувала, неначе в морзі, непорушна, мертва тиша. «Шість місяців, — повторювала я про себе, коли ставало особливо нестерпно. — Шість місяців».

А потім, того четверга, саме коли я змішувала Віллів висококалорійний напій, який він приймав ізранку, в залі почулися незнайомі голоси. Я завмерла, тримаючи виделку в руці. Окрім місіс Трейнор, чути було молодий жіночий голос, із правильною мовою, та чоловічий.

У дверях кухні з’явилася місіс Трейнор, і я спробувала здаватись заклопотаною, швидко збиваючи рідину в склянці.

— Співвідношення води й молока 60 до 40? — запитала вона, вдивляючись у напій.

— Так. Полуничний.

— Віллові друзі прийшли навідати його. Було б краще, якби ви…

— У мене тут багато справ, — відказала я (а про себе зраділа, що на якусь годину звільнюсь од його товариства) і закрутила кришечку на склянці.

— Принести вашим гостям чай або каву?

Вона майже здивувалась.

— Так. Це було б дуже люб’язно. Каву. Думаю, я…

Місіс Трейнор здавалася ще напруженішою, ніж звичайно, очі металися в бік коридору, звідки долинав низький гул голосів. Я здогадалася, що навідують Вілла не часто.

— Думаю… я залишу їх самих. — Вона виглянула в коридор, було видно, що думки її літали десь далеко. — Руперт. Це Руперт, його давній друг з роботи, — промовила вона, раптом повертаючись до мене. Я відчула, що місіс Трейнор мала щось важливе, чим хотіла з кимось поділитися. — І Алісія. Вони були… дуже близькі… певний час. Було б добре чаю. Дякую вам, міс Кларк.

Повагавшись якусь мить, я відчинила двері, обіпершись на них стегном так, щоб не перехилити тацю в руках.

— Місіс Трейнор сказала, що ви не проти випити трохи кави, — сказала я й поставила тацю на низького столика. Помістивши Віллову склянку в утримувач стільця та повернувши соломинку так, щоб він, лише порухавши головою, дістав її, я крадькома глянула на його гостей.

Насамперед я помітила жінку. Довгонога білявка зі шкірою кольору карамелі, вона належала до тих жінок, які змушували мене задуматися, чи й справді всі люди належать до того самого виду. Вона скидалася на породисту кобилу. Час від часу я бачила таких жінок. Як звичайно, вони піднімались, підплигуючи, схилом до замку, тягнучи за собою малят, одягнутих у «Боден», а коли заходили в кав’ярню, там лунали їхні кришталево чисті розкуті голоси: «Гаррі, любий, хочеш кави? Попрохати, хай приготують тобі макіято?» Це, поза сумнівом, була жінка-макіято. Вона пахла грошима, впевненістю та життям зі сторінок глянсового журналу.

Тоді я подивилась на неї уважніше й, стрепенувшись, зрозуміла: це жінка з лижної світлини Вілла, й почувається вона якось незручно.

Білявка чоломкнула Вілла в щоку й відступила на крок назад, ніяково усміхаючись. На ній була брунатна жилетка зі стриженого смушка (у ній я скидалася б на єті), а шию огортав світло-сірий кашеміровий шарф, який вона почала перебирати в руках, наче не могла вирішити, знімати його чи ні.

— Маєш гарний вигляд, — промовила вона до Вілла. — Справді. Ти… трохи запускаєш волосся.

Вілл не відреагував. Він просто дивився на неї з незворушним обличчям, як завжди. На мить я відчула вдячність, що він дивився так не лише на мене.

— Новий візок, еге? — Чоловік постукав по спинці Віллового візка й, схиливши підборіддя, закивав на знак схвалення, немов милувавсь першокласним спортивним автомобілем. — На вигляд… досить хитромудрий. Дуже… високотехнологічний.

Я не знала, що робити. Якусь мить стояла там, переступаючи з ноги на ногу, допоки тишу не сколихнув голос Вілла.

— Луїзо, чи не могли б ви ще підкинути кілька полін у вогнище? Схоже, воно пригасає.

Це вперше він назвав моє ім’я.

— Авжеж, — сказала.

І заметушилася біля пічки, роздуваючи вогонь та вибираючи в кошику поліна підхожого розміру.

— Боже, надворі так холодно, — сказала жінка. — Як добре мати справжній вогонь.

Я відчинила дверцята пічки й підштовхнула коцюбою розжарені поліна.

— Тут на добрих кілька градусів холодніше, ніж у Лондоні.

— Таки-так, — погодився чоловік.

— Я думала про те, щоб і собі придбати пічку. Очевидно, вони набагато ефективніші за відкритий вогонь.

Алісія трохи нахилилася, щоб оглянути пічку, наче вона зроду не бачила таких раніше.

— Так, я теж таке чув, — сказав чоловік.

— Треба з’ясувати це питання. Бо плануєш собі щось, а потім… — Вона затихла. — Чудова кава, — додала вона, помовчавши.

— Ну то… що робиш, Вілле? — У голосі чоловіка вчувалась вимушена веселість.

— Майже нічого, як не дивно.

— Але фізіотерапія та все інше… Це щось дає? Хоч якесь… покращення.

— Не думаю, Руперте, що найближчим часом стану на лижі, — Віллів голос просяк сарказмом.

Мені стало смішно. Таким я і знала Вілла. Я почала змітати попіл біля пічки. Мені здавалося, що всі вони спостерігали за мною. Тягарем нависла тиша. Раптом я подумала, що з мого джемпера виглядає етикетка, й стала боротися з бажанням перевірити.

— То що, — сказав нарешті Вілл, — чим маю завдячувати такому задоволенню? Минуло… вісім місяців.

— О, розумію. Мені дуже шкода. Це було… Я страшенно заклопотана. В мене нова робота в Челсі. Керую бутиком Саші Ґольдштейн. Ти ж пам’ятаєш Сашу? На вихідні також багато роботи. Там так людно по суботах. Вільного часу майже немає, — голос Алісії став знервованим. — Я кілька разів дзвонила. Тобі казала мама?

— А в «Льюїнз» справжня божевільня. Вілле, ти… Та ти й сам розумієш, що це таке. У нас новий партнер. Чолов’яга з Нью-Йорка. Бейнз. Ден Бейнз. Ти з ним не перетинався?

— Ні.

— Клятий чортяка, працює мало не двадцять чотири години на добу й чекає від інших того самого. — Було відчутне полегшення чоловіка, коли він знайшов зручну для себе тему. — Ти ж знаєш трудову етику янкі: більше ніяких довгих обідів, жодних брудних жартів. Кажу тобі, Вілле, атмосфера повністю змінилася.

— Справді.

— Саме так. Презентеїзм[10] у всій пишноті. Буває, навіть із крісла піднятись не насмілююся.

Здавалося, з кімнати висмоктали все повітря. Хтось кашлянув.

Я підвелася й витерла долоні об джинси.

— Піду… принесу ще дров, — промурмотіла я десь у бік Вілла і, взявши кошика, втекла.

Надворі було морозно, але я затрималася там, вибираючи поліна, щоби збавити час. Я намагалася прикинути, що краще — втратити через обмороження зайвого пальця чи повернутись назад у ту кімнату. Проте було занадто холодно, мій вказівний палець, яким я користуюся в шитті, посинів першим, отож мусила визнати поразку. Я несла дрова якомога повільніше й, увійшовши до флігеля, поволі сунула коридором. Коли наблизилась до вітальні, через прочинені двері почула жіночий голос.

— Насправді, Вілле, у нас була ще одна причина приїхати сюди, — сказала вона. — У нас… новини.

Я стала біля дверей, охопивши обіруч кошик із дровами.

— Я подумала… ми подумали, що правильно буде сказати тобі… гаразд, ось у чому річ. Руперт і я одружуємося.

Я стояла нерухомо, міркуючи, чи зможу повернутися так, щоб мене не почули. Жінка схвильовано провадила далі:

— Розумію, ця новина тебе трохи шокувала. Насправді це було шоком і для мене. Ми… Це… Ну, це почалось не одразу після…

Мої руки почали боліти. Я глянула на кошик, думаючи, що діяти.

— Ну, ти ж знаєш, ти і я… ми…

І знову мертва тиша.

— Вілле, будь ласка, скажи щось.

— Вітаю, — сказав він нарешті.

— Я знаю, що ти думаєш. Ніхто з нас не сподівався такого. Справді. Досить довго ми були просто друзями. Друзями, які турбувалися про тебе. Просто Руперт дуже підтримав мене після тієї аварії…

— Як мило з його боку.

— Будь ласка, не будь таким. Це так жахливо. Я дуже боялась розказувати тобі. Ми обоє боялися.

— Не сумніваюся, — відрубав Вілл.

— Слухай, ми сказали тобі це, бо обоє хвилюємось за тебе, — упав у річ Руперт. — Ми не хотіли, щоб ти почув це від когось іншого. Розумієш, життя триває. Урешті минуло два роки…

Настала тиша. Я зрозуміла, що більше нічого не хочу чути, й почала плавно відходити від дверей, трохи крекчучи від напруження. Та коли знову пролунав голос Руперта, цього разу гучніше, я розчула, що він казав.

— Годі, друже. Я знаю напевне, це дуже важко… все це. Та якщо Лісса тобі не байдужа, ти маєш бажати їй гарного життя.

— Скажи що-небудь, Вілле, будь ласка.

Я в’явила його обличчя, його погляд, який міг бути незворушним і водночас мати легку тінь презирства.

— Вітаю, — повторив Вілл. — Я певен, ви обоє будете вельми щасливі.

Алісія почала була невиразно висловлювати своє невдоволення, але її перервав Руперт.

— Ходімо, Ліссо. Нам краще піти. Вілле, ми прийшли сюди не по твоє благословіння. Проста ввічливість. Лісса подумала… ми обоє просто подумали, що ти маєш знати. Пробач, старий. Я… Я щиро сподіваюся, що все в тебе піде гаразд, і маю надію, ти захочеш бути на зв’язку, коли все… коли все трохи вляжеться.

Я почула ходу й схилилась над кошиком із дровами, немов тільки-но увійшла. Було чути, як вони вийшли в коридор, а потім переді мною з’явилась Алісія. Її повіки почервоніли, так, наче вона збиралась розплакатися.

— Я можу скористатися ванною? — запитала вона охриплим, надломленим голосом.

Я повільно підняла палець і мовчки вказала в бік кімнати.

Тоді вона пильно глянула на мене, і я зрозуміла — мої почуття відбилися на обличчі. Я ніколи не вміла їх приховувати.

— Я знаю, що ви думаєте, — сказала вона згодом. — Але я старалась. Я справді старалася. Багато місяців. А він просто відштовхував мене. — Вона випнула підборіддя й на диво здавалась розлюченою. — Він справді не хотів, щоб я була тут. Він вочевидь дав це зрозуміти.

Алісія немов чекала моєї відповіді.

— Мені до цього зась, — нарешті сказала я.

Ми стояли й дивились одна на одну.

— Знаєте, допомогти можна лише тому, хто хоче, щоб йому допомогли, — мовила вона.

А потім пішла.

Я почекала кілька хвилин, прислухаючись до звуку автомобіля, що від’їжджав, і попрямувала на кухню. Я стояла там і чекала, поки закипить чайник, хоча пити не хотілося. Гортала журнал, який уже читала. Нарешті вийшла в коридор, крекчучи, підняла кошик і понесла дрова. Перш ніж увійти, трохи стукнула ними у двері вітальні, щоб Вілл знав, що я заходжу.

— Хотіла запитати, чи вам потрібно… — почала я, але там не було нікого.

Кімната була порожня.

І тоді я почула гуркіт. Вибігла в коридор — гуркіт не вщухав. Потім дзенькнуло скло. Звуки долинали з Віллової спальні. «О Боже, будь ласка, не дай йому забитися». Я запанікувала. Попередження місіс Трейнор крутилося в моїй голові: я покинула його на більш ніж п’ятнадцять хвилин.

Я побігла коридором, зупинилася у дверях і стала, тримаючись обіруч за одвірки. Вілл був посеред кімнати, він сидів прямо. Поперек билець, виступаючи в ліву руч на кільканадцять дюймів, лежала тростина — лицарський спис.

На довгих полицях не лишилося жодної фотографії. Уламки дорогих рам і блискучого скла лежали по всій підлозі, Віллові коліна були всіяні скляним кришивом та дерев’яними скіпками. Розумом я намагалась охопити місце руйнації й відчула, як мій пульс потроху сповільнюється, коли до мене дійшло, що Вілл живий-здоровий. Він важко дихав, наче доклав багато зусиль, щоб усе це зробити.

Він повернув візок, долі захрускало скло. Наші погляди зустрілися. Його очі були невимовно втомлені. Вони застерегли мене не співчувати. Я подивилась на його коліна, відтак на підлогу навколо нього. Серед цього безладу я розгледіла його з Алісією світлину. Тепер її обличчя затуляла зігнута срібна рамка.

Я важко ковтнула, дивлячись на неї, і повільно звела очі на нього. Ці кілька секунд здалися мені вічністю.

— Ці колеса можна пробити? — нарешті сказала я, киваючи на його інвалідний візок. — Бо й гадки не маю, куди поклала домкрат.

Очі Вілла розширилися. На якусь мить я подумала, що все зіпсувала. Але на його обличчі промайнула ледве помітна усмішка.

— Добре, не рухайтесь, — промовила я. — Піду по пилосмок.

Я чула, як тростина впала на підлогу. Коли вийшла з кімнати, мені здалося, що він просив пробачення.

Щочетверга увечері в «Голові короля» було велелюдно, а в кутку кабінки ще велелюдніше. Я сиділа, затиснута між Патриком і парубком на ім’я Раттер, час від часу розглядаючи закріплені на дубових сволоках над моєю головою мідні бляшки для кінської збруї та фотографії замку, вивішені на поперечинах. Я намагалася здаватися хоч трішки зацікавленою в розмові, що оберталася головно довкола відсотка жиру в організмі та вмісту вуглеводів у їжі.

Я завжди думала, що зустрічі клубу «Гейлзберзькі гіганти тріатлону», які відбувалися раз на два тижні, — це найгірший кошмар власника паба. Я була єдина, хто споживав алкоголь і смакував чипсами. Решта потягувала мінеральну воду або обговорювала наявність підсолоджувача в дієтичній колі. Коли члени клубу нарешті замовляли їжу, там не було жодного салату, заправленого жирною заправкою, а курка не красувалася у власній шкурі. Я часто замовляла чипси, просто щоб спостерігати, як усі вдають, що їм не хочеться.

— Філ здався десь через сорок миль. Каже, що дійсно чув голоси. Ноги як з олива. А обличчя наче в зомбі.

— А мені підігнали ті нові японські балансувальні кросівки. У підсумку виграв п’ятнадцять хвилин на десятимильній трасі.

— Не подорожуйте з м’яким чохлом для велосипеда. Найджел прибув з таким у табір тріатлоністів: зовсім як чортів портплед[11].

Я б не сказала, що мені подобалися збори «Гігантів тріатлону», але через мою кількість годин на роботі, яку збільшили, та графік тренувань Патрика — це була одна з небагатьох можливостей побачити його. Він сидів попліч мене, мускулястий, в шортах, незважаючи на те що надворі надзвичайно холодно. Серед членів клубу було справою честі носити якнайменше одягу. Чоловіки були жилаві, вони виставляли напоказ незрозумілий та дорогий спортивний одяг, що «вбирає зайвий піт і вологу» або легший за повітря. Їх звали переважно Скад або Триг. Вони згинали один перед одним частини тіла, показуючи травми або передбачуваний ріст м’язів. Дівчата не використовували косметику, і їхні рум’яні обличчя видавали те, що вони часто бігали в морозяну погоду. Вони дивилися на мене, не розуміючи, а коли навіть із легким презирством, поза сумнівом, вираховуючи співвідношення моєї жирової тканини та м’язів і завважуючи нестачу останніх.

— Це було жахливо, — сказала я Патрикові, роздумуючи, чи зможу замовити чизкейк без їхніх убивчих поглядів. — Його дівчина та його найкращий друг.

— Її не можна звинувачувати, — сказав він. — Ти хочеш сказати, що й справді залишилася б зі мною, якби мене паралізувало від шиї і донизу?

— Звичайно, я б залишилась.

— Ні, ти б не зосталася. І я б не сподівався на це.

— Але я б залишилась.

— Проте я не хотів би цього. Я б не хотів, щоби хтось залишився зі мною з жалості.

— А хто говорить про жалість? Усередині ти був би тією самою людиною.

— Ні, не був би. Я б узагалі змінився. — Він покрививсь. — Я не хотів би жити. Залежати від інших людей у кожній дрібниці. А тут ще й зад тобі витирають чужі люди.

Голомозий чоловік просунув поміж нами голову.

— Пате, — промовив він, — ти вже куштував той новий гелевий напій? Минулого тижня один із них вибухнув у моєму нараменнику. Ще нічого схожого не бачив.

— Ні, Тригу, не куштував. Я надаю перевагу бананові та пляшечці «Люкозейд»[12].

— Деззер пив дієтичну колу на тріатлоні «Норвежець»[13]. То його знудило на висоті три тисячі футів. Ото ми реготали.

Я кволо всміхнулася.

Голомозий зник, і Патрик повернувся до мене, знать з усього, все ще розмірковуючи над долею Вілла.

— Боже мій. Подумай про всі ті речі, яких не можна робити… — Він похитав головою. — Жодного бігу, їзди на велосипеді. — Він подививсь на мене, ніби щойно до нього дійшло. — Жодних любощів.

— Та ні, любитись можна. Просто жінка має бути зверху.

— Тоді ми мали б із цим клопіт.

— Дуже смішно.

— Окрім того, якщо ти паралізований нижче від шиї, то, думаю… член не працює так, як треба.

Я згадала Алісію: «Але я старалася, — сказала вона. — Я справді старалась. Багато місяців».

— Я впевнена, що де з ким це спрацює. У всякому разі має бути якийсь спосіб, якщо… підійти до цього творчо.

— Ха! — Патрик ковтнув води. — Запитай його завтра. Слухай, ти казала, що він нестерпний. Мабуть, він був таким і до нещасного випадку. Можливо, це реальна причина, чому вона кинула його. Ти про це думала?

— Не знаю. — Я згадала світлину. — Вони здавалися щасливими вкупці.

А проте що ж доводить фотографія? У мене вдома була світлина в рамці, де я променисто всміхалась до Патрика, немовби він щойно витягнув мене з будівлі, яка палає, однак насправді я перед тим назвала його феєричним бовдуром, а він із серцем відповів: «Цур тобі!»

Патрик втратив цікавість.

— Гей, Джиме… Джиме, ти бачив того нового легкого велосипеда? Щось нормальне?

Я дозволила йому змінити тему, думаючи про те, що сказала Алісія. Уявити, як Вілл відштовхує її, було легко. Утім, природно, як когось кохаєш, твоє місце поруч із ним, хіба ні? Щоб допомогти вийти з депресії. У хворобі й здоров’ї, і таке інше, га?

— Ще щось питимеш?

— Горілку з тоніком… Тонік без цукру, — додала я, коли він здивовано підняв брову.

Патрик знизав плечима й попрямував до бару. Я стала почуватися трохи винною, що ми обговорюємо мого роботодавця. Надто ж, коли в’явила, що він пережив за цей час. Було майже неможливо не роздумувати про інтимніші сторони його життя. Я забулася. Говорили про тренувальні вихідні в Іспанії. Я неуважно слухала, поки біля мене не з’явився Патрик і не підштовхнув мене.

— Подобається?

— Що?

— Вікенд в Іспанії. Замість відпустки в Греції. Можеш полежати біля басейну, якщо не в захваті від сорокамильного велопробігу. Ми могли б дістати дешеві авіаквитки. Через шість тижнів. Тепер, коли ти купаєшся в грошах…

Я згадала про місіс Трейнор.

— Не знаю… Навряд чи вони зрадіють, що я так хутко беру відгул.

— Тоді ти не заперечуватимеш, якщо я поїду? Мені справді хочеться провести тренування на висоті. Я роздумую про щось більше.

— Про що більше?

— Тріатлон. «Екстрим вікінг». Шістдесят миль на велосипеді, біг — тридцять миль — і хороший довгий заплив у холодних північних морях.

Про «Вікінг» говорили з благоговінням ті, хто брав у ньому участь, вони носилися зі своїми травмами, як ветерани якоїсь віддаленої та надто жорстокої війни. Патрик майже прицмокував з нетерплячки. Я подивилась на свого бойфренда, наче той справді був не з цієї планети. На мить мені здалося, що краще б він працював у телепродажах і не міг проминути автозаправку, не затарившись батончиками «Марс».

— Ти справді збираєшся це зробити?

— А чом би й ні? Я ніколи не почувався краще.

Я подумала про все це додаткове підготовлення — нескінченні розмови за вагу та відстань, фізичну форму та витривалість. Останнім часом привернути увагу Патрика було досить важко.

— Ми можемо зробити це разом, — сказав він, хоч ми обоє знали, що він не вірив у це.

— Я залишаю це на тебе, — відповіла я. — Справді. Не втрачай можливості.

І замовила чизкейк.

***

Якщо я думала, що після вчорашніх подій у Ґранта-гаусі настане відлига, то помилялася. Я привіталася з Віллом широкою усмішкою й бадьоро крикнула «Здоров!», та він навіть не постарався відвернутися од вікна.

— Не найкращий день, — пробурмотів Натан, одягаючи своє пальто.

Це був мерзенний ранок: низьке захмарене небо, за вікнами порошила мряка, і важко було навіть уявити, що колись іще вигляне сонце. Навіть я в такі дні ставала похмурою. Не дивина, що Вілл почувався гірше. Я заходилась коло ранкових справ, раз у раз повторюючи про себе, що все те не має значення. Хіба вам конче має подобатися ваш роботодавець? Багатьом людям не подобається. Я згадала Тринину керівницю, серійну «розлученку» з нещирим обличчям, яка стежила за тим, скільки разів моя сестра ходила в туалет, і кидала в’їдливі коментарі щодо роботи її сечового міхура, яка, на думку начальниці, виходила за межі розумного. Та й, окрім того, я вже пропрацювала тут два тижні. Це означало, що лишилося всього п’ять місяців і тринадцять робочих днів.

Світлини акуратно лежали в нижній шухляді, куди я поклала їх напередодні. Присівши навпочіпки, я почала розкладати їх долі та сортувати, оцінюючи, які рамці зможу полагодити. Речі я лагоджу незгірше. Ще й до всього, як я гадала, це був хороший спосіб убити час.

Так минуло хвилин із десять, коли стриманий хуркіт моторизованого інвалідного візка попередив мене про Віллів приїзд.

Він став біля дверей і подивився на мене. Під очима лежали темні тіні. Натан казав мені, що іноді він узагалі майже не спить. Я не хотіла думати про те, що відчуваєш, коли лежиш уночі в пастці ліжка, не в змозі вибратися звідти, а компанію тобі складають лишень похмурі думки.

— Я вирішила поглянути, чи можна полагодити хоч кілька рамок, — сказала я, піднявши одну з них. На знімку він вправлявся в банджі-джампінгу. Я намагалася бути життєрадісною (Йому потрібен хтось оптимістичний, хтось позитивний.).

— Навіщо?

Я закліпала.

— Ну… Я подумала, що деякі ще можна врятувати. Ось принесла із собою клей для дерева, якщо ви дасте згоду лагодити їх. А може, хочете замінити їх, тоді я збігаю в місто під час моєї обідньої перерви й пошукаю інші. Ми можемо поїхати разом, якщо забажаєте…

— Хто вам сказав їх лагодити?

Він непохитно дивився на мене.

«Ой-ой-ой», — подумала я.

— Я… Я просто намагаюсь допомогти.

— Ви хотіли виправити те, що я зробив учора.

— Я…

— Знаєте що, Луїзо? Було б непогано, хоча б раз, щоби хтось звернув увагу на те, чого хочу я. Розбиті фотографії — не є нещасний випадок. Це не спроба радикальних змін дизайну інтер’єру. Я просто не хочу більше їх бачити.

Я звелася на ноги.

— Мені дуже шкода. Я не думала, що…

— Ви думали, що знаєте краще. Кожен гада, що знає, що мені потрібно: «Поставмо знову ті кляті фотографії. Бідний каліка матиме, на що дивитись». Я не хочу, щоб ці кляті фотографії дивились на мене щоразу, як я, застрягши в своєму клятому ліжку, чекаю, поки хтось прийде й витягне мене. Зрозуміло? Як гадаєте, це може дійти до вас?

Я важко ковтнула.

— Я не збиралася лагодити ту, де ви з Алісією. Я не настільки дурна… Я просто подумала, що через якийсь час ви…

— О Боже, — відвернувшись од мене, проказав він їдко. — Позбавте мене психотерапії. Просто йдіть і читайте ваші журнальчики чи що там ще ви робите, коли не заварюєте чай.

Мої щоки палали. Я спостерігала, як він, маневруючи, в’їжджає у вузький коридор, і викрикнула, перш ніж подумала, що роблю:

— Не конче поводитись як віслюк.

Слова пролунали в застиглому повітрі. Інвалідний візок зупинився. По довгій паузі Вілл дав задній хід і спроквола повернувсь до мене обличчям, тримаючи руку на маленькому джойстику.

— Що?

Я дивилась на нього, моє серце калатало.

— Ви кепсько повелися зі своїми друзями. Гаразд. Можливо, вони це заслужили. Однак я день при дні щосили стараюся зробити все, що можу. Тому була б дуже вдячна, якби ви не псували мені життя, як це робите іншим.

Очі Вілла трохи розширилися. По якімсь часі він знову заговорив:

— А якщо я скажу вам, що не хочу вас тут бачити?

— Ви мене не наймали. Я працюю у вашої матері. І, поки вона не скаже мені, що я тут не потрібна, я залишаюся. Не тому, що я надто турбуюся про вас чи мені до вподоби ця дурна робота або я хочу так чи інак змінити ваше життя, а тому, що мені потрібні гроші. Зрозуміло? Мені справді потрібні гроші.

Вираз обличчя Вілла Трейнора не надто змінився, та, схоже, я побачила в його очах подив, неначе він не звик, що з ним не погоджуються.

«Чорт, — подумала я, коли усвідомила, що зробила. — Цього разу я справді все зіпсувала».

Проте Вілл просто дивився на мене. Я не відверталася. Тоді він ледь помітно зітхнув, наче збирався сказати щось неприємне.

— Відверто, — мовив він і розвернув візок. — Просто покладіть фотографії в нижню шухляду, добре? Усі.

І, хуркочучи, він поїхав геть.

5

Коли тебе катапультує в цілком нове життя чи принаймні штовхає в чуже життя настільки щільно, що твоє обличчя немов притискається до їхнього вікна, це змушує тебе переглянути своє розуміння того, хто ти. Чи ким здаєшся іншим людям.

Для моїх батьків за чотири короткі тижні я стала на кілька рівнів цікавішою. Тепер я була провідником в інший світ. Моя мати, зокрема, щодня розпитувала мене про Ґранта-гаус і його побут, мов той зоолог, який докладно вивчає якусь недовідому, нову істоту й середовище її проживання. «Місіс Трейнор використовує лляні серветки під час кожного прийому їжі? — питала вона. — Як думаєш, вони пилосмочать щодня, як і ми? Що вони роблять з картоплею?»

Вона проводжала мене вранці, суворо наказуючи дізнатися, якою маркою туалетного паперу вони користуються або чи використовують простирадла з полікотону. Те, що часто я не могла це згадати, було для неї джерелом великого розчарування. Моя мама була потай переконана, що мажори живуть як свині, відтоді як я, шестирічна, розказала їй про шкільного друга, чия мати не дозволяла нам гратися в їхній залі, мовляв, тому, що ми піднімемо пилюку.

Коли я приходила додому й рапортувала: «Так, собаці справді вільно їсти на кухні» або «Ні, Трейнори не миють передній ґанок щодня», як це робила моя мама, вона складала губи бантиком, скоса поглядала на батька й кивала з тихим задоволенням, немовби я щойно потвердила все, що вона думала про неохайність вищих кіл.

Залежність батьків від мого доходу чи, можливо, їхнє розуміння того, що насправді я не люблю свою роботу, означало наступне: в будинку до мене почали ставитися з повагою. Утім, змінилося не так багато: що стосувалося батька, то він перестав називати мене «товста гузниця», а щодо мами, то тепер, коли я верталась додому, як велося, мене чекала чашка чаю.

Для Патрика й моєї сестриці я не змінилася — як і раніше, була об’єктом для глузувань, обіймів, поцілунків чи причиною подутись. Я теж не відчувала змін. Мій вигляд не змінився, одягалась я й досі, як мовляла Трина, так, немов брала участь у бійцівському герці в благодійній крамниці.

Я не здогадувалася, що думають про мене мешканці Ґранта-гаусу. Вілл був байдужливий, а в Натанових очах, знать з усього, я поставала як остання з довгої вервечки найманих доглядальниць. Він мав зичливу вдачу, але тримався дещо на відстані. Здавалося, він не був певен, що я там надовго. Містер Трейнор ввічливо мені кивав, коли ми перетинались у передпокої, інколи запитував мене, як я добралася й чи добре мені тут працюється. Сумніваюся, що він упізнав би мене, якби його мені представили в інших декораціях.

А для місіс Трейнор, о Боже, для місіс Трейнор, я, схоже, була найдурніша та найбезвідповідальніша людина на всій земній кулі.

Усе почалося з фоторамців. Ніщо в цьому будинку не лишалося непоміченим для місіс Трейнор, і я мала б знати, що розгром рамців кваліфікуватиметься як землетрус. Вона розпитувала мене, на скільки точно часу я покинула Вілла самого, що стало причиною, як швидко я прибрала той безлад. Насправді вона не критикувала мене, бо була занадто шляхетна, щоб навіть підвищити голос, але те, як вона повільно кліпала очицями, слухаючи мої відповіді, та її коротке мугикання під час моєї розповіді сказали мені все, що я хотіла знати. Для мене не стали несподіванкою слова Натана про те, що вона — мировий суддя.

Місіс Трейнор гадала, що краще мені не покидати Вілла самого так довго наступного разу, хоч би якою ніяковою здавалась ситуація, гм… Вона радила мені не ставити речі так близько до краю, коли наступного разу я витиратиму пил, адже їх можна випадково скинути долі, гм… (Схоже, вона воліла вірити, що це був нещасний випадок.) Місіс Трейнор змусила мене почуватися заплішеною дурепою, і, відповідно, я ставала такою, коли та була поруч. Вона завжди заходила саме тоді, коли я щось упускала на підлогу чи боролася з регулятором плитки абощо. А коли я заходила знадвору, несучи дрова, вона стояла в передпокої з дещо роздратованим виглядом, немов мене не було набагато більше часу, ніж насправді.

Дивно, але її ставлення дошкуляло мені більше, ніж грубість Вілла. Кілька разів я навіть хотіла запитати її прямо, що не так. «Ви сказали, що наймаєте мене через моє ставлення до життя, а не через професійні навички, — хотіла сказати я. — Ну, от я й веселюся що Божий день. Бадьора, як ви й хотіли. То в чому ж ваш клопіт?»

Але Камілла Трейнор не з тих жінок, яким можна сказати таке. Та й, окрім того, у мене було таке відчуття, що ніхто в цім будинку ніколи нічого в живі очі не говорить.

«Лілі, наша остання дівчина, мала доволі розумну звичку використовувати цю каструлю на два овочі відразу» — означало «Ти створюєш забагато безладу».

«Вілле, може, ти хочеш чаю?» — насправді означало «Не знаю, що тобі й сказати».

«Гадаю, мені треба упорядкувати деякі документи» — означало «Ти грубіяниш, тому я збираюся вийти з кімнати».

Усе це вимовлялося зі злегка болючим виразом, і тонкі пальці перебирали ланцюжок із розп’яттям. Вона була така стримана, така розсудлива. Поруч із місіс Трейнор моя мама скидалась на Емі Вайнгаус. Я ввічливо всміхалася, удавала, що нічого не помітила й виконувала роботу, за яку мені платили.

Або принаймні намагалася.

— Чому, чорт би вас узяв, ви намагаєтеся підсунути мені моркву?

Я подивилась на тарілку. Я спостерігала за телеведучою та розмірковувала, чи не пофарбувати мені волосся в такий самий колір.

— Що? Ні.

— Намагаєтеся. Ви розім’яли її та домішали до соусу. Я бачив на власні очі.

Я почервоніла: так воно й було. Я сиділа й годувала його, тим часом як обойко краєм ока дивилися обідні новини. На обід були ростбіф і картопляне пюре. Місіс Трейнор веліла мені покласти на тарілку три види овочів, хоча Вілл досить чітко сказав, що сьогодні він не хоче овочів. Напевне, вся їжа, яку мені загадали приготувати, була збалансована до найменшої дрібниці.

— Чому ви намагаєтесь запхати в мене моркву?

— Я не намагаюся.

— Отже, моркви тут немає?

Я дивилась на дрібні помаранчеві шматочки.

— Ну, добре… Є.

Він чекав, підвівши брови.

— Гм… Я просто подумала, що овочі будуть вам корисні.

Почасти я робила це з поваги до місіс Трейнор, почасти — через звичку. Я звикла годувати Томаса, переминаючи овочі в пюре та ховаючи його під купами картоплі або в макаронах. Кожен шматочок, який ми впихали в нього, здавався невеличкою перемогою.

— Поговорімо відверто. Ви вважаєте, чайна ложка моркви поліпшить якість мого життя?

В устах Вілла Трейнора це звучало досить нерозумно. Проте я навчилась не здаватися оторопілою, хоч би що Вілл сказав чи зробив.

— Я вас зрозуміла, — спокійно відповіла я. — Більше цього не робитиму.

Коли ж разом ні з цього ні з того Вілл Трейнор розсміявся. Зайшовся сміхом, неначе й сам цього не сподівався.

— На Бога! — Він похитав головою.

Я витріщилась на нього.

— Що, чорт його бери, ви ще понапихували в мої страви? А далі ви проситимете мене відкрити тунель, щоб містер Поїзд доставив трохи перетертої брюссельської капусти на чортову станцію під назвищем Шлунок?

Я обдумувала це десь із хвилину.

— Ні, — сказала я з байдужістю на обличчі. — Я маю справу лише з містером Виделкою. Містер Виделка на поїзд не схожий.

Це кілька місяців до того дуже переконливо довів мені Томас.

— Вас до цього підштовхнула моя мати?

— Ні. Послухайте, Вілле, мені шкода. Я просто… не подумала.

— Неначе це вперше.

— Гаразд, гаразд. Я заберу кляту моркву, якщо вона справді вас так засмучує.

— Мене засмутила не чортова морква, а те, що її підмішує в мою їжу божевільна, яка звертається до столових приборів словами «містер і місіс Виделки».

— Це був жарт. Слухайте, давайте я заберу моркву, і…

Він одвернувся від мене.

— Я більше нічого не хочу. Просто зробіть мені чашку чаю. — І коли я вже вийшла з кімнати, він крикнув навздогінці: — І не намагайтесь підмішати туди чортів кабачок.

Натан увійшов, коли я закінчувала мити посуд.

— Вілл у доброму гуморі, — мовив він, коли я передала йому чашку.

— Справді? — Я їла бутерброди на кухні. Надворі було дуже холодно, і останнім часом будинок не здавався мені таким недружнім, як колись.

— Він сказав, що ти намагаєшся отруїти його. Але говорив це… знаєш… у хорошому сенсі.

Я відчула незвичну радість від цих слів.

— Так… добре… — промовила я, намагаючись приховати свої емоції. — Дай мені час.

— Він навіть трохи розговорився. Бувало, тижнями нічого майже не говорить, а тут протягом останніх кількох днів він, на диво, в настрої перекинутися кількома словами.

Я згадала, як Вілл сказав мені, якщо я не перестану свистіти, він буде змушений переїхати мене візком.

— Думаю, його уявлення про балакучість трохи відрізняється від мого.

— Ну, ми трохи поговорили про крикет. І, маю тобі сказати, — Натан знизив голос, — близько тижня тому Місіс Ті розпитувала мене, чи ти справляєшся. Я сказав, що ти працюєш дуже професійно, хоча знав, вона питала не про те. А вчора вона прийшла й сказала, що чула, як ви сміялися.

Я пригадала вчорашній вечір.

— То він з мене сміявся, — сказала я.

Віллові стало смішно, тому що я не знала, що таке песто. Я сказала йому, що на вечерю — макарони, присмачені зеленим соусом.

— Ой, та їй про це байдуже. Просто він давно вже ні з чого не сміявся.

Це була правда. Вілл і я, здавалося, знайшли легший спосіб бути поруч одне одного. Переважно це відбувалося так. Він говорив мені грубощі, й подеколи я теж відповідала грубістю. Він казав мені, що я чимось не догодила йому, а я відповідала, що він міг би краще попрохати, якби йому було небайдуже. Він кляв мене, називав колькою в гузниці, а я відказувала, най спробує побути без цієї кольки й подивиться, чи надовго його стане. Усе це було трохи вдавано, та, мабуть, нас обох влаштовувало. Іноді навіть здавалося, що Віллові легше від того, що хтось готовий бути з ним грубим, заперечувати йому або сказати, що він жахливо поводиться. Таке було відчуття, що після нещасного випадку всі ходили біля нього навшпиньки, хіба окрім Натана, до якого Вілл, здавалося, автоматично ставився з повагою і хто так чи інакше був нечутливий до будь-яких його гострих зауваг. Натан був броньованою машиною в людській подобі.

— Просто постарайся стати мішенню для його кпинів, добре?

Я поставила свою чашку в зливальницю.

— Навряд чи з цим будуть проблеми.

Іншою великою зміною, крім атмосфери в будинку, було те, що Вілл не прохав мене дати йому спокій так часто, як колись, і кілька разів пополудні навіть пропонував мені залишитися й подивитися з ним фільм. Я не надто заперечувала, коли то був «Термінатор», хоч бачила всі його частини, але коли він показав мені французький фільм із субтитрами, я кинула погляд на обкладинку й сказала, що цього разу я пропущу перегляд.

— Чому?

Я стенула плечима.

— Не люблю фільми з субтитрами.

— Це те саме, якби ви сказали, що вам не до смаку фільми з акторами в них. Не смішіть мене. Що саме вам не подобається? Той факт, що потрібно щось прочитати, а не тільки дивитися?

— Мені просто не подобаються іноземні фільми.

— Після чортового «Місцевого героя» решта фільмів була іноземна. Чи ви думали, що Голлівуд — передмістя Бірмінгема?

— Смішно.

Він не міг повірити, коли я призналася, що ніколи не бачила фільм із субтитрами. Просто вечорами зазвичай пульт від телевізора привласнювали мої батьки, а в Патрика було таке саме бажання дивитись іноземний фільм, як і записатися на вечірні курси для в’язання гачком. Мультиплекс у найближчому до нас місті показував найновіші бойовики й романтичні комедії, проте був ущерть заповнений підлітками в толстовках із каптурами, тож більшість жителів приміської зони рідко його відвідувала.

— Луїзо, ви повинні подивитися цей фільм. По суті, я наказую вам це зробити. — Вілл від’їхав назад і кивнув у бік м’якого крісла. — Там. Сідайте туди. І не рухайтеся, поки все не скінчиться. Ніколи не дивилася фільм іноземною мовою. Боже-боже, — пробурмотів він.

Це був старий фільм про горбаня, який успадкував будинок у сільській місцевості Франції. Вілл сказав, що фільм знято за знаменитою книжкою, але я навіть ніколи не чула про неї. Перші двадцять хвилин я трохи метушилася, мене дратували субтитри і я думала, чи не розлютиться Вілл, якщо сказати йому, що мені потрібно в туалет.

А потім щось сталося. Я перестала думати про те, як важко слухати й читати одночасно, забула про Віллів прийом таблеток і про те, що місіс Трейнор може подумати, що я байдикую, і стала переживати за горопаху та його сім’ю, яких ошукали недобросовісні сусіди. Ще до того, як горбань помер, я тихо ридала, промокаючи соплі рукавом.

— Отже… — Вілл з’явився поруч і лукаво подививсь на мене. — Вам зовсім не сподобалося.

Я звела очі й здивовано завважила, що надворі вже темно.

— Тепер зловтішатиметесь, еге? — промурмотіла я, потягнувшись до коробки з хустинками.

— Трохи. Я просто вражений, що на такий зрілий вік — скільки там вам?..

— Двадцять шість.

— Двадцять шість років, і ви ніколи не дивилися фільм із субтитрами. — Він спостерігав, як я витирала очі.

Я глянула на хустинку й зрозуміла, що витерла всю туш.

— Не знала, що це обов’язково, — пробурчала я.

— Гаразд. То що, Луїзо Кларк, ви робите у вільний час, якщо не дивитесь фільми?

Я стиснула в руці хустинку.

— Хочете знати, що я роблю поза роботою?

— Це ви наполягали, що нам варто краще пізнати одне одного. Отож розкажіть мені про себе.

З такого його тону ніколи не можна було мати певність, що він не глузує з вас. Я чекала відплати.

— Чому? — запитала я. — Чому це ви раптом зацікавилися?

— О, на Бога! Невже ваше життя — державна таємниця? — Здавалося, він починав дратуватися.

— Не знаю… — сказала я. — Ходжу випити в паб. Трохи дивлюся телевізор. Спостерігаю, як бігає мій бойфренд. Нічого незвичайного.

— Ви спостерігаєте, як ваш бойфренд бігає.

— Так.

— Але не бігаєте сама.

— Ні. Я… — глянула на свої груди, — не створена для цього.

Він усміхнувся.

— Що ще?

— Про що ви?

— Хобі. Подорожі. Місця, у яких ви любите бувати.

Він скидався на мого викладача з професійної підготовки.

Я намагалася думати.

— Немає в мене захоплень. Трохи читаю. Люблю гарний одяг.

— Зручно, — сказав він сухо.

— Ви самі запитали. Справжніх хобі в мене немає, — почала я захищатися. — Нічого такого не роблю, зрозуміло? Я працюю, а потім іду додому.

— Де ви живете?

— По той бік замку. Ренфрю-роуд.

Він спантеличено глянув на мене. Аякже! Між двома сторонами замку ціле провалля!

— Це неподалік шосе з розділювальною смугою. Поруч із Макдональдсом.

Він кивнув, хоча я не була впевнена, що він насправді мене розумів.

— А відпустки?

— Я була в Іспанії. З Патриком. Моїм бойфрендом, — додала я. — У дитинстві ми їздили тільки в Дорсет. Або в Тенбі. Моя тітка живе в Тенбі.

— А що ви хочете?

— Що я хочу?

— Від життя.

Я закліпала.

— Це вже особисте.

— Мені байдуже до подробиць. Не варто вдаватись до психоаналізу. Я просто запитую, що ви хочете. Одружитися? Народити карапузів? Мрієте про кар’єру? Хочете подорожувати світом?

Настала довга пауза.

Думаю, я знала, що моя відповідь розчарує його, ще до того, як промовила:

— Не знаю. Я ніколи не думала про це.

У п’ятницю ми поїхали в лікарню. Я рада, що не знала про Віллів візит до лікаря раніше, бо провела б безсонну ніч, переживаючи, як відвезти його. Я вмію кермувати, так. Але десь так само, як і балакати французькою. Еге ж, я здала відповідний іспит. Однак по тому не використовувала цю навичку частіше, ніж раз на рік. Думка про те, що потрібно посадити Вілла з його візком у пристосований до цього мікроавтобус і успішно доставити його в сусіднє місто, жахала мене.

Декілька тижнів я прагнула вирватися з цього будинку під час робочого дня. А теперечки я зробила б усе, аби не виходити надвір. Його лікарняну картку я знайшла серед тек з матеріалами про його здоров’я: великих товстих швидкозшивачів із назвиськами «Транспорт», «Страхування», «Життя з інвалідністю» та «Візити до лікарів». Я схопила картку й перевірила, чи справді там сьогоднішня дата. Я досі сподівалася, що Вілл помилився.

— Ваша мама також поїде?

— Ні. Вона не їздить зі мною в лікарню.

Я не могла приховати своє здивовання. Гадала, вона контролює всі аспекти синового лікування.

— Колись їздила, — додав Вілл. — Та ми домовились.

— А Натан їде?

Я стояла перед ним навколішки. Я так нервувалася, що впустила частину обіду йому на коліна й тепер марно намагалася витерти це. Добра частина його штанів промокла наскрізь. Вілл нічого не сказав, лише попрохав, щоб я перестала вибачатись, але це не допомогло, я й далі дуже нервувалася.

— Чому питаєте?

— Так, просто. — Я не хотіла, щоб він знав, як мені було боязко. Майже весь ранок — звичайно о цій порі я прибираю — я провела, читаючи та перечитуючи інструкцію з експлуатації підйомника, але досі боялась тієї миті, коли візьму на себе відповідальність підняти Вілла на два фути в повітря.

— Годі, Кларк. У чому клопіт?

— Гаразд. Я просто… просто подумала, що було б легше, якби першого разу тут був хтось, хто в цьому добре тямить.

— На відміну від мене, — сказав він.

— Я не це мала на увазі.

— Бо навряд чи я щось знаю про власне здоров’я?

— Ви вмієте керувати підйомником? — відкрито запитала я. — Ви зможете сказати мені, що саме я маю робити?

Вілл не зводив з мене очей. Якщо він і хотів дошкулити мені, то, здавалося, передумав.

— Слушна заувага. Так, він їде. Зайва пара рук не завадить. Та й до всього, як він буде поруч, ви так не нервуватиметеся.

— А я й не нервуюсь.

— Я бачу. — Він глянув на свої коліна, які я й досі терла шматком тканини. Соусу до макаронів я позбулася, але штани промокли. — Тепер скажуть, що в мене нетримання сечі.

— Я не закінчила. — Я вмикнула фен і напрямила насадку йому нижче від живота.

Коли гаряче повітря вдарило його брюки, від здивування він звів брови.

— Гаразд, — сказала я. — Я теж не планувала так проводити полудень п’ятниці.

— Ви напружені?

Я відчувала, як він вивчає мене.

— О, розслабтеся, Кларк. Це ж на моє природження спрямовано струмінь гарячого повітря.

Я не відповіла. Його голос перекривав гудіння фена.

— Та облиште ви, що гірше може статися, хіба опинюся в інвалідному візку?

Можливо, це звучить нерозумно, але я не могла не розсміятися. «Невже насправді Вілл намагається мене трохи підбадьорити?»

Зовні автомобіль здавався звичайним, але коли задні пасажирські дверцята відчинялися, долі опускався пандус. Під Натановим наглядом я скерувала Віллів зовнішній візок (він мав окремий візок для подорожей) прямо на пандус, перевірила електричне фіксоване гальмо та запрограмувала візок на повільний підйом у автомобіль. Натан ковзнув на друге пасажирське сидіння, пристебнув Вілла й зафіксував колеса. Намагаючись стримати тремтіння рук, я зняла авто з ручного гальма й поволі рушила до лікарні.

Від’їхавши вже далеко від дому, я глянула на Вілла. Він якось принишк, напружив підборіддя й неначе скулився. Надворі було холодно, тож ми з Натаном старанно закутали його шарфом і вдягнули в тепле пальто, та, схоже було, почувався він усе одно не дуже комфортно. Щоразу, дивлячись у дзеркало заднього виду (а це траплялося частенько), я боялася, що візок може зірватися з кріплень, хоч поряд і був Натан, він дививсь у вікно з непроникним виразом обличчя. Навіть коли я зупинялась чи різко пригальмовувала, що було кілька разів, він просто злегка кривився й чекав, поки я розберуся з усім.

Коли ми під’їхали до лікарні, я вся була вкрита тонким шаром поту. З переляку я тричі об’їхала автопаркованку лікарні, шукаючи якнайбільше паркувальне місце, поки не відчула, що чоловікам уривається терпець. Лише тоді я опустила пандус і Натан допоміг Віллові виїхати на асфальт.

— Гарна робота. — Натан вийшов з автомобіля й поплескав мене по спині, щоправда, мені важко було повірити в його слова.

Є речі, яких ви не помітите, поки не супроводжуватимете когось в інвалідному візку. Наприклад, страшні тротуари, що рябіють погано полатаними ви´боями чи просто нерівні. Повільно йдучи поруч із Віллом, який їхав самостійно, я помічала, як кожна крива плитка змушувала його здригатися від болю або як часто він намагавсь обережно керувати біля якоїсь потенційної перешкоди. Натан удав, що не помічає цього, але я бачила, що він також спостерігав. Вілл похмуро, але вперто рухався вперед.

Інша річ, наскільки безцеремонна більшість водіїв. Вони припарковувались біля виїздів на тротуар або так близько, що на інвалідному візку ніяк не переїдеш дорогу. Шокована, я кілька разів навіть хотіла залишити грубу записку за склоочисником, одначе Натан і Вілл, здавалося, звикли до цього. Натан показав підхоже місце, і ми, ставши нарешті обабіч Вілла, перейшли дорогу.

Вілл не промовив жодного слова, відтоді як вийшов із дому.

Сама лікарня була невисока блискуча будівля, а бездоганний вестибюль більше скидався на модерновий готель, можливо, завдяки приватному страхуванню. Я затрималась позаду, поки Вілл називав адміністраторові своє ім’я, а потім пішла за ним і Натаном по довгому коридору. Натан ніс величезний нараменник, у якому помістилося все, що Віллові могло придатися під час його короткого візиту, від склянок до запасного одягу. Того ранку він упакував його при мені, докладно розповідаючи про всі можливі непередбачені випадки.

— Ще добре, що ми не надто часто це робимо, — сказав він тоді, помітивши подив на моєму обличчі.

До лікаря з Віллом я не пішла. Ми з Натаном сиділи на стільцях біля кабінету консультанта. Лікарнею тут не пахло, а на вікні у вазі стояли свіжі квіти. Не якісь звичайні квітки. Величезні екзотичні рослини, назви яких я не знала, були майстерно зібрані в лаконічні букети.

— Що вони там роблять? — запитала я, коли минуло десь із півгодини.

Натан відірвав очі від книжки.

— Це просто його черговий піврічний огляд.

— Щоб побачити, чи йому кращає?

Натан відклав книжку.

— Йому не кращає. Це пошкодження спинного мозку.

— Але ти проходиш із ним фізіотерапію й таке інше.

— Я намагаюся підтримувати його фізичний стан, щоб не атрофувалися м’язи, не вимивався кальцій з кісток, а в ногах не застоювалася кров тощо.

Коли він знову заговорив, його голос був лагідним, наче він боявся розчарувати мене.

— Він не ходитиме, Луїзо. Це відбувається тільки в голлівудських фільмах. Ми просто намагаємося зняти біль і підтримувати ті рухи, на які він іще здатний.

— І Вілл робить усе те? Оту фізіотерапію. Здається, він не хоче робити нічого з того, що я пропоную.

Натан скривився.

— Робить, але, думаю, серце його на це вже не пристає. Коли я з ним познайомився, він був досить рішуче настроєний. Вілл багато досягнув у реабілітаційному осередку, але коли минув рік без поліпшення, думаю, йому стало важко вірити, що в цьому є сенс.

— Як думаєш, варто йому старатися?

Натан дивився в підлогу.

— Щиро сказати? У нього квадриплегія С 5/6. Тобто нічого не працює нижче від цього місця… — Він поклав руку на верхню частину грудей. — Спинний мозок і досі не навчилися відновлювати.

Я втупилась у двері, пригадуючи Віллове обличчя, коли ми їхали при зимовому сонячному світлі, та сяюче обличчя чоловіка на лижному відпочинку.

— Але ж постійно стаються медичні відкриття, так? Я про те, що… може… десь і над цим працюють.

— Це дуже хороший шпиталь, — рівно промовив він.

— Є життя, є надія, еге?

Натан подивився на мене, потім на книжку.

— Авжеж, — сказав він.

О третій за чверть Натан переконав мене піти по каву. Він сказав, що візит може забрати ще трохи часу й що він триматиме оборону, поки я не повернусь. Я трохи забарилася в приймальні, погортала журнали в газетному кіоску, помилувала на шоколадні батончики.

Як і можна було сподіватися, намагаючись знайти дорогу назад, я заблукала й кілька разів розпитувалася в медсестер, дві з яких нічим мені навіть не могли зарадити. Коли я повернулася з кавою, що вже вистигала, коридор був порожній. Наблизившись, побачила, що двері консультанта прочинені. Я завагалась, але знову згадала місіс Трейнор, голос якої постійно лунав у моїх вухах, дорікаючи мені, що покинула Вілла, а я знову це зробила.

— Отже, побачимося за три місяці, містере Трейнор, — сказав хтось. — Я змінив дозування цих антиспазматичних ліків і простежу, щоб вам передзвонили з результатами аналізів. Напевно, в понеділок.

— А ці я можу купити в аптеці внизу? — почувся голос Вілла.

— Так. Ось. І оці теж можете докупити тут, — промовила жінка. — Забрати цю теку?

Вони збирались виходити. Я постукала, й мені дозволили увійти. Дві пари очей повернулися в мій бік.

— Перепрошую, — сказав консультант, підхоплюючись зі стільця. — Я думав, це фізіотерапевт.

— Я Віллова… помічниця, — промовила я, зупинившись біля дверей. Нахиливши Вілла вперед, Натан одягав його в сорочку. — Пробачте, я подумала, ви вже закінчили.

— Дайте нам ще хвилину, добре, Луїзо? — пролунав у кабінеті різкий голос Вілла.

Бурмочучи свої вибачення, я позадкувала червоніючи.

Мене вразив не вигляд голого Віллового тіла, худого і в шрамах. Не роздратований дещо погляд консультанта — так само місіс Трейнор дивилася щодня на мене, щоб я відчувала, що я й досі та сама незграбна ідіотка, навіть якщо й заробляю найвищу погодинну ставку. Ні, мене вразили багряно-червоні лінії на зап’ястках Вілла: довгі, криві шрами, які не можна було приховати, хоч би як швидко Натан опускав Віллові рукави.

6

Сніг зірвався так раптово, що вийшла я з дому під яскравим блакитним небом, а менш як за півгодини вже проходила повз замок, який здавався оздобою для торта, вкритою товстим шаром білої поливи.

Тихою ходою я пленталася по доріжці. Пальці ніг заклякли, і я тремтіла в своєму занадто тонкому шовковому китайському плащику. Вихор великих білих сніжинок з’являвся з металево-сірого безмежжя, майже заступаючи Ґранта-гаус, приглушуючи звуки й неприродно сповільнюючи темп світу. За акуратно підстриженим живоплотом зі знайомою обережністю їхали автомобілі, на тротуарах ковзали та вищали пішоходи. Я натягнула шарф на носа й пошкодувала, що не взула та не вдягла щось більш підхоже, як балетки й коротку оксамитову сукню.

На моє здивовання, двері відчинив не Натан, а Віллів батько.

— Вілл у ліжку, — сказав він, зиркнувши вгору з-під навісу. — Щось йому недобре. Я саме думав викликати лікаря.

— А де Натан?

— Цей ранок у нього вільний. Чом це мало статися сьогодні? Клята медсестра з агенції зайшла лише рівно на шість секунд. Якщо й далі сніжитиме, не знаю, що ми робитимем.

Він стенув плечима, неначе тут нічим уже не зарадиш, і зник у коридорі, либонь, відчуваючи полегшення, що зняв із себе відповідальність.

— Ви ж знаєте, що йому потрібно, еге? — гукнув він через плече.

Я зняла плащ і туфлі, а що знала — місіс Трейнор у суді (вона позначала дати в календарі на Вілловій кухні), то поклала свої мокрі шкарпетки на радіатор, щоб висохли. У кошику з чистою білизною була пара Віллових шкарпеток, і я їх наділа. На мені вони здавались до сміху завеликі, але мати теплі сухі ноги було справжнім раєм. Вілл не відреагував, коли я гукнула його. Я приготувала йому напій, тихо постукала й просунула голову за двері. У тьмяному світлі я розгледіла силует під ковдрою. Вілл міцно спав.

Я ступила крок назад, зачинила за собою двері й заходилась біля своїх повсякденних справ.

Моя мати, здавалося, діставала майже фізичне задоволення від добре впорядкованого будинку. Увесь місяць я щодень пилосмочила й прибирала, та ніяк не розуміла, в чому тут привабливість. Я мала підозру, що в моєму житті так і не настане той час, коли я не прагнутиму перекласти це на когось іншого.

Утім, такого дня, як сьогодні, коли Вілл був прикутий до ліжка й зовнішній світ, здавалося, завмер, я відчула якусь медитативну насолоду, прибираючи кожен закуток флігеля. Витираючи пил і поліруючи меблі, я переносила із собою з кімнати в кімнату радіо, притишивши звук до найменшого, щоб не турбувати Вілла. Від часу до часу я зазирала до нього, щоб переконатися, що він дихав, і лише близько першої години, коли Вілл так і не підвівся, затривожилася.

Я заповнила кошик дровами. Помітила, що снігу намело вже кілька дюймів. Зробила Віллові свіжий напій, а потім постукала. Відтак постукала ще раз, уже голосніше.

— Так, — його голос був прихриплим, немов я тільки-но розбудила його.

— Це я, — і, не почувши відповіді, додала: — Луїза. Можна ввійти?

— Навряд чи я тут танець семи покривал[14] танцюю.

У кімнаті було темно, вікна й досі затуляли штори. Я ввійшла й почекала, поки очі звикнуть. Вілл лежав на боці, зігнувши руку, наче намагався трохи підвестися, як і раніше, коли я заглядала до нього. Іноді якось забувалося, що він не в змозі перевернутися самостійно. Його волосся стирчало в один бік, а пухова ковдра була акуратно підіткнута. Кімнату наповнював запах теплого немитого чоловічого тіла, не відразливий, але таки трохи дивний, як для початку робочого дня.

— Чим я можу допомогти? Дати вам напій?

— Мені треба змінити положення.

Я поставила напій на комод і підійшла до ліжка.

— Що… мені потрібно зробити?

Він обережно ковтнув, наче це було боляче.

— Підніміть і поверніть мене, потім підніміть бильце ліжка. Сюди… — Вілл кивком попрохав мене наблизитися. — Візьміть мене попід руки, з’єднайте їх за спиною та потягніть назад. Притисніть спину до ліжка, щоб не травмувати поперек.

Мені було трохи дивно. Я обійняла його: Віллів запах заповнив мої ніздрі, його тепла шкіра торкалась моєї. Ще ближче я могла б бути, лише якби почала покусувати його вухо. Від цієї думки я мало не зайшлася істеричним сміхом, але опанувала себе.

— Що?

— Нічого. — Я вдихнула, з’єднала руки й прилаштовувалася, поки не відчула, що надійно його тримаю. Він був ширшим, ніж я гадала, й трохи важчим. І на рахунок три я потягнула його назад.

— О Боже! — вигукнув він мені в плече.

— Що? — Я мало не впустила його.

— Ваші руки до біса холодні.

— Авжеж. Якби ви потрудилися підвестися з ліжка, то дізналися б, що насправді надворі сніг.

Я жартувала, та раптом усвідомила, що його шкіра під футболкою занадто тепла, сильний жар, здавалося, йшов глибоко зсередини. Він злегка застогнав, поки я поправляла його подушку, і я спробувала рухатися якомога повільніше та ніжніше. Він показав на пристрій дистанційного управління, що піднімав угору його голову та плечі.

— Тільки не занадто, — пробурмотів він. — Трохи паморочиться в голові.

Я ввімкнула світло біля ліжка, щоб глянути на нього, ігноруючи його слабкий протест.

— Вілле, з вами все гаразд? — я двічі повторила, перш ніж він відповів мені:

— Не найкращий мій день.

— Вам потрібні знеболювальні?

— Так… найсильніші.

— Може, дати парацетамол?

Зітхнувши, він одкинувся на прохолодну подушку.

Я дала йому склянку й прослідкувала, щоб він проковтнув ліки.

— Спасибі, — сказав він потому, і я занепокоїлась: Вілл ніколи не дякував мені.

Він заплющив очі, і якийсь час я просто стояла в дверях і дивилась на нього: його груди здіймалися й опускалися під футболкою, рот був злегка розтулений. Його дихання було неглибоке й, можливо, трохи важче, ніж іншими днями. Однак я ніколи не бачила його без візка, тож припускала, що це пов’язано з тиском у лежачому положенні.

— Ідіть, — пробурмотів він.

Я пішла.

Я читала журнал, відриваючись од нього, тільки щоб дивитися, як сніг товстим шаром огортає будинок, лізучи на підвіконня пухнатими пейзажами. О пів на першу мама прислала мені текстове повідомлення про те, що мій батько не зміг виїхати на дорогу. «Перш ніж підеш з роботи, зателефонуй», — наказувала вона. І що це мама надумала робити: відрядить тата із санчатами та сенбернаром?

Я слухала місцеві новини по радіо: затори на автомагістралях, зупинки поїздів і тимчасове зачинення шкіл — усе це принесла із собою несподівана заметіль. Я повернулася у Віллову кімнату й знову глянула на нього. Мені не подобався колір його обличчя. Він був блідий, а на обох щоках горіли яскраві плями.

— Вілле, — тихо покликала я.

Він не ворушився.

— Вілле.

У мені почали кільчитися слабкі паростки паніки. Я покликала його ще двічі, щораз голосніше. Відповіді не було. Нарешті схилилася над ним. Я не бачила й найменшого руху ані на його обличчі, ані на грудях. Його дихання. Я мала б відчути його подих. Я нагнулася ще ближче, намагаючись помітити його дихання. Нічого не завваживши, лагідно торкнулася його обличчя.

Він здригнувся, його очі розплющилися за якихось кілька дюймів від моїх.

— Пробачте, — сказала я, відсахнувшись.

Він закліпав, оглядаючи кімнату, наче був десь далеко від дому.

— Я Лу, — мені здалося, що він мене не впізнав.

На його обличчі виступило легке роздратування.

— Я знаю.

— Хочете супу?

— Ні, дякую. — Він стулив повіки.

— Ще знеболювального?

На вилиці ледь виблискував піт. Я простягнула руку, його ковдра видалася мені гарячою та вогкою від поту. Я почала нервуватись.

— Що я повинна робити? Тобто якщо Натан не зможе дістатись сюди?

— Нічого… Зі мною все гаразд, — пробурмотів він і знову заплющив очі.

Я переглянула теку, намагаючись з’ясувати, чи не забула чогось. Відчинила шафку з ліками, коробками гумових рукавичок і марлевих пов’язок і зрозуміла, що не маю в’явлення, що з усім цим робити. Я скористалася була інтеркомом, щоб поговорити з Вілловим батьком, але дзвінок загубився в порожньому будинку. Чути було його відгомін за дверима флігеля.

Я вже збиралася зателефонувати місіс Трейнор, коли відчинилися задні двері й в хату, закутаний в шари об’ємного одягу, ввійшов Натан. З-під вовняного шарфа й шапки ледве проглядала його голова. Разом з ним усередину зі свистом увірвалися холодне повітря й легкий сніговий вихор.

— Здорова була! — промовив він, струшуючи сніг з черевиків.

Будинок неначе раптом прокинувся з дрімоти.

— Слава Богу, що ти прийшов, — сказала я. — Віллові зле. Він проспав мало не весь ранок і майже нічого не пив. Я не знаю, чим зарадити.

Натан зняв пальто.

— Довелося всю дорогу йти пішки. Автобуси не ходять.

Я взялася робити йому чай, а Натан пішов глянути, чи все гаразд із Віллом.

Він повернувся, перш ніж закипів чайник.

— Вілл горить. Як довго це триває?

— Увесь ранок. Я й подумала, що він надто гарячий, але Вілл сказав, що просто хотів спати.

— О Боже! Весь ранок? Хіба ти не знаєш? Він не може регулювати власну температуру. — Натан проштовхнувся повз мене й став ритися в аптечці. — Антибіотики. Сильні. — Він узяв пляшечку, висипав її вміст у ступку й заходивсь несамовито розтирати ліки товкачиком.

Я крутилася біля нього.

— Я дала йому парацетамол.

— Могла би ще й іриску йому запропонувати.

— Я не знала. Ніхто не казав. Я його добре вкрила.

— Усе написано в тій клятій теці. Слухай. Вілл не пітніє так, як ми. Насправді він узагалі не пітніє від місця травми й донизу. Тобто якщо він хоч трохи застудиться, його температурний датчик виходить з ладу. Іди знайди вентилятор. Поставимо коло Вілла, поки він не охолоне. І вологий рушник — покладемо` на потилицю. Ми не повеземо` його до лікаря, поки не вщухне сніговиця. Чортова медсестра з агентства. Вона мала помітити це зранку.

Таким злим я Натана ще не бачила. Він навіть зі мною більше не говорив.

Я побігла по вентилятор.

Минуло майже сорок хвилин, поки температура Вілла повернулась на прийнятний рівень. Сподіваючись помічної дії надсильних ліків проти лихоманки, я приклала один рушник до лоба, а другим, як звелів Натан, обмотала шию. Ми роздягнули Вілла, накрили груди тонким бавовняним простирадлом і поставили вентилятор, щоб дув на нього. Без рукавів було чітко видно шрами на його руках. Ми обоє вдавали, що я їх не бачу.

Вілл майже мовчки зносив увесь цей догляд, відповідаючи на Натанові запитання лише «так» або «ні», й настільки нерозбірливо, що я іноді не була певна, чи він розумів, що говорить. Тепер я побачила, що Вілл справді серйозно хворий, тож почувалася жахливо, що не змогла цього зрозуміти. Я вибачалась, поки Натан не сказав, що його це вже дратує.

— Так, — сказав він, — подивися, що я роблю. Можливо, пізніше тобі потрібно буде зробити це самій.

Я не намагалася протестувати, але мені було важко стримувати нудоту, коли Натан приспустив нижче за талію піжамні штани Вілла, відкриваючи бліду смугу голого живота, обережно забрав марлеву пов’язку, що була довкола маленької трубки в животі, старанно почистив трубку та замінив пов’язку. Він показав мені, як змінити пакет на ліжку, пояснив, чому він завжди має бути нижче, ніж тіло Вілла, й мене здивувало, наскільки прозаїчно я вийшла з кімнати з пакетом теплої рідини. Я раділа, що Вілл зараз не дивився на мене — не тому, що він міг би в’їдливо коментувати, а тому, що його б надто збентежило, що я стала свідком частини цієї інтимної процедури.

— Усе, — сказав Натан. Нарешті, через годину, Вілл лежав у напівдрімоті на свіжих бавовняних простирадлах і здавався хоча й не здоровим, але й не страшенно хворим. — Хай поспить. Розбуди його за кілька годин і змусь випити більшу частину рідини в склянці. А ще ліки проти лихоманки о п’ятій, добре? Його температура, ймовірно, ще підвищиться, але до п’ятої більш нічого не давай.

Я записала все у блокнот. Боялася, щось зрозумію неправильно.

— Увечері треба буде все це повторити. Впораєшся? — Натан закутався, як інуїт, і попрямував у сніг. — Просто перечитай цю теку. І не панікуй. Будуть проблеми — просто зателефонуй мені. Я все тобі поясню. Якщо буде справді потрібно, я повернуся.

Коли Натан пішов, я залишилась у Вілловій кімнаті. Я боялася піти звідти. У кутку стояв старий шкіряний фотель із лампою для читання, може ще з минулого життя Вілла. Я згорнулася на нім калачиком із книжкою оповідань, яку витягнула з шафи.

У кімнаті було на диво спокійно. Крізь шпарини у шторах я бачила навколишній світ, красивий і непорушний під білою ковдрою. Всередині було тепло й тихо, лишень дивний стукіт і шипіння центрального опалення переривали мої думки. Я читала, від часу до часу перериваючись, щоб глянути, як мирно спить Вілл, і я збагнула, що в моєму житті не було такого моменту, коли я просто сиділа в тиші й нічого не робила. У нашому будинку з його нескінченним гудінням пилосмока, ревінням та вищанням телевізора я виросла незвиклою до тиші й безгоміння. У рідкісні миті, коли телевізор відпочивав, тато вмикав старі записи Елвіса й слухав їх на повен звук. Та й кав’ярня рідко відпочивала од шуму та галасу.

Тут я могла прислухатися до власних думок. Я майже відчувала своє серцебиття. Як не дивно, мені це сподобалося.

О п’ятій на мій мобільник надійшло повідомлення. Вілл зарухавсь, і я схопилася, щоб добігти до телефону, перш ніж він розбудить Вілла.

Немає поїздів. Ви змогли б залишитися в нас на ніч? Натан не може.

Камілла Трейнор

Не встигнувши й подумати, я відписала:

Авжеж.

Я зателефонувала батькам і сказала, що залишаюся на ніч. Моя мама наче відчула полегшу. А коли я сказала їй, що мені за це заплатять, вона дуже втішилась.

— Знаєш що, Бернарде? — сказала вона, трохи прикривши телефон рукою. — Їй вже платять за те, що вона спить.

Я почула, як батько вигукнув:

— Дяка Богові, вона знайшла роботу своєї мрії!

Я надіслала текстове повідомлення Патрикові:

Мене попрохали залишитись на роботі, я передзвоню пізніше.

Відповідь надійшла за декілька секунд.

Сьогодні в мене крос по снігу. Добра практика перед Норвегією!

Цілую. П.

Я здивувалась, як можна так радіти думці про біг за мінусових температур у майці й спортивних штанях.

Вілл спав. Я приготувала собі їжу й розморозила суп на випадок, якщо він пізніше захоче поїсти. Розпалила вогнище — ану як Віллові покращає й він переміститься у вітальню. Я прочитала ще одне оповідання й задумалась, скільки часу минуло, відтоді як я востаннє купляла собі книжку. В дитинстві я любила читати, але потім я не читала нічого, крім журналів. Трина — ось хто любив читати. Тому, беручи до рук книжку, я відчувала, що вдираюсь на її територію. Я думала про те, що вони з Томасом поїдуть в університет, і зрозуміла, що й досі не знаю, почуваюся від цього щасливою чи сумую… або й складніше, десь між тим і тим.

Натан зателефонував о сьомій. Здавалося, він радий, що я залишуся.

— Я не можу додзвонитися до містера Трейнора. Я навіть зателефонувала на міський номер, але мене перемикнуло на автовідповідач.

— Так. Ну… Його й не буде.

— Не буде?

Раптом я інстинктивно запанікувала, подумавши, що в будинку всю ніч будемо лише ми з Віллом. Я боялася знову зробити серйозну помилку, ставлячи під загрозу Віллове здоров’я.

— Може, тоді я зателефоную місіс Трейнор?

На другому кінці — коротка пауза.

— Ні. Краще не треба.

— Але…

— Послухай, Лу, він часто… він часто кудись ходить, коли місіс Ті ночує за містом.

Лише за хвилину-дві я зрозуміла, на що він натякає.

— А…

— Добре, що ти там, і край на тому. Якщо ти певна, що Віллові краще, то я прийду рано-вранці.

***

Є звичайні години, а є непридатні ні до чого, коли час тягнеться, відстає, а життя — реальне життя, — здається, існує десь далеко. Я трохи подивилась телевізор, поїла та поприбирала на кухні, безшумно переміщаючись по флігелю. Нарешті повернулась у Віллову кімнату.

Коли зачинила двері, він поворухнувся й підвів трішки голову.

— Котра година, Кларк? — його голос трохи приглушила подушка.

— Чверть по восьмій.

Він опустив голову й перетравив це.

— Можна мені пити?

У його словах більше не було ні гризькості, ні ущипливості. Неначе хвороба нарешті зробила його вразливим. Я дала йому напій і ввімкнула біля ліжка світло. Потім сіла на край ліжка й торкнулася його лоба, як це робила моя мама, коли я була дитиною. Він досі був трохи гарячим, однак далеко не таким, як раніше.

— Холодні руки.

— Ви вже скаржилися.

— Справді? — Здавалося, він був щиро здивований.

— Хочете трохи супу?

— Ні.

— Вам зручно?

Я ніколи не знала, наскільки йому незручно, але підозрювала, що більше, ніж він показував.

— Було б добре перевернутися на другий бік. Просто перекотіть мене. І не треба мене садовити.

Я полізла на ліжко й пересунула його так дбайливо, як могла. Він уже не був зловісно гарячим — звичайне тепле тіло з-під ковдри.

— Ще щось потрібно?

— Хіба вам не треба йти додому?

— Усе гаразд, — мовила я. — Я залишаюся на ніч.

Надворі вже давно розсіялись останні відблиски дня. Сніг і далі падав. За вікном на ґанку сніжинки купалися в блідо-золотавому меланхолійному світлі ліхтаря. У цілковитій тиші ми сиділи й споглядали гіпнотичне снігопаддя.

— Можна запитати? — сказала я нарешті. Я дивилась на його руки на простирадлі. Здавалося дивним, що вони, такі звичайні, такі сильні на вигляд, усе ж ні на що не придатні.

— Підозрюю, що ви й так запитаєте.

— Що сталося? — З думки не йшли сліди на його зап’ястках. Це була єдина річ, про яку я не могла запитати відверто.

Він розплющив одне око.

— Як я став таким? — Коли я кивнула, він знову заплющив очі. — Аварія з мотоциклом. Не моїм. Я був безневинним пішоходом.

— Я думала, це через катання на лижах або банджі-джампінг, щось такого плану.

— Усі так думають. Божий жарт. Я переходив дорогу біля свого будинку. Не тут, — сказав він. — Біля мого лондонського дому.

Я роздивилася книжки на його книжковій полиці. Серед романів, засмальцьованих книжок кишенькового формату в м’якій обкладинці, були й ділові книжки: «Корпоративне право», «Поглинання», довідники з невідомих мені дисциплін.

— Невже не існувало жодного способу працювати далі?

— Ні. А також жити в квартирі, відпочивати, просто жити… Здається, ви зустрічалися з моєю колишньою подружкою, — пауза не змогла приховати гіркоту в його голосі. — Але мені, мабуть, треба бути вдячним, бо якийсь час лікарі взагалі не йняли віри, що я виживу.

— Ви ненавидите це? Я про життя тут.

— Так.

— Чи є у вас можливість знов жити в Лондоні?

— У такому стані — ні.

— Але вам може покращати. Натан сказав, що в лікуванні цього виду травм наявний значний прогрес.

Вілл знов заплющив очі.

Я почекала, поправила його подушку й ковдру на грудях.

— Пробачте, — сказала я, сівши рівно, — якщо я ставлю забагато запитань. Хочете, щоб я пішла?

— Ні. Побудьте ще трошки. Побалакайте зі мною. — Він ковтнув. Його очі розплющилися знову й погляд зустрівся з моїм. Здавалося, він нестерпно втомився. — Скажіть мені щось хороше.

Якусь хвилю я вагалась, а потім відкинулася на подушки поруч із ним. Ми сиділи майже в темряві, спостерігаючи за сніжинками, що, на мить блимнувши, зникали в чорній ночі.

— Знаєте… Я колись про те саме прохала свого тата, — нарешті сказала я. — Та якщо я розповім вам, що він відказував, ви матимете мене за божевільну.

— Божевільнішу, ніж зараз?

— Коли мені снились страховиддя або було сумно чи страшно, він співав мені… — Я почала сміятися. — Ой… Я не можу…

— Кажіть далі.

— Він співав мені пісню про Мавпокрай.

— Що?

— Пісню про Мавпокрай. Раніше я думала, що всі її знають.

— Повірте мені, Кларк, — пробурмотів він, — я аніже´ не знаю про Мавпокрай.

Я глибоко вдихнула, заплющила очі й почала співати:

Народивсь я колись в Мавпокраї

І так сильно я прагну там жить, — ить, — ить, — ить.

Як на банджо старому заграю,

То ніхто на ногах не встоїть, — іть, — іть, — іть.

— Господи Ісусе!

Я ще раз вдихнула.

Але банджо моє поламалось.

Я його у майстерню носив, — ив, -ив, — ив.

Там сказали, що струни порвались.

Краще б я нове банджо купив, — ив, -ив, — ив.

Настала нетривала тиша.

— Ви божевільна. Уся ваша родина божевільна.

— Але це спрацювало.

— На Бога, ви жахливо співаєте. Сподіваюся, ваш тато робив це краще.

— Думаю, ви хотіли сказати: «Спасибі, міс Кларк, за спробу розважити мене».

— Припускаю, що з неї стільки ж пожитку, скільки й з психотерапевтичної допомоги, яку я дістав. Добре, Кларк, — промовив він, — розкажіть мені ще щось. Щось, де не потрібно співати.

Я трохи подумала.

— Гм… гаразд, добре… Ви помітили моє взуття цими днями?

— Важко не помітити.

— Ну от, моя мама каже, що мій нахил до незвичайного взуття виявився, ще коли мені було три роки. Вона купила мені пару блискучих яскраво-бірюзових гумових чобіт. На той час вони були досить незвичні. Діти тоді носили або зелені, або, можливо, червоні, якщо пощастило. І, як вона каже, з того дня, коли вона принесла чобітки додому, я відмовлялася знімати їх. Я спала в них, купалася, ходила все літо в садочок. Ті блискучі чобітки та джмелині колготки були моїм улюбленим вбранням.

— Джмелині колготки?

— У чорно-жовту смужку.

— Пречудово.

— Звучить трохи грубо.

— Але це правда. Це, напевне, огидно.

— Можливо, для вас це огидно, Вілле Трейнор, але в’явіть собі, не всі дівчата одягаються, просто щоб подобатися чоловікам.

— Дурниці.

— Ні, не дурниці.

— Хоч би що робили жінки, вони думають про чоловіків. Хоч би що робили люди, все заради сексу. Ви не читали «Червону королеву»?

— Я в’явлення не маю, про що ви. Однак можу запевнити вас, що, сидячи на ліжку й співаючи пісню «Мавпокрай», я не планувала знадити вас. А коли я мала три рочки, мені просто дуже подобалися смугасті ноги.

Я зрозуміла, що тривога, яка не відпускала мене весь день, поволі відступає з кожною заувагою Вілла. Я більше не відповідала за бідолашного квадриплегіка. Я просто сиділа поруч із надто саркастичним парубком, і ми балакали.

— То що ж сталося з тими чудовними блискучими гумовими чоботами?

— Мама мусила викинути їх. Я дістала жахливий грибок ніг.

— Весело.

— І колготки вона теж викинула.

— Чому?

— Я так ніколи й не дізналась. Проте це розбило мені серце. Більше мені не траплялися колготки, які б я так полюбила. Таких уже не виготовляють. А якщо й виготовляють, то не для дорослих жінок.

— Дивно це.

— Давайте, смійтеся. Невже ви ніколи не любили щось так сильно?

Тепер я ледве його бачила — кімнату оповила темрява. Я могла ввімкнути світло над головою, але щось мене зупинило. Майже одразу, збагнувши, що сказала, я пошкодувала про це.

— Любив, — сказав Вілл спокійно. — Я любив.

Ми ще трохи побалакали, й він заснув. Я лежала там, спостерігаючи, як він дихає. Мені було цікаво, що б він сказав, якби прокинувся й завважив, що я на нього дивлюся: на його відросле волосся, втомлені очі, рідку щетину на підборідді. Я не могла ворухнутися. Години стали сюрреалістичними, неначе я перебувала на острівку поза часом. Опріч нас, у будинку не було нікого, і я боялась покинути його самого.

Трохи по одинадцятій я постерегла, що він знову почав пітніти, а його дихання пришвидшилося. Я розбудила його й змусила прийняти ліки проти лихоманки. Він нічого не сказав, лише пробурмотів «дякую». Я змінила верхнє простирадло й поши´ванку, а потім, коли він нарешті знову заснув, лягла недалеко від нього, хоч сон мене зморив набагато пізніше.

Я прокинулася від того, що хтось промовляв моє ім’я. Я в класі, заснула за партою, а вчителька постукувала по дошці, знов і знов повторюючи моє ім’я. Я знала, що потрібно бути уважною, знала, що вчителька вважатиме цей сон актом диверсії, але не здужала підняти голову з парти.

— Луїзо.

— М-м-м.

— Луїзо!

Парта була страшенно м’яка. Я розтулила очі. Наді мною чулося виразне сичання:

— Луїзо…

Я була в ліжку. Я закліпала, зосередила погляд, а потім звела очі й побачила Каміллу Трейнор. На ній було тепле вовняне пальто й сумочка через плече.

— Луїзо.

Я різко сіла. Поруч зі мною, під ковдрою спав Вілл, його рот був трохи розтулений, а рука зігнута під прямим кутом. Крізь вікно пробивалися промені світла, натякаючи на холодний яскравий ранок.

— Е-е…

— Що ви робите?

Було відчуття, наче мене спіймали на чомусь жахливому. Я потерла обличчя, намагаючись зміркуватися. Чому я тут? Що їй сказати?

— Що ви робите у Вілловому ліжку?

— Вілл… — сказала я тихо. — Вілл погано почувався… Я просто подумала, що краще наглянути за ним.

— Що означає «погано почувався»? Слухайте, вийдімо в коридор.

Вона вийшла з кімнати, явно чекаючи, що я підхоплюся за нею.

Я пішла слідом, поправляючи одяг. У мене було жахливе відчуття, що мій макіяж розтерся по обличчі.

Вона зачинила двері Віллової спальні за мною.

Я стояла, намагаючись пригладити волосся, й збирала докупи думки.

— У Вілла була температура. Натан збив її, коли прийшов, а я нічого не знала про цю його регуляцію, я хотіла доглянути його… Він сказав, щоб я не зводила очей з нього.

Мій голос звучав хрипло, невиразно. Я не була певна, що говорю зв’язно.

— Чому ви не зателефонували мені? Якщо він занедужав, ви маєте негайно телефонувати мені. Або містерові Трейнору.

І раптом усе в моїй голові склалося докупи. Містер Трейнор. О Боже. Я подивилася на годинник. Була за чверть восьма.

— Я не… Здається, Натан…

— Слухайте, Луїзо, це ж не вища математика. Якщо Вілл був настільки хворий, що ви спали в його кімнаті, треба було обов’язково зв’язатись зі мною.

— Так.

Я кліпала, дивлячись на долівку.

— Я не розумію, чому ви не зателефонували. Ви намагались подзвонити містерові Трейнору?

Натан казав, нічого не говорити.

— Я…

Цієї миті двері флігеля відчинилися й з’явився містер Трейнор з газетою під пахвою.

— Ти повернулася! — вигукнув він, стріпуючи сніжинки з плечей. — А я оце вибіг по газету й молоко. Дорога зовсім непевна. Тому в Гансфорд-Конер пішов довшою, щоб уникнути льодяних смуг.

Місіс Трейнор глянула на нього, а я на мить задумалась, чи зауважить вона, що на нім ті самі сорочка й джемпер, що й напередодні.

— Ти знаєш, що вночі Віллові було зле?

Він подививсь мені в очі. Я почала розглядати свої ноги. Не знаю, чи почувалась я колись більш ніяково.

— Ви намагались додзвонитися до мене, Луїзо? Пробачте мені… я нічого не чув. Гадаю, інтерком працює з перебоями. Останнім часом не раз я пропускав дзвінки. Та й мені минулої ночі було зле. Заснув як убитий.

Я й досі була у Віллових шкарпетках. Я витріщилася на них, роздумуючи, чи осудить мене місіс Трейнор і за це.

Але вона, здавалося, відхилилася.

— Довгою була дорога додому. Краще… не заважатиму вам. Але, як щось подібне станеться знову, негайно телефонуйте мені. Зрозуміло?

Я не хотіла дивитися на містера Трейнора.

— Так, — відповіла я і зникла на кухні.

7

Весна прийшла несподівано, а зима, немов якась небажана гостя, хутко накинула своє пальто й здиміла, не попрощавшись. Усе позеленіло, дороги купалися в блідому промінні сонця, повітря враз наповнилося пахощами. У нім витало щось квіткове та привітне, а пташиний спів був ніжним доповненням того дня.

Та я всього цього не помічала. Напередодні ввечері я залишилася вдома в Патрика. Через посилений графік тренувань ми бачилися вперше за останній тиждень, проте, пролежавши сорок хвилин у ванні з морською сіллю, Патрик був настільки виснажений, що ледве здужав говорити зі мною. Я почала погладжувати його по спині, злегка намагаючись спокусити його, але він пробурмотів, буцім дуже втомився, й махнув рукою, ніби хотів виставити мене геть. Минуло чотири години, а я все не могла заснути й невдоволено дивилась у стелю.

Ми з Патриком зустрілись, коли я була стажеркою в універсальній перукарні «Авангард» у Гейлсбері. Він увійшов, коли Саманта, власниця салону, була при ділі, й замовив стрижку номер чотири. Я зробила все так, як він і просив, проте пізніше він сказав, що то була не тільки найгірша стрижка, яку йому будь-коли робили, а й найгірша стрижка в історії людства. Три місяці по тому, усвідомивши, що любити бавитись із власним волоссям і годитися для роботи з волоссям інших людей — аж ніяк не те саме, я звільнилась і пішла працювати в кав’ярню до Френка.

Коли ми почали зустрічатися, Патрик працював у торгівлі, його захопленнями були пиво, шоколад ручної роботи, балачки про спорт і секс (щодо останнього, то більше процес, а не розмови), саме в такому порядку. Добре проведений вечір для нас обох поєднував, мабуть, усі чотири пункти. Він був радше звичайної зовнішності, ніж гарненький, і його зад був товстіший за мій, але це мені подобалось. Мені подобалася його міць, те, як він почувався, коли я обіймала його. Його батько помер, і мені подобалось, як він захищав свою матір та піклувався про неї. Його четверо братів і сестер були схожі на Волтонів[15]. Здавалося, вони справді любили одне одного. Коли ми вперше пішли на побачення, маленький голос у моїй голові сказав: «Цей чоловік ніколи не скривдить тебе», і ніщо за ці сім років від нашої першої зустрічі не змусило мене засумніватись.

А потім він перетворився на Бігуна.

Живіт Патриків більш не прогинався, коли я мостилася на ньому, він став жорстким і міцним, як дошка; для Патрика стало звичним задирати свою сорочку й бити по животу різними предметами, щоб показати, який він твердий. Патрикове обличчя було гостре й обвітрене, бо він постійно проводив час надворі. Його стегна стали мускулястими. Це було б досить сексуально, коли б він насправді хотів любощів. Одначе хіть його заявляла про себе лише двічі на місяць, а я не набивалася.

Усе гляділося приблизно так: що спортивнішим він ставав, то більше потрапляв у залежність від своєї форми й менше цікавився мною. Я кілька разів запитувала його, чи ще подобаюсь йому, і він відповідав досить ясно: «Ти розкішна, просто я виснажений. Хоч би там що, я не хотів би, щоб ти схудла. У жодної з-поміж дівчат у клубі не вийметься більш або менш пристойна пара цицьок».

Я поривалась запитати, як саме він вивів це комплексне рівняння, проте загалом воно скидалося на комплімент, тож я пропустила це повз вуха.

Насправді я хотіла цікавитися всім, що цікавило його. Ходила в клуб на заходи для любителів тріатлону, намагалась невимушено теревенити з іншими дівчатами. Але згодом збагнула, що я — виняток із правила, більше таких дівчат там не було. Клубні дівки були або самотні, або зустрічалися з кимось таким самим фізично чарівним. Пари боксували на тренуваннях, планували вихідні в шортах зі спандексу[16] й носили в гаманцях світлини одне одного, де вони пліч-о-пліч вправляються в тріатлоні чи самовдоволено порівнюють командні медалі. У мене не було слів.

— Не розумію, на що ти скаржишся, — упала в річ моя сестра, коли я їй про це розповіла. — Відтоді як з’явився Томас, у мене були любощі лиш один раз.

— Що? З ким?

— Та так, один тип прийшов по букет, — сказала вона. — Я тільки хтіла переконатися, чи ще можу. — І, коли я завмерла з роззявленим від подиву ротом, вона додала: — Не треба, не дивись на мене так. Це було не в робочий час. І це був букет на похорон. Якби це були квіти для дружини, я б не торкалася його гладіолуса.

Не те щоб я була сексуальним маніяком… Та якщо вже на те пішло, ми були разом вже довгий час. Просто якась зіпсована частина мене почала сумніватися у власній привабливості.

Патрик ніколи не звертав уваги на те, що я одягаюсь «винахідливо», так він це називав. Ану ж як він був не до краю відвертий? Патрикова робота, його суспільне життя були так чи інакше пов’язані з контролем тіла — приборканням плоті, схудненням, доведенням до досконалості. Ану ж як супроти крихітних тугих гузничок в тренувальних штанях моя власна залишала бажати кращого? Що, як мої форми, які я завжди вважала розкішними, тепер здавалися надто пухкими в його вимогливих очах?

Отакі думки товклися в моїй голові, коли увійшла місіс Трейнор і майже наказала нам із Віллом вийти.

— Я викликала прибиральниць зробити спеціальне весняне прибирання, тому подумала, що, поки вони будуть тут, ви прогуляєтесь садом у таку гарну погоду.

Коли Вілл поглянув на мене, я побачила, як ледве помітно піднялися його брови.

— Це ж не просто прохання, правда, мамо?

— Я лише подумала, що було б добре, якби ви подихали свіжим повітрям, — відповіла вона. — Пандус готовий. І чому б вам, Луїзо, не взяти із собою чаю?

Пропозиція не здавалась зовсім нерозсудливою. У саду було чудово. Надворі трохи потеплішало й усе стало поволі зеленіти. Несподівано з’явились нарциси, їхні дедалі жовтіші цибулинки віщували про появу нових квітів. На коричневому галуззі дерев набубнявіли бруньки. Багаторічні рослини невпевнено проростали крізь темний в’язкий ґрунт. Я відчинила двері, ми вийшли надвір, і Вілл поїхав по стежці з йоркського каменю. Він показав на чавунну лавку з подушкою, і я сіла туди. Обоє ми повернулись обличчям до ледь відчутного сонця й слухали цвірінькання горобців, що долинало з живоплоту.

— Та що з вами таке?

— Ви про що?

— Ви мовчите.

— Ви сказали, що хочете, щоб я мовчала.

— Але не настільки. Це тривожить мене.

— Зі мною все гаразд, — відповіла я. А потім додала: — Це через мого хлопця, якщо вам справді цікаво.

— Он воно що, — відповів він. — Усе через Бігуна.

Я розплющила очі, щоб подивитись, чи він, бува, не насміхається з мене.

— Що сталося? — запитав він. — Ну ж бо, розкажіть дядькові Віллу.

— Ні.

— Прибиральниці, що їх запросила моя мати, вештатимуться по будинку щонайменше з добрячу годину. І треба про щось говорити.

Я нахилилась уперед і повернулась обличчям до нього. На його домашньому візку була кнопка для підйому сідала, щоб він міг розмовляти з людьми, перебуваючи на одному рівні з ними. Вілл не часто нею користувався, бо від цього паморочилось у голові, але зараз вона спрацювала. Я мусила дивитись на нього знизу вгору.

Я закуталась у пальто й крадькома подивилась на Вілла.

— У такому разі питайте, що б ви хотіли дізнатись?

— Скільки часу ви разом? — поцікавився він.

— Понад шість років.

— Це довго, — здивовано проказав він.

— Ну, так, це довго, — відповіла я.

Я нахилилась і поправила його покривало. Сонце було оманливе — воно обіцяло більше, ніж насправді могло дати. Я думала про те, як цього ранку рівно о шостій тридцять Патрик вибіг на свою ранкову пробіжку. Може, і собі почати бігати — ми могли б стати однією з «лайкрових пар»? Чи купити мереживну білизну й пошукати в інтернеті поради для сексу? Я знала, що ні того, ні іншого не зроблю.

— Ким він працює?

— Він персональний тренер.

— Саме тому й бігає?

— Саме так.

— Який він? Трьома словами, якщо вам так зручніше.

— Звичайно. — Я задумалась. — Він — вірний. Схиблений на співвідношенні жиру та інших складових в організмі.

— Це вже більш як три слова.

— Решта для вас безкоштовно. То якою вона була?

— Хто?

— Алісія. — Я подивилась на нього прямо, так само, як і він на мене. Він глибоко вдихнув та пильно подивився вгору на величезний платан. Волосся спадало йому на очі, і я насилу стримувала себе, щоб не прибрати його.

— Красива. Сексуальна. Дорога. Навдивовижу невпевнена в собі.

— Чому ж їй бути невпевненою в собі? — запитала я, не стримавшись.

— Ви здивуєтесь, — відповів він, — але такі дівчата, як Лісса, завжди використовують свою зовнішність і думають, що в них більше нічого немає. Та, щиро кажучи, я збрехав. Вона добре знається на речах, таких як одяг та інтер’єр. Вона вміє робити речі гарними.

Я насилу стрималась, щоб не бовкнути, що кожен зуміє зробити речі гарними, коли матиме гаманець, подібний до діамантового родовища.

— Вона може переставити декілька речей у кімнаті, й приміщення глядітиметься геть інакше. Я ніколи не міг зрозуміти, як вона це робить. — Він кивнув на будинок. — Це вона облаштувала флігель, коли я сюди переїхав.

Я спіймала себе на думці, що тепер, бачачи ідеально обставлену вітальню, я вже не буду, як раніше, захоплюватись нею.

— Скільки часу ви були разом?

— Вісім чи дев’ять місяців.

— Не так вже й довго.

— Для мене — довго.

— Як ви запізналися?

— На званому обіді, що був просто жахливим. А ви?

— У перукарні. Я була перукарем, а він — моїм клієнтом.

— Ба. Ви були для нього ніби бонусом на вихідні. — Я, певно, мала розгублений вигляд, бо він похитав головою й тихо сказав: — Не зважайте.

З будинку долинав приглушений шум пилосмока. Компанія відрядила чотирьох жінок-прибиральниць, одягнених в однакові халати. Я дивувалася, що ж вони робитимуть дві години в маленькому флігелі.

— Ви сумуєте за нею?

Я чула, як жінки розмовляють поміж себе. Хтось прочинив вікно, і до нас час від часу долинав сміх.

Вілл удивлявся в щось удалині.

— Сумував. — Він повернувсь до мене й проказав діловитим тоном: — Я обдумав це й визнав, що вони з Рупертом добре ладнають.

Я кивнула.

— У них буде безглузде весілля, вони народять одного чи двох дармоїдів, куплять хату в селі, і п’ять років по тому він спатиме зі своєю секретаркою.

— Мабуть, ви маєте слушність.

Тема починала мені подобатись.

— І вона весь час буде трохи різкою з ним, не знаючи насправді, чому, й пилятиме його на жахливих званих обідах на диво всім їхнім друзям, однак він не захоче піти від неї, бо боятиметься платити аліменти.

Вілл повернувся, щоб поглянути на мене.

— Вони любитимуться раз на шість тижнів, і він обожнюватиме своїх дітей, нічогісінько не роблячи для того, щоб хоч якось допомогти доглядати їх. А в неї буде ідеальна зачіска, але кисла міна, — я скривила рот, — від того, що вона ніколи не казатиме, що насправді має на увазі. Вона захопиться пілатесом або купить собі пса чи коня й вклепається у свого інструктора з верхової їзди. А він у сорок років відкриє для себе спортивну ходьбу й, можливо, придбає Гарлі-Девідсон, який вона зневажатиме, і, ходячи щодня на роботу, він дивитиметься на всіх молодиків у себе в офісі, слухатиме в барах, кого вони підчепили на вихідних і куди їздили розважатись, і чомусь почуватиметься так, ніби його обдурили, але не розумітиме, як саме.

Я повернулась.

Вілл пильно подивився на мене.

— Вибачте, — сказала я. — Самій невтямки, звідки такі думки.

— Мені трохи шкода стає Бігуна.

— О, річ не в ньому, — відповіла я. — Це все роки роботи в кав’ярні. Ти все бачиш і чуєш. Шаблони в людській поведінці. Ви були б вражені тим, що відбувається.

— Саме тому ви ніколи не були в шлюбі?

Я примружилась.

— Гадаю, що так.

Я не хотіла признаватися, що мені ніколи не пропонували вийти заміж.

Може скластися враження, що ми мало що робили. Та насправді дні, проведені з Віллом, невідчутно відрізнялися один від одного — залежно від його настрою та, що важливіше, від того, наскільки боляче йому було. Одного дня я могла приїхати й зрозуміти з його напруженого підборіддя, що він не має бажання розмовляти зі мною чи з ким іншим, тому, завваживши це, я ходила коло якогось діла у флігелі, намагаючись передбачити, що йому потрібно, щоб зайвий раз не турбувати його розпитуваннями.

Вілл відчував різний біль. Загальний — через атрофію м’язів: дуже мало м’язів підтримувало його тіло, не зважаючи на всі фізіотерапевтичні старання Натана. Біль у животі через проблеми з травленням, біль у плечах, біль від інфекції у жовчному міхурі — очевидно, невідворотної, попри всі запобіжні заходи. У нього була виразка шлунка через велику кількість знеболювальних пігулок, які він приймав на початку реабілітації, бо тоді він ковтав їх як драже «тик-так».

Зрідка в нього з’являлися пролежні від надто довгого сидіння в одному положенні. Кілька разів Вілл змушений був лежати в ліжку, щоб вони загоїлись, але він ненавидів це. Тоді він лежав, слухаючи радіо, а в його очах видніла ледве прихована лють. У нього був також головний біль — наслідок, як я вважала, його люті та зривів. Вілл мав так багато розумової енергії, і нікуди було її випліскувати. Це все десь накопичувалось і шукало вихід.

Проте найвиснажливішим був жар у руках і стопах; він був безжальний, пульсуючий і не давав йому на чомусь зосередитись. Я брала посудину з холодною водою та промокала його руки й ноги чи обгортала їх фланелевими рушниками, намагаючись таким чином полегшити його страждання. На його підборідді смикався м’яз, і часом здавалося, що Вілл зникав, немов єдиним способом перебороти жар було відокремитись від власного тіла. Я дивувалася, що звикла до фізичних потреб Віллового життя. Несправедливо було те, що, попри неспроможність користуватися кінцівками чи відчувати їх, вони завдавали йому стільки труднощів.

Проте Вілл не скаржився. Саме тому минули тижні, доки я почала помічати, що він узагалі страждає. Тепер я могла розшифрувати його напружений погляд, мовчання, те, як він усамітнювався під своєю власною шкурою. Він просто казав: «Луїзо, ви не могли б принести холодної води?» чи «Думаю, час випити знеболювальне». Подеколи біль був такий сильний, що його обличчя втрачало колір і ставало блідо-сірим. Такі дні були найгірші.

Але іншими днями ми добре витримували одне одного. Коли я говорила до нього, він уже не здавався таким ображеним, як на самому початку нашого знайомства. Сьогодні випав день без болю. Коли місіс Трейнор вийшла, щоб сказати нам, що прибиральниці будуть працювати ще двадцять хвилин, я зробила нам обом іще чаю, і ми гуляли в саду далі.

Котячись по доріжці, Вілл роздивлявся мої атласні туфлі-човники, які потемніли від вологої трави.

— Цікавий вибір взуття, — мовив він.

Воно було смарагдово-зеленої барви. Я їх купила в благодійній крамниці. Патрик казав, що в них я схожа на лепрекона-трансвестита.

— Знаєте, а ви вдягаєтесь інакше, ніж усі інші тут. Я просто з нетерпінням чекаю, яке ненормальне поєднання ви продемонструєте наступного разу.

— А як саме всі «тутешні» мають одягатися?

Він звернув трошки ліворуч, щоб об’їхати обламану гіллячку, яка лежала на стежці.

— У фліс. Або якщо це подруги моєї матері, то щось від «Джаґґер» чи «Віслз». — Він поглянув на мене. — То звідки у вас такі екзотичні смаки? Де ще ви жили?

— Ніде.

— Що? Ви жили лише тут? А де працювали?

— Лише тут. — Я повернулася й подивилася на нього, схрестивши руки перед собою, неначе приготувалась боронитися. — То що ж тут такого дивного?

— Це таке маленьке містечко. Таке обмежене. Усе обертається навколо замку… — Ми зупинились на стежці й дивилися на замок, що височів удалині на чудернацькому банеподібному пагорбі, досконалий, немов намалювала його дитина. — Я завжди думаю, що це саме те місце, куди люди повертаються, коли втомлюються від усього іншого. Чи коли їм бракує фантазії поїхати кудись іще.

— Дякую.

— Звісно, в цьому немає нічого поганого. Але… заради Бога. Містечко не розвивається, правда ж? Не переповнене ідеями, цікавими людьми чи можливостями. Тут уважають, що коли туристична крамниця починає продавати столові серветки з іншим малюнком мініатюрної залізниці — це провокація.

Я не могла стримати сміху. У місцевій газеті минулого тижня була стаття саме на цю тему.

— Вам двадцять шість років, Кларк. Ви мали б бути деінде й заявляти про те, що світ належить вам, устряваючи в неприємності в барах, демонструючи свій дивний гардероб сумнівним типам абощо.

— Я щаслива тут, — відповіла я.

— А не мали б бути.

— Вам подобається наказувати людям, що треба робити, чи не так?

— Лише коли знаю, що маю рацію, — сказав він. — Ви можете поправити мій чай? Не дістану його.

Я покрутила соломинку, щоб він міг легко дотягнутися, і почекала, поки він вип’є чай. Кінчики його вух порожевіли від легкого холоду.

Він скривився.

— О Боже! Як для дівчини, яка заробляла на життя, готуючи чай, ви приготували просто жахливий трунок.

— Ви просто звикли до лесбійського чаю[17], — відповіла я. — До всякого там китайського трав’яного «Лапсанґ Сушонґу».

— Лесбійського чаю? — Він мало не вдавився. — Він таки незрівнянно добріший за цей лак для меблів. На Бога. В ньому ложка може стояти.

— Навіть мій чай не такий, як треба. — Я сіла на лавку навпроти нього. — Отже, висловлювати свою думку щодо всього, що я кажу чи роблю, при тому що інші повинні мовчати, — це для вас природна річ?

— Говоріть далі, Луїзо Кларк. Скажіть, що ви думаєте.

— Про вас?

— А в мене є вибір? — по-акторському зітхнув він.

— Вам підстригтися б. Так ви схожі на безхатька.

— Тепер ви говорите, як моя матір.

— Але ви справді маєте жахливий вигляд. Могли б хоч поголитися. Хіба все це волосся на обличчі не викликає свербежу?

Він скоса поглянув на мене.

— Так і є. Я знала. Добре, після обіду я все це приберу.

— О ні.

— О так. Ви запитали мою думку. Ось моя відповідь. Вам не потрібно нічого робити.

— А як я відмовлюся?

— Я все одно це зроблю. Якщо так триватиме далі, я витягуватиму залишки їжі з вашої щетини. І, відверто кажучи, якщо таке станеться, я буду скаржитись на надмірний стрес на робочому місці.

Він усміхнувся, немов це його розважило. Можливо, це прозвучить сумно, але Вілл настільки рідко всміхався, що через цю швидку усмішку я нетямилася з гордості.

— Ось що, Кларк, — промовив він, — зробіть мені послугу.

— Яку?

— Почухайте мені вухо, добре? Свербіж просто зводить мене з розуму.

— Якщо я вволю ваше прохання, ви дозволите мені поголити вас? Невелика стрижка.

— Не випробовуйте долю.

— Цитьте. Не змушуйте мене нервуватись. Я погано володію ножицями.

У шафці ванної кімнати я знайшла леза й пінку для гоління, вони були заховані за пакетами серветок і вати, так, наче ними давно не користувались. Я затягла Вілла у ванну кімнату, наповнила вмивальник теплою водою, змусила його трохи нахилити підголівник назад і поклала гарячий рушник на його підборіддя.

— А це навіщо? Ви збираєтесь стати цилюрником? Навіщо рушник?

— Не знаю, — призналась я. — Так роблять у фільмах. Це те саме, що гаряча вода й пелюшки під час пологів.

Я не бачила його губ, але він стулив очі з виразом легкої радості. Я хотіла, щоб вони такими й залишались. Хотіла, щоб він був щасливий, щоб з його обличчя зник його тривожний недовірливий погляд. Я говорила безперестанку. Розказувала анекдоти. Почала наспівувати. Робила що завгодно, аби якнайдалі відтягти момент, коли він стане знову похнюпленим.

Я закотила рукави й почала намащувати його підборіддя піною для гоління, до самих вух. Потім, наблизивши лезо до його підборіддя, я завагалась. Може, саме час сказати йому, що досі я голила тільки ноги?

Він заплющив очі й відкинувся на спинку візка. Я почала ніжно шкребти його шкіру. Тишу порушував тільки плюскіт води в зливальниці, коли я споліскувала лезо. Я працювала мовчки, вивчаючи обличчя Вілла Трейнора. Лінії, що вели до кутиків його рота, були передчасно глибокі, як на його вік. Я пригладила волосся на обличчі й постерегла помітні сліди рубців, мабуть, після нещасного випадку. Побачила тіні рожевого кольору навколо очей, що свідчили про безліч безсонних ночей, глибоку зморшку поміж брів, що з’явилася через німий біль. Його шкіра мала теплий та солодкий аромат — від крему для гоління та того, що було притаманне лише Віллові, непомітного й дорогого. Риси його обличчя стали чіткішими, і я збагнула, наскільки легко йому було привабити таку красуню, як Алісія.

Я працювала повільно й обережно, підбадьорена тим, що Вілл, здавалось, ненадовго заспокоївся. У голові промайнула думка, що його торкались, мабуть, лише під час медичних чи терапевтичних процедур, тому, гладячи пальцями його шкіру, я намагалась не робити нелюдських, різких рухів, як це робили Натан чи лікар.

Гоління Вілла було незвично інтимним процесом. Закінчивши, я усвідомила, що все виявилось зовсім не так, як я вважала досі, а саме що інвалідний візок та немічність стануть на заваді будь-яким відчуттям. Було неможливо залишатись спокійною, перебуваючи настільки близько з кимось, відчуваючи, як натягується його шкіра під кінчиками твоїх пальців, дихати тим самим повітрям, що видихав він, коли твоє обличчя — за декілька дюймів від його. Коли я перейшла до другого вуха, мені стало ніяково, наче я переступила невидиму межу.

Можливо, Вілл зміг відчути ледве помітні зміни в моїх дотиках до його шкіри, а може, він просто вмів відчувати настрій людей навколо нього, але він розплющив очі, і наші погляди зустрілись.

— Будь ласка, тільки не кажіть, що ви поголили мені брови, — після короткої паузи проказав він із серйозним виразом обличчя.

— Тільки одну з них, — відповіла я, споліскуючи лезо й сподіваючись, що рум’янець на моїх щоках мине, поки я знову обернуся до нього. — Добре, — сказала я наостанок. — Не забагато на сьогодні? Невдовзі прийде Натан, чи не так?

— А моє волосся? — запитав він.

— Ви справді хочете його підстригти?

— Можна було б.

— Я думала, ви мені не довіряєте.

Він знизав плечима, наскільки це було можливо.

— Якщо це змусить вас припинити ниття на декілька тижнів, то плата, як на мене, не дуже висока.

— О Боже, ваша мама так зрадіє! — сказала я, витираючи залишки крему для гоління з його щоки.

— Так, не відкладатимемо це на потім.

Ми підстригали його волосся у вітальні. Я запалила вогонь, ми увімкнули фільм — американський трилер, — і я поклала рушник йому на плечі. Я попередила Вілла, що давно вже цього не робила, але додала, що гірше вже просто бути не може.

— Дякую й на цьому, — сказав він.

Я взялась до роботи, пропускаючи його волосся крізь пальці й намагаючись пригадати основні правила, які вивчила. Вілл дивився фільм і здавався розслабленим та майже задоволеним. Зрідка він розповідав мені щось про фільм: де ще знімався головний актор, де він зіграв свою першу роль, а я видавала нечіткий звук зацікавлення (подібний до того, коли Томас показував мені свої іграшки), хоча вся моя увага була зосереджена на тому, щоб не зіпсувати Віллів вигляд. Урешті-решт я зістригла найгірше, і швидко стала навпроти нього, щоб оцінити його вигляд.

— Ну? — запитав Вілл, поставивши фільм на паузу.

— Я не впевнена, чи мені до вподоби бачити ваше обличчя таким відкритим. Вигляд трохи лякає, — випроставшись, сказала я.

— Мені холодно, — зауважив Вілл, повертаючи голову зліва направо, ніби перевіряв свої відчуття.

— Зачекайте, — сказала я. — Зараз принесу два дзеркала. Тоді ви все добре побачите. Але не ворушіться, бо тут ще треба трохи прибрати. І, можливо, ще відтяти вухо.

Я шукала в шухлядах у спальні маленьке дзеркало, коли почула, як скрипнули двері. Швидка хода двох людей, підвищений та схвильований голос місіс Трейнор.

— Джорджино, будь ласка, не треба.

Я миттю відчинила двері спальні, схопила дзеркало й вибігла з кімнати. Я не хотіла, щоб мене знову заскочили не на робочому місці. Місіс Трейнор, затуливши долонями рота, стояла біля дверей вітальні, а якась молодиця голосно сварилась:

— Ти найегоїстичніший чоловік з усіх, кого я знаю! Не можу повірити, Вілле. Ти завжди був егоїст, але все стало набагато гірше.

— Джорджино, будь ласка, припини, — прохала місіс Трейнор, кинувши пильний погляд на мене, коли я підійшла.

Я зайшла в кімнату слідом за нею. Віллове обличчя було повернене до молодої жінки, на його плечах лежав рушник, а легкі пасма каштанового волосся заплутались навколо колес його візка. У жінки було довге темне волосся, зібране в неохайний вузол на потилиці, засмагла шкіра. Вона була зодягнута в дорогі потерті джинси та замшеві черевики. Подібно до Алісії, риси її обличчя були красиві та правильні, а зуби — неперевершено білого кольору, як у рекламі зубної пасти. Останнє було особливо помітно, бо її обличчя набуло багряно-червоного відтінку від гніву, з яким вона сичала на Вілла.

— Я повірити не можу. Я навіть не можу допустити, що ти думав про таке. Що ти…

— Джорджино, будь ласка, зараз не час, — різко підвищила голос місіс Трейнор.

Вілл апатично дивився поперед себе на щось непомітне для інших.

— Ну… Вілле. Вам потрібна якась допомога? — тихо запитала я.

— А ви хто? — запитала молода жінка, швидко повернувшись. І тільки тепер я побачила сльози в її очах.

— Джорджино, — заговорив Вілл. — Познайомся з Луїзою Кларк, моєю найманою компаньйонкою і страшенно винахідливим перукарем. Луїзо, це моя сестра, Джорджина. Здається, вона прилетіла аж із Австралії, щоб покричати на мене.

— Не змінюй тему, — крикнула Джорджина. — Мама мені все розповіла.

Усі завмерли.

— Я залишу вас на хвилину? — запропонувала я.

— Це було б чудово, — пальці місіс Трейнор побіліли від того, що вона стискала бильця дивана.

— До речі, Луїзо, зараз ви могли б зробити перерву на обід.

Я вислизнула з кімнати.

Тепер мені доведеться обідати на автобусній зупинці. Я зібрала свої бутерброди на кухні, швидко вдягнула пальто й вийшла через задні двері.

Виходячи з будинку, я почула підвищений тон Джорджини Трейнор.

— Вілле, ти ніколи не думав про те, що справа, хоч би там що було, стосується не тільки одного тебе?

Коли я рівно за півгодини повернулась назад, у будинку було тихо. Натан мив у кухонній зливальниці свою чашку.

Він повернувся, побачивши мене, й запитав:

— Як ведеться?

— Вона вже пішла?

— Хто?

— Ця сестра.

Він звів погляд до стелі.

— А, то он хто вона. Так, пішла. Поїхала на своїй машині, щойно я прийшов. Якась родинна сварка, еге?

— Не знаю, — відповіла я. — Я підстригала Вілла, а ця жінка зайшла й стала кричати на нього. Я вирішила, що це одна з його дівчат.

Натан знизав плечима.

Я зрозуміла, що він не збирається обговорювати подробиці Віллового особистого життя, навіть якби йому було щось відомо.

— А він трохи принишк. До речі, гарна робота. Молодець, що прибрала ті його зарості.

Я пішла назад у вітальню. Вілл усе ще дивився на телевізор: фільм було зупинено в тому ж місці, де й раніше.

— Хочете, щоб я ввімкнула далі? — запитала я.

На якийсь час мені здалося, що він мене не чує. Його голова потонула в плечах, доти розслаблене обличчя змінила непроникна маска. Вілл знову закрився в собі, замкнувся за чимось, куди я не могла проникнути.

Він кліпнув, ніби щойно помітив мене.

— Аякже, — мовив він.

***

Я почула їх, коли зносила вниз кошик із пранням. Двері у флігель були трохи прочинені, й приглушені голоси місіс Трейнор та її дочки чулися в довгому коридорі. Віллова сестра тихо схлипувала, в її голосі тепер не було люті. Вона здавалась маленькою дитиною.

— Я впевнена, що можна щось зробити. Якесь медичне відкриття. Ви не могли б відвезти його до Америки? Там завжди стає краще.

— Твій батько уважно слідкує за всіма відкриттями. Проте, ні, люба, нічого… нічого конкретного немає.

— Він так… так змінився. Ніби навмисне хоче бачити в усьому лише погане.

— Він був таким від самого початку, Джорджино. Думаю, ти не помітила, бо бачила його, лише коли прилітала додому. Та тоді він був… рішуче настроєний. Тоді він був упевнений, що щось таки зміниться.

Я почувалась трохи ніяково, слухаючи таку приватну розмову. Проте її дивний зміст змусив мене підійти ближче. Я м’яко підійшла до дверей, а мої ноги в шкарпетках безшумно ступали по підлозі.

— Розумієш, ми з татом не казали тобі. Не хотіли засмучувати тебе. Але він хотів… — Їй було тяжко підібрати слова. — Вілл хотів… збавити собі віку.

— Що?

— Тато знайшов його. У грудні. Це було… було жахливо.

Насправді це лише потвердило мої здогадки, але я відчула, як кров похолола в моїх жилах. Почувся здавлений плач і тихе втішання. Знову довго стояла тиша. А потім Джорджина захрипіла:

— Ця дівчина…

— Так. Луїза тут для того, щоб це не повторилося.

Я зупинилась. У протилежному кінці коридору чути було, як бесідували Натан із Віллом, зовсім не помічаючи цієї розмови лише за кілька футів від них. Я підійшла ближче до дверей. Думаю, я знала про все відтоді, коли на мить побачила рубці на його зап’ястках. Нарешті все стало зрозумілим: тривога місіс Трейнор, щоб я не покидала Вілла самого на довгий час та його глибока неприязнь до моєї появи, через що я довгий час не знала, чи взагалі роблю щось корисне. Я була нянькою й не знала цього, але Вілл знав і ненавидів мене за це.

Я потягнулася до ручки, приготувавшись тихо зачинити двері. Мені було цікаво, що знав Натан. Я думала про те, чи був тепер щасливішим Вілл. Я відчувала незначну егоїстичну полегкість від усвідомлення того, що Вілл був настроєний не проти мене, а проти того факту, що я чи будь-хто інший мали пильнувати його. Мої думки сновигали в голові так швидко, що я пропустила майже весь наступний уривок розмови.

— Мамо, ти не можеш дозволити йому це зробити. Його треба зупинити.

— Це не наше рішення, люба.

— Ваше. Це ваш вибір — якщо він просить твоєї допомоги в цьому, — протестувала Джорджина.

Я завмерла, тримаючись за ручку дверей.

— Я не можу повірити, що ти погодилась на це. А як же твоя віра? Як усе, що ти зробила? Який сенс був рятувати його минулого разу?

— Це несправедливо, — голос місіс Трейнор був напрочуд спокійним.

— Але ти сказала, що відвезеш його. А це означає, що….

— Подумай хоч на мить, якби я сказала йому, що відмовляюсь, чи він не попрохав би когось іншого?

— Але «Диґнітас»! Це неправильно. Я знаю, йому важко, але це погубить тебе й тата. Я знаю. Подумай, як ти почуватимешся. Подумай про розголос! Твою роботу! Вашу з татом репутацію! Він повинен це знати. Егоїстично про це навіть думати. Як він міг? Як він міг так вчинити. Як ти могла? — Вона знову почала ридати.

— Джордж…

— Не дивись на мене так. Я хвилююсь за нього, мамо. Це справді так. Він мій брат, і я люблю його. Але я не можу такого терпіти. Мені нестерпна навіть думка про це. Він не має прохати, а ти не маєш годитись на таке. Він занапастить не лише своє життя, якщо ти погодишся.

Я відійшла від вікна. Кров так голосно пульсувала в моїх вухах, що я навіть не почула, що відповіла місіс Трейнор.

— Шість місяців, Джорджино. Він обіцяв мені шість місяців. Отже… Я не хочу, щоб ти знов нагадувала про це й, звісно, у присутності інших також. І ми повинні… — Вона глибоко вдихнула. — Ми повинні просто дуже сильно молитися, щоби щось сталося за цей час і він передумав.

8

Камілла

Я ніколи не думала, що допомагатиму вбивати свого сина.

Навіть читати такі слова доволі дивно, бо схоже на статтю в тижневику чи одному з тих жахливих журналів, які стирчать із сумок прибиральниць, із історіями про жінок, чиї дочки втекли з аферистами, і байками про неймовірне спалювання жиру та двоголових дітей.

Я була не з тих, із ким таке ставалося. Чи, можливо, я так лише вважала. Моє життя було до міри впорядковане — звичайне, але за сучасними стандартами. Я була зашлюблена майже тридцять сім років, виховала двох дітей, будувала далі кар’єру, допомагала в школі, у батьківському комітеті, й вийшла на роботу, коли діти вже не потребували моєї підтримки.

Я пропрацювала суддею майже одинадцять років і бачила всі відтінки людського життя крізь призму судового процесу, бачила всяких людей: безнадійних волоцюг, незібраних настільки, щоб навіть прийти до суду вчасно, рецидивістів, злих, бездушних чоловіків і виснажених тягарем боргів матерів. Дуже важко зберігати спокій та ставитись до цього з розумінням, коли щоразу бачиш ті самі обличчя й ті самі помилки. Іноді в моєму голосі можна було почути роздратованість. Мене гнітило те, що людство нерозумно відмовлялося принаймні спробувати поводитись відповідально.

А наше маленьке містечко, незважаючи на красу замку, численні архітектурні пам’ятки та мальовничі провулки, не було винятком. Майдани доби Регентства рясніли силечею підлітків, які цмулили сидр, а солом’яні дахи на будинках приглушували крики жінок і дітей, яких били чоловіки. Іноді я почувалась королем Канутом, коли робила даремні офіційні заяви й протистояла хаосові та нестримному спустошенню. З усім тим, я любила свою роботу. І виконувала її, бо вірила в порядок, у моральний кодекс. Я вірила, що є правильне та неправильне, хоч би яким старомодним це здавалося.

У найтяжчі періоди мого життя порятунком був сад. Коли діти виросли, це стало чимось схожим на одержимість. Я могла назвати латиною будь-яку рослину, що на неї мені показували. Смішно, та я навіть не вивчала латини в школі, бо ходила до невеличкої приватної школи для дівчат, де основну увагу приділяли кухарству та вишиванню, тобто речам, які допомогли б нам стати хорошими дружинами, — проте назви рослин просто лишались у мене в голові. Варто було тільки почути один раз, і я запам’ятовувала їх назавжди: hellebores niger, eremurus stenophyllus, athyrium niponicum. Я можу вільно їх повторювати, що мені ніяк не вдавалося в школі.

Кажуть, людина починає цінувати сад, коли досягає певного віку, і я гадаю, що в цьому є своя частка правди. Мабуть, це пов’язано з великою круговертю нашого життя. Існує щось надзвичайне в незмінному оптимізмі свіжого зела, що виростає після понурої зими, і я радію змінам щороку, тому, як природа сповна показує красу різних частин саду. У періоди, коли мій шлюб, здавалося, тріщав по швах, сад був прихистком і навіть радістю.

Відверто кажучи, були часи, коли сад ставав болем. Ніщо так не розчаровує, як створення нової клумби: вона не квітне, якийсь слизький паразит знищує за ніч цілий ряд чудових цибулькових. Проте навіть коли я скаржилась на час та затрачені на догляд за всім цим зусилля, на те, як боліли мої коліна після ранкового поління бур’янів, чи на мій манікюр, який ніколи не був ідеальним, я це любила. Я любила відчуття втіхи від перебування на свіжому повітрі, пахощі саду, відчуття ґрунту між пальцями, втіху від того, коли споглядаєш, як все живе, пломеніє, чарує своєю власною недовговічною красою.

Після нещасного випадку з Віллом я не доглядала сад цілий рік. Причина була не лише в часі, хоча нескінченні години, проведені в лікарні, роз’їзди машиною, зустрічі — о Боже, ці зустрічі! — забирали так багато часу. Минула піврічна відпустка з особистих причин, та й цього було не досить.

Бувало, що я сумнівалася, чи є в усьому цьому сенс: я платила садівникові, який приходив і пильнував у саду чистоти, а я тільки швидкоплинно поглядала на нього протягом майже цілого року.

Та коли я забрала Вілла додому, коли переробили й підготували флігель, я зрозуміла, що садові треба дати нове дихання. А синові — те, що можна було показати йому й сказати без слів — усе може змінюватися, виростати чи гинути, але життя триває далі; усі ми — частина величезного циклу, малюнку, зрозумілого одному Богові. Звісно, я не могла прямо сказати йому про це — ми з Віллом ніколи багато одне з одним не говорили, — але я хотіла показати це йому. Мовчки запевнити, якщо так можна сказати, що світ більший, а майбутнє яскравіше, ніж йому здається.

Стівен попихав коцюбою вогонь. Він вправно розворушив залишки напівобгорілих полін, випустивши гарячі вогники в комин, і поклав посередині нове поліно. По тому, як завжди, відійшов, із тихим задоволенням спостерігаючи, як полум’я охоплює деревину, й витер руки об свої вельветові штани. Я ввійшла до кімнати й простягнула йому склянку з питвом.

— Дякую. Джорджина спуститься?

— Мабуть, ні.

— Що вона робить?

— Дивиться нагорі телевізор. Сказала, що хоче побути сама. Я питала.

— Вона отямиться. Мабуть, це через зміну часових поясів.

— Твоя правда, Стівене. Зараз ми їй не дуже потрібні.

Ми стояли мовчечки й дивилися на вогонь. У кімнаті довкола було темно й тихо, тільки шибки на вікнах злегка дрижали від поривів вітру з дощем.

— Огидна ніч.

— Так.

Собака забрів у кімнату й, відсапуючись, умостився навпроти вогнища, захоплено дивлячись на нас обох ізнизу вгору.

— То що ти думаєш? — запитав він. — Про стрижку.

— Я не знаю. Хочеться вірити, що це добрий знак.

— Ця Луїза — дівчина з характером, правда?

Я помітила, як мій чоловік усміхнувся сам до себе. «Тільки не вона», — подумала я, але потім прогнала цю думку геть.

— Так, думаю, що так.

— Вона нам потрібна? Як гадаєш?

Перш ніж відповісти, я ковтнула. Джину на два пальці, зі скибочкою цитрини, й побільше тоніка.

— Хто його знає, — відповіла я. — Не відаю вже, що тепер правильно, а що — ні.

— Вона йому подобається. Я певен цього. Ми розмовляли якось увечері, дивлячись новини по телевізору, і Вілл двічі згадав про неї. Досі такого не було.

— Добре. Але не обнадіюй себе.

— По-твоєму, я себе обнадіюю?

Стівен відвернувся од вогню. Я бачила, як він вивчає мене, певно, помічаючи мої нові зморшки навколо очей, мої тривожно стулені протягом останніх кількох днів губи. Він глянув на маленького золотого хрестика, який тепер завжди був у мене на шиї. Мені не подобалось, коли він так дивився на мене. Я не могла позбутись відчуття, що він мене з кимось порівнює.

— Я просто реально дивлюсь на речі.

— Ти говориш так, ніби справді чекаєш, що це станеться.

— Я знаю свого сина.

— Нашого сина.

— Так, нашого сина. — Більше все-таки мого сина, — спіймала я себе на думці. — Ти ніколи не був по-справжньому близький із ним. На емоційному рівні. Ти був порожнечею, на яку він завжди намагався справити враження.

— Він змінить свою думку, — сказав Стівен. — Часу ще багато.

Ми стояли в кімнаті. Я добре ковтнула, у порівнянні з теплом від полум’я трунок був льодяним.

— Я весь час думаю… — промовила я, пильно вдивляючись у полум’я. — Я весь час думаю, що щось упускаю.

Мій чоловік досі спостерігав за мною. Я відчувала його погляд на собі, але не могла підвести очі. Можливо, він міг доторкнутися до мене тієї миті. Утім, гадаю, для цього ми, мабуть, занадто віддалилися одне від одного.

— Ти можеш зробити лише те, що здужаєш, серденько! — Він надпив зі склянки.

— Я це чудово розумію. Але цього не досить, чи не так?

Він наблизивсь до вогнища й без потреби став ворушити поліна. Я повернулась і тихенько вийшла з кімнати.

Він ніби чекав, що я так зроблю.

Коли Вілл уперше сказав мені, що надумав, то мусив повторити двічі, бо я була переконана, що з першого разу неправильно його зрозуміла. Коли я утямила, що саме він пропонував, я, зберігаючи спокій, сказала йому, що це абсурд, і вийшла з кімнати. Нечесна перевага — піти від чоловіка в інвалідному візку. Між флігелем і будинком дві сходинки, але Вілл не міг проїхати туди без допомоги Натана. Я зачинила двері флігеля й стояла в коридорі, а слова мого сина тихо дзвеніли в моїх вухах.

Не впевнена, але, здається, я простояла так із півгодини.

Він не відступав. За Віллом завжди мало бути останнє слово. Він повторював своє прохання щоразу, коли я приходила побачитися з ним, доти, доки я не почала мало не змушувати себе іти до нього щодня. «Я не хочу так жити, мамо. Не таке життя я хотів для себе. На одужання немає жодної надії, тому це досить правильно прохати допомогти мені гідно покінчити з усім цим». Я слухала його і в’являла, яким він був на ділових зустрічах, його кар’єру, що зробила його багатим та зарозумілим. Це був чоловік, який звик, щоб до нього прислухались. Він не міг змиритися з тим, що я певним чином могла диктувати йому майбутнє, що я знову «стала матір’ю».

Я погодилась через його спробу накласти на себе руки. Не те щоб моя віра забороняла самогубство — просто думка про те, що Вілл попаде в пекло через свою безрозсудність, була жахлива (я вірила, що Бог, милосердий Бог, побачить наші страждання й пробачить нам наші гріхи).

Річ у тім, що ніколи не зрозумієш, як це бути матір’ю, доки не станеш нею. Ти бачиш перед собою не дорослого чоловіка — гордого, неголеного, спітнілого, самовпевненого нащадка, — зі штрафами за паркування, неначищеними черевиками й складним особистим життям. Ти бачиш у ньому одному воднораз усіх людей, якими він колись був.

Я дивилась на Вілла й бачила немовля, яке тримала на своїх руках, засліплена наївною любов’ю, не ймучи віри, що народила нову людину. Я бачила дитятко, що, шукаючи мою руку, вчилося ходити, школяра, який витирав сльози після того, як хтось у класі посміявся з нього. Я бачила вразливість, любов, історію. Саме це він прохав мене знищити — маленького хлопчика й водночас чоловіка — всю цю любов та історію.

А потім двадцять другого січня, коли я засиділась на роботі з нескінченною кількістю крамничних злодіїв, незастрахованих водіїв та заплаканих екс-партнерів, Стівен зайшов у флігель і знайшов нашого сина майже непритомним, його голова схилилась на бильце, а навколо візка було море темної липкої крові. Він знайшов у дальньому коридорі іржавого цвяха, що стирчав на півдюйма з нашвидкуруч прибитої дерев’яної дошки, притиснув до нього свій зап’ясток і рухав ним сюди-туди, доки не підупав на силі. Я дотепер не можу в’явити, яка рішучість керувала ним, хоч, припускаю, він скаженів од болю. Лікарі сказали, що ще б двадцять хвилин, і він міг померти.

«І це не було благанням про допомогу», — з’ясувавши, додали вони.

Коли в лікарні мені сказали, що Вілл житиме, я вийшла в сад і не тямилася від люті. Я гнівалась на Бога, природу, на будь-що, що принесло такий відчай у нашу сім’ю. Тепер мені здається, що я тоді збожеволіла. Того холодного вечора я стояла й кричала в своєму саду, кинувши келих із бренді в Euonymus compactus, мій голос розривав повітря, одбивався від стін замку й відлунював удалині. Я лютувала через те, що все навколо могло рухатись, згинатись, рости й розмножуватись, а мій син — мій сповнений життя, харизматичний, гарний хлопчик — просто існував, страждаючи. Нерухомий, безсилий, закривавлений. Уся краса саду була образливою для мене. Я кричала й лаялась — словами, яких не знала доти. Потім вийшов Стівен і, поклавши руку на моє плече, став чекати, коли я заспокоюсь.

Бачите, він ще не розумів. Він не розумів, що Вілл спробує знову. Що ми змушені будемо жити повсякчас насторожі, чекаючи наступної спроби, жаху, якого він заподіє собі наступного разу. Змушені будемо дивитись на світ його очима — бачити можливі джерела отруєння, гострі предмети, винахідливість, з якою він міг довести кінця справі, що її розпочав той проклятий мотоцикліст. Наше життя відтепер мало обертатись навколо його можливого самогубства. І перевага була на його боці — усі його думки були просякнуті цим.

Минуло два тижні, і я пристала на Віллову пропозицію.

Авжеж, я погодилась.

Як інакше я могла вчинити?

9

Тієї ночі я не спала. Я лежала в комірчині з розплющеними очима, вдивляючись у стелю й ретельно відтворюючи події останніх двох місяців на основі того, що тепер було мені відомо. Усе наче змістилось, розбилось і склалося знову в малюнок, який я ледве могла впізнати.

Я відчувала себе обманутою, недалекою співучасницею, яка не знала, що діється. Мені здавалося, що вони стиха підсміювалися з моїх спроб нагодувати Вілла овочами чи підстригти йому волосся — з дрібниць, які могли поліпшити його стан. Урешті-решт, який у цьому був сенс?

Я знову й знову згадувала розмову, яку почула, намагаючись переконати себе, що все не так зрозуміла. Але «Диґнітас» не місце, куди їдуть трохи відпочити. Я не здужала повірити, що Камілла Трейнор могла вчинити таке зі своїм сином. Так, я вважала її холодною, і справді в них були напружені стосунки. Було важко в’явити, як вона обнімає його так само, як моя мама обнімала нас міцно та радісно, поки ми не виривались з обіймів, прохаючи її припинити. Щиро кажучи, я думала, що вищий клас саме так і поводиться зі своїми дітьми. Бо щойно прочитала роман «Кохання в холодному кліматі», що його дав мені Вілл… Але так завзято й свідомо сприяти смерті власного сина!..

Тепер її поведінка здавалася навіть іще холоднішою, а її дії мали нечесні наміри. Я злилась на неї й на Вілла. Була зла на них за те, що мене перетворили на ширму. Лютувала за всі рази, коли я сиділа й думала про те, як зробити для нього краще, щоб йому було зручно, щоб він був щасливий. Коли я не лютувала, то сумувала. Я згадала ледве помітну паузу в промові місіс Трейнор, коли вона намагалась утішити Джорджину, і мені стало шкода її. Я розуміла, що становище матері було нестерпним.

Проте найчастіше мене переповнював жах. Мене переслідувало те, що я знала. Як можна було проживати день по дню, знаючи, що ти просто збавляєш час до своєї смерті? Як міг чоловік, чию шкіру я відчувала того ранку під своїми пальцями — теплу й живу, зробити вибір знищити себе? Як могло бути так, що із загальної згоди за шість місяців ця сама шкіра гнитиме в землі?

Я нікому не могла про це розповісти. Певно, це було найгірше. Тепер я була співучасницею таємниці Трейнорів. Хвора та стомлена, я зателефонувала Патрикові й сказала, що почуваюся кепсько, тому залишуся вдома. Він не заперечував і сказав, що був якраз на десятикілометровій пробіжці. Він мав затриматися в спортивному клубі десь до десятої. Ми збирались побачитися в суботу. Він здавався якимось розсіяним, ніби його думки були десь далеко, на черговому уявному треку.

Я відмовилась від вечері й лежала в ліжку поти, поки думки мої темні не стали настільки нестерпними, що я схопилась і (то була восьма тридцять) спустилася вниз, умощуючись поруч із дідусем, який єдиний у нашій родині не ставив запитань. Він сидів у своєму улюбленому фотелі й пильно та проникливо дивився крізь окуляри на екран. Я ніколи не знала, чи він справді дивиться телевізор, чи його думки десь ген далеко.

— Ти впевнена, що нічого не хочеш, люба? — запитала мама, з’явившись біля мене з чашкою чаю. У нашій сім’ї вважали, що все можна виправити чашкою чаю.

— Ні. Я не голодна, дякую.

Я бачила, як вона поглянула на тата. І знала, що потім вони будуть по-домашньому бурчати на Трейнорів, які перевантажили мене роботою, мовляв, доглядати за таким інвалідом — річ занадто важка. Я знала, що вони звинувачуватимуть себе в тому, що підтримали мій задум із цією роботою.

Нехай думають, що так і було.

Парадоксально, але назавтра Вілл мався в гарній формі: незвично говіркий, самовпевнений, войовничий. Він балакав більше, ніж попередніми днями. Вілл немов хотів посперечатися зі мною і розчарувався, коли я не підіграла йому.

— То коли ви вже закінчите цю свою недолугу роботу?

Я прибирала у вітальні й подивилась на нього, якраз підбиваючи подушки.

— Що?

— Моє волосся. Воно підстрижене лише наполовину. Я гляджуся немов якийсь вікторіянський сирота. Чи… — Він повернув голову, щоб я краще роздивилась. — Хіба що це один із ваших альтернативних стилів.

— Хочете, щоб я підстригла вас іще?

— Ну, мені здалося, вам це було приємно. І мені б не хотілося бути схожим на пацієнта психлікарні.

Я мовчки принесла рушник і ножиці.

— Натан тепер, безперечно, радий, бо я справді став схожим на чоловіка, — мовив Вілл. — Проте він сказав, що, як моє обличчя тепер таке, як було колись, мені потрібно буде голитися щодень.

— Он як, — відповіла я.

— Ви ж не заперечуєте, правда? А на вихідні я просто змирюся з «дизайнерською» щетиною.

Я не могла розмовляти з ним. Мені було тяжко подивитись йому в очі. Це скидалось на стан, коли дізнає´шся про зраду свого коханого. Я почувалася так, ніби він зрадив мене.

— Кларк.

— М-м!

— У вас один із тих нервово-тихих днів? Що подіялося з невиправною щебетухою?

— Вибачте, — сказала я.

— Це через Бігуна? Що він зробив цього разу? Він же ж не пішов чи втік, га?

— Ні.

Я взяла м’яке пасмо Віллового волосся між вказівним та середнім пальцями і розкрила ножиці, щоб підрізати те, що стирчало. Ножиці завмерли в повітрі. Як вони це зроблять? Вколють його? Дадуть таблетки? Чи просто покинуть у кімнаті з лезами?

— У вас стомлений вигляд. Я не збирався цього казати, але вигляд у вас до біса жахливий.

— Та невже?

Як вони допоможуть людині, яка не спроможна ворушити своїми кінцівками? Я подивилась на його зап’ястки, які завжди були закриті під довгими рукавами. Тижнями я вважала, що це через мерзлякуватість — він мерзне більше, ніж ми. Ще одна брехня.

— Кларк.

— Так.

Я була рада, що стояла позаду нього. Мені не хотілось, щоб він бачив моє обличчя.

Він завагався. Там, де його шия раніше була прикрита волоссям, шкіра була особливо бліда. Вона була м’яка, біла й здавалась якоюсь незахищеною.

— Послухайте, вибачте мою сестру. Вона була… була дуже засмучена, але це не дає їй право говорити грубощі іншим. Іноді вона надто прямолінійна. Вона не розуміє, як це дратує людей. — Він зупинився. — Мабуть, саме тому їй подобається Австралія.

— Ви про те, що там вони кажуть одне одному правду?

— Що?

— Нічого. Підніміть голову, будь ласка.

Я швидко обрізувала й причісувала волосся, методично працюючи над його головою, допоки волосинку до волосинки не було підстрижено і все навколо його ніг не було всипане ними.

Надвечір мені стало все зрозуміло. Поки Вілл дивився з батьком телевізор, я взяла аркуш паперу з принтера, ручку зі склянки на вікні в кухні й написала все, що хотіла сказати. Я згорнула аркуш, знайшла конверт і залишила його на кухонному столі, адресуючи матері Вілла.

Коли я виходила, Вілл розмовляв з батьком. Ще й більш від того, він сміявся. Я зупинилася в холі із сумкою на плечі, прислухаючись. Чому він сміється? Що могло його розвеселити, якщо це лише справа кількох тижнів і він піде з життя?

— Я йду, — крикнула я через поріг і пішла.

— Заждіть, Кларк… — почав він, але я вже зачинила за собою двері.

Під час короткої поїздки в автобусі я думала, що скажу батькам. Вони розлютяться, що я покинула, як вони думали, ідеальну та добре оплачувану роботу. Після першого шоку моя мати буде співчувати й захищати мене, стверджуючи, що це було занадто. Батько, мабуть, запитає, чому я не беру приклад із сестри. Він часто питає про це, хоч я не належала до тих, хто зруйнував своє життя вагітністю й вимагав від родини фінансової підтримки та допомоги в догляданні дитини. У нашій хаті не годилося говорити таке, бо моя мати вважала, що це все одно що стверджувати, буцім Томас не був дар від Бога: усі діти — Божий дар, навіть ті, хто вживає слово «недоумок» і чия присутність означає, що половина потенційних годувальників у нашій родині не може знайти собі гідної роботи.

Я не могла сказати батькам правду. Хоч я й не була нічого винна ні Віллові, ані його родині, а проте не хотіла, щоб їх тривожили допитливі сусіди.

Усі ці думки метушилися в моїй голові, коли я вийшла з автобуса й пішла пагорбом униз. Дійшовши до рогу нашої вулиці, я почула крики, відчула слабку вібрацію в повітрі й нараз про все забула.

Невеликий натовп зібравсь навколо нашого будинку. Я поквапилась, побоюючись, чи не сталося чогось, але потім уздріла моїх батьків на ґанку й зрозуміла, що це був не наш будинок. То була остання з довгої серії маленьких воєн, що характеризували подружнє життя наших сусідів.

Ричард Гришем не був найвірніший чоловік, і це не було новиною для сусідів. Та, беручи до уваги сцену в саду, це було новиною для його дружини.

— Ти думав, що я дурна?! Вона була в твоїй футболці! У тій, що я замовила тобі на день народження!

— Дитинко… Димпно… це не те, що ти думаєш.

— Я зайшла по твої кляті яйця по-шотландському. А там вона, у футболці! Безсоромна! Я ж навіть не люблю яйця по-шотландському!

Я вповільнила ходу, пробираючись крізь невеликий натовп до наших воріт і спостерігаючи, як Ричард ухиляється від dvd-програвача. Слідом за ним полетіла пара черевиків.

— І давно вони так?

Моя мама в охайно зав’язаному фартуху розняла руки, складені на грудях, і подивилась на годинник.

— Добрих три чверті години. Бернарде, як думаєш, це добрих три чверті години?

— Це вже як рахувати. Від того часу, як вона викидала одяг, чи з моменту, коли він вернувся й застав це?

— Я б сказала, відтоді як вона повернулась.

Батько взяв це до уваги.

— Тоді насправді близько півгодини. Вона викинула доволі багато речей протягом перших п’ятнадцяти хвилин.

— Твій тато каже, що цього разу вона його прожене, він побореться за Ричардові електроінструменти «Блек-енд-Декер».

Натовп збільшився, а Димпна Гришем показала, що не збирається складати зброю. Навпаки, знать з усього, її підбадьорювало збільшення кількості глядачів.

— Можеш забрати для неї свої брудні журнали! — кричала вона, викинувши стіс журналів з вікна.

Це викликало пожвавлення в натовпі.

— Побачимо, чи їй сподобаються твої недільні посиденьки з ними у вбиральні на піввечора! — Вона зникла, а потім знову з’явилась і висипала брудний одяг з кошика на газон. — І твої брудні труси. Побачимо, чи вважатиме вона тебе й далі — як там?.. гарячим жеребцем, коли їй доведеться прати їх для тебе щодня!

Ричард марно збирав докупи свої речі, коли вони падали на газон. Він викрикував щось, але серед загального галасу та свисту важко було зрозуміти, що саме. Ненадовго визнавши свою поразку, він пробрався крізь натовп, відчинив автівку, кинув свої речі на заднє сидіння й, штовхнувши, зачинив дверцята. Дивно, що нікого не цікавила його брудна білизна, а от колекція дисків та відеоігор мала попит.

Бах! На стежку впав стереоприймач. На якусь мить залягла тиша.

Він приголомшено подивився вниз, а потім угору.

— Ти — божевільна сучка!

— Ти спав з цією сифілітичною косоокою, схожою на троля лахудрою з гаража, а мене називаєш божевільною сучкою?!

— Бернарде, хочеш чаю? Ніби холоднішає, — поцікавилась моя мати, повернувшись до батька.

— Гарна ідея, кохана. Дякую, — відповів мій батько, не зводячи очей із сусідніх дверей.

Коли моя мати зайшла в будинок, я помітила автомобіль. Це було так несподівано, що я спершу не впізнала його: «мерседес» місіс Трейнор, темно-синій, компактний, з низькою посадкою. Жінка пригальмувала, визираючись на сцену на тротуарі, й завагалася на мить, перш ніж вийти з автомобіля. Потому стала роздивлятися будинки, мабуть, перевіряючи номери. Коли ж побачила мене.

Я зійшла з ґанку й попростувала стежкою вниз, перш ніж тато встиг запитати, куди я йду. Місіс Трейнор стояла поруч із натовпом і дивилась на цей хаос, немов Марія-Антуанетта — на бунтівних селян.

— Сімейна сварка, — сказала я.

Вона відвела погляд убік, ніби засоромилась, що її помітили під час споглядання чогось неподобного.

— Я бачу.

— Досить конструктивна за їхніми стандартами: вони ходять до сімейного консультанта.

Її вишуканий вовняний костюм, перли та дорога зачіска вирізняли її посеред людей, які були вдягнені у спортивні штани та яскравий дешевий одяг з мережевих крамниць. Місіс Трейнор здавалася навіть суворішою, ніж того ранку, коли заскочила мене сонну у Вілловій кімнаті. Я завважила десь на споді душі, що не сумуватиму за Каміллою Трейнор.

— Я подумала, чи не могли б ми з вами декілька хвилин побалакати? — Вона підвищила голос, щоб було чутно крізь вигуки натовпу.

Місіс Гришем тепер викидала Ричардові маркові вина. Кожне розбивання пляшки супроводжувалось веселими викриками та ненастанними благаннями містера Гришема. Річка червоного вина текла під ногами людей у стічну канаву.

Я подивилась на натовп, а потім на будинок позаду мене. Я не могла в’явити, як місіс Трейнор увійде в передню кімнату з неприбраними іграшковими поїздами, дідусем, що тихо хропить перед телевізором, мамою, яка розпилює освіжувач повітря, щоб приховати запах батькових шкарпеток, і Томасом, що вискакує та бурмоче «недоумок» до нового гостя.

— Зараз не найкращий час.

— Можливо, ми могли б поговорити в моїй машині? Лише п’ять хвилин, Луїзо. Без сумніву, ви мусите знайти їх для нас.

Декілька наших сусідів зиркнули в мій бік, коли я сідала в машину. Я раділа, що сім’я Гришемів була темою того вечора, інакше приводом для обговорення могла стати я. На нашій вулиці, якщо ти сідала в дорогу машину, це означало, що або ти підчепила футболіста, або тебе арештували поліціянти.

Дверцята замкнулися з приглушеним звуком, і враз запанувала тиша. Машина пахла шкірою, і в ній не було нічого зайвого, лише ми з місіс Трейнор. Жодних обгорток від цукерок, бруду, загублених іграшок чи ароматизаторів, що приховують запах молока, яке пролили тут три місяці тому.

— Я гадала, ви добре розумієтеся з Віллом… — Вона говорила так, ніби зверталась до когось просто перед собою. Коли я не відповіла, вона провадила далі: — Проблема в грошах?

— Ні.

— Вам потрібна довша перерва на обід? Я знаю, що вона досить коротка. Я могла б попрохати Натана, щоб він…

— Річ не в робочих годинах. Чи грошах.

— Тоді в чому?

— Я не хочу…

— Послухайте, ви не можете отак покинути роботу й навіть не дозволити мені поцікавитись, у чому ж причина.

Я глибоко вдихнула й сказала:

— Я підслухала розмову. Вашу з дочкою. Минулої ночі. І я не хочу… я не хочу бути частиною цього.

— Он воно що.

Ми сиділи мовчки. Містер Гришем тепер намагався вибити вхідні двері, а місіс Гришем щосили жбурляла по ньому через вікно всім, чим могла. Вибір метальних знарядь був таким: рулон туалетного паперу, коробка тампонів, щітка для зливальниці, пляшечки з шампунем — певно, вона була у ванній кімнаті.

— Будь ласка, не йдіть, — тихо промовила місіс Трейнор. — Віллові добре з вами. Більше, ніж будь-коли за останній час. І буде геть непросто повторити це з кимось іншим.

— Але ви… ви збираєтеся відвезти його туди, де люди збавляють собі віку. У «Диґнітас».

— Ні. Я збираюся зробити все, на що спроможна, щоб запобігти цьому.

— Що саме — молитись?

Вона кинула на мене погляд, який моя мама назвала б «старомодним».

— Ви маєте знати, що коли Вілл вирішить нікого не підпускати до себе, мало хто може змінити це.

— Я все зрозуміла, — сказала я. — Я тут для того, щоб він не схитрував і не заподіяв собі смерть іще до закінчення піврічного терміну. Правда?

— Ні. Це не так.

— Саме тому вас не цікавила моя кваліфікація.

— Я думала, що ви яскрава та весела, що ви — інша. Ви не були схожі на доглядальницю. Ви поводились не так… як решта. Я думала… думала, що ви зможете його розвеселити. І вам це вдається, ви підбадьорюєте його, Луїзо. Побачивши його без тієї жахної бороди вчора, я… мені здалося, що ви серед тих небагатьох людей, кому він відкрився.

З вікна випала постільна білизна. Вона кулею полетіла донизу, а простирадла граційно розлетілися, перш ніж упасти на землю. Двійко дітей підібрали одне з них і, натягнувши його на голови, почали бігати по садку.

— Ви вважаєте, що було чесно не сказати, що я практично мала пильнувати, аби він не наклав на себе руки?

Камілла Трейнор зробила такий вдих, неначе ввічливо намагалася щось пояснити недоумкові. Цікаво, чи знала вона, що її слова змушують співрозмовника почуватися ідіотом? Чи цілеспрямовано вона розвивала в собі таку навичку? Я, мабуть, не зможу навчитися ставити себе вище від інших людей.

— Можливо, коли ми вперше вас зустріли… так і було, але я впевнена, що Вілл додержить слова. Він пообіцяв мені шість місяців, і це те, що в мене є. Нам потрібен цей час, Луїзо. Нам потрібен цей час, щоб показати йому, що є ще шанс. Я сподівалася вселити йому думку, що життям можна насолоджуватися, навіть якщо він планував собі його зовсім не так.

— Але це все брехня. Ви брехали мені й брешете одне одному.

Здавалось, вона мене не чує. Місіс Трейнор повернулася, дивлячись на мене, й дістала чекову книжку зі своєї сумочки, тримаючи в руці ручку напоготові.

— Послухайте, чого ви хочете? Я подвоюю платню. Скажіть, скільки.

— Я не хочу ваших грошей.

— Автомобіль. Компенсації. Бонуси.

— Ні…

— Тоді… що я можу зробити, щоб ви передумали?

— Вибачте. Я просто не…

Я спробувала вийти з машини. Вона схопила мене за п’ясток. Її рука була чужа, агресивна. Ми обидві дивились на неї.

— Ви підписали контракт, міс Кларк, — мовила вона. — Ви підписали контракт, у якому зобов’язуєтесь працювати в нас шість місяців. За моїми підрахунками ви пропрацювали тільки два з них. Я лише вимагаю виконати умови угоди.

Її голос почав тремтіти. Я глянула на руку місіс Трейнор і побачила, що вона дрижить.

— Будь ласка! — Вона важко ковтнула.

Мої батьки спостерігали за всім із ґанку. Я бачила їх із чашка`ми в руках, вони були єдині, хто не спостерігав за виставою поряд. Вони ніяково відвернулися, коли завважили, що я їх помітила. Я вздріла, що тато був у картатих хатніх капцях із плямами від фарби.

Я натиснула ручку на дверцятах.

— Місіс Трейнор, воно й справді, не змога моя сидіти й спостерігати… це, щонайменше, дивно. Я не хочу бути замішана в це.

— Обміркуйте все. Завтра Страсна п’ятниця. Я скажу Віллові, що у вас родинне свято, якщо вам справді потрібен час. Візьміть вихідний — усе обдумайте. Але, будь ласка, повертайтесь. Вертайтеся й допоможіть йому.

Я пішла назад у будинок, не обертаючись. Сіла у вітальні й дивилась телевізор, поки мої батьки не увійшли слідом, переглядаючись і вдаючи, що нічого не помітили.

Минуло майже десять хвилин, коли я почула, як місіс Трейнор завела автомобіль і поїхала.

Додому прийшла моя сестра й за п’ять хвилин, гримаючи сходами, увірвалася в мою кімнату.

— Так, заходь, — відповіла я. Я лежала на ліжку, випроставши ноги на стіну та вдивляючись у стелю. На мені були колготки й сині в блискітках шорти, що в такому положенні непривабливо висіли на моїх стегнах.

— Це правда? — поцікавилась Катрина, стоячи біля дверей.

— Що Димпна Гришем таки прогнала свого нікчемного брехуна й волоцюгу чоловіка?

— Не смішно. Я про твою роботу.

Я водила великим пальцем ноги по малюнку на шпалерах.

— Так, я повідомила, що звільняюся. Так, я знаю, що мама й тато не дуже зраділи цьому. Так, так, так, хоч би що ти сказала мені.

Вона обережно зачинила за собою двері, потім усілась на краю ліжка та вилаялася:

— Я, в біса, не вірю тобі!

Вона відсунула мої ноги, і я сповзла по стіні на ліжко. Я сіла, випрямившись.

— Ой.

Її обличчя було багряно-червоного відтінку.

— Я не вірю тобі. Мама в розпачі. Тато вдає, що все гаразд, але він теж у розпачі. Де їм узяти гроші? Ти ж знаєш, що тато вже панікує через це. Чому, в біса, ти йдеш з такої справді добрячої роботи?

— Не повчай мене, Трино.

— Хтось мусить! Ти ніде не заробиш стільки, скільки платять там. І як це позначиться на твоєму резюме?

— О, вдавай, що ти особисто в цьому не зацікавлена.

— Що?

— Тобі все одно, що я роблю, поки ти можеш поїхати й поновити свою надзвичайно успішну кар’єру. Я потрібна лише для того, щоб забезпечувати сім’ю грошима й бути чортовою нянькою. Тобі начхати на інших! — Я знала, що підла й огидна в той момент, але не могла стримуватись. Усе-таки життєва ситуація моєї сестриці спричинилась до такого хаосу в нас. Невдоволення, що накопичувалось роками, почало виливатися з мене. — Ми всі повинні виконувати ненависну роботу, щоб маленька Катрина могла реалізувати свої чортові амбіції.

— Зараз не про мене йдеться.

— Невже?

— Ні, це ти не можеш втриматися на жодній нормальній роботі, яку тобі пропонували за ці місяці!

— Ти нічого не знаєш про мою роботу, зрозуміла?!

— Я знаю, що платня за неї набагато більша від мінімального заробітку. Ось усе, що мені потрібно знати.

— Не все в житті вирішують тільки гроші, ти знаєш.

— Справді? Зійди вниз і скажи це мамі й татові.

— Як ти смієш вичитувати мені чортову нотацію про гроші, коли сама роками нічогісінько не платила за цей дім.

— Ти знаєш, що я не можу собі багато дозволити через Томаса.

Я почала виштовхувати сестру за двері. Не пригадую, коли я востаннє била її, але зараз я дуже хотіла когось вдарити і боялася, що буде, коли вона залишиться тут зі мною.

— Забирайся геть, Трино, зрозуміла? Просто йди й залиш мене саму.

Я гримнула дверима перед її обличчям. І коли почула, як вона повільно спускається вниз по сходах, то вирішила не думати, що вона скаже моїм батькам, не перейматися тим, що вони сприймуть це як доказ мого катастрофічного невміння робити щось корисне. Я воліла не згадувати про Саїда зі Служби зайнятості й не думати про те, як я поясню причини звільнення з цієї найоплачуванішої роботи для некваліфікованих працівників. Я не бажала думати про птахоферму й про те, як десь у її глибоких закутках, мабуть, і досі лежать поліетиленовий комбінезон і гігієнічна шапочка з моїм іменем.

Я лежала й думала про Вілла, про його гнів та смуток. Про те, що сказала його мати, — що я була одна з небагатьох, хто зумів достукатись до нього. Я згадувала про те, як він намагавсь не розсміятися, слухаючи пісню «Мавпокрай» тієї ночі, коли за вікном крутився золотавий сніг. Я думала про теплу шкіру, м’яке волосся й руки живої людини, яка була набагато розумнішою й дотепнішою за мене, проте не бачила для себе кращого майбутнього, окрім як знищити себе. Зрештою моя голова впала на подушку і я розревлась, бо життя раптом видалось мені набагато похмурішим і складнішим, ніж я думала. Я хотіла повернутись назад у часи, коли моїм найбільшим клопотом було те, чи ми з Френком замовили доволі булочок з родзинками.

У двері постукали.

Я висякалась.

— Катрино, йди геть.

— Пробач.

Я втупилась у двері.

Її голос був приглушений, неначе губи притулились до замкової шпарини.

— Я з вином. Упусти мене, заради Бога, бо мама почує. У мене під светром два келихи, а ти знаєш, що вона думає про наші пиятики в кімнаті.

Я підвелася з ліжка й відчинила двері. Вона подивилася на моє заплакане обличчя й хутко зачинила за собою двері спальні.

— Добре, — мовила вона, викрутивши корок і наливши мені в келих вина, — що там сталося?

Я серйозно подивилася на сестру.

— Не кажи нікому те, що я тобі розповім. Навіть татові. А надто мамі.

Тоді я розповіла їй.

Я мала розказати комусь.

Я не любила сестру з багатьох причин. Кілька років тому я показала б вам цілі списки, які нашкребла на цю тему. Я ненавиділа її за те, що в неї довге пряме волосся, тоді як моє доростає лише до плечей. Я ненавиділа її за те, що вона все вже знає, хоч би що їй сказала. Я ненавиділа той факт, що всі мої шкільні вчителі намагалися розказати мені пошепки, яка вона була розумниця, немов її розум не означав того, що я постійно жила в її тіні. Я ненавиділа її за те, що у віці двадцяти шести років жила в комірчині дуплекса, щоб її позашлюбний син жив разом з нею у великій спальні. Проте час від часу я раділа, що вона моя сестра.

Бо Катрина не кричала від жаху. Вона не здавалася враженою, не наполягала, щоб я розказала мамі й татові. Вона жодного разу не сказала мені, що я хибно вчинила, покинувши роботу.

Вона відпила добрий ковток вина.

— Боже мій.

— Отож.

— Усе законно. Вони не можуть зупинити його.

— Я знаю.

— Чорт. Мені це в голові не вкладається.

Ми допили до денця, поки я розповідала. І я відчувала, як займаються мої щоки.

— Мені гидко думати, що покинула його, але я, Трино, не можу бути частиною цього. Не можу…

— М-м-м. — Вона думала. Моя сестриця вміє зробити «задумане обличчя». Це змушує людей почекати, перш ніж говорити з нею далі. Тато каже, що коли я роблю «задумане обличчя», то здається, наче я хочу в туалет.

— Не знаю, що діяти, — сказала я.

Вона подивилася на мене, її обличчя раптом заяснилося.

— Усе просто.

— Просто…

Вона налила нам іще по разу.

— О!.. Цю ми вже допили. Так. Просто. У них є гроші, правильно?

— Мені не потрібні їхні гроші. Вона запропонувала мені підвищити зарплату. Річ не в цьому.

— Замовкни. Не для тебе, ідіотко. Вони мають власні гроші. І він, очевидно, одержав до біса грошей за страховим полісом від нещасного випадку. То скажи їм, що тобі потрібен бюджет, а потім використовуй ці гроші… Скільки там ще? Чотири місяці, які в тебе лишилися. І ти зміниш погляди Вілла Трейнора.

— Що?

— Ти можеш його змінити. Ти казала, що він проводить значну частину свого часу в приміщенні, так? Ну, то почни з чогось маленького, а коли витягуватимеш його на прогулянки, подумай про всі дивовижні речі, які ти могла б зробити для нього, все, що може змусити його захотіти жити: пригоди, закордонні поїздки, плавання з дельфінами й таке інше. І тоді ви це зробите. Я можу тобі допомогти. Я пошукаю матеріали в інтернеті, в бібліотеці. Б’юся об заклад, ми зможемо придумати для нього щось надзвичайне. Те, що зробить його щасливим.

Я витріщилась на неї.

— Катрино…

— Так. Я знаю. — Вона вишкірила зуби, коли я почала всміхатися. — Я геній, не взяв би мене кат.

10

Вони були трохи здивовані. Хоча здивовані — це ще м’яко сказано. Місіс Трейнор була просто ошелешена й дещо збентежена. Згодом її обличчя перестало виражати будь-які емоції. Її дочка, згорнувшись поруч із нею на дивані, просто скривилася: коли я так робила, то мама любила казати, що моє обличчя залишиться таким довіку. Їхня відповідь була не зовсім та сповнена ентузіазму відповідь, на яку я сподівалася.

— А що саме ти хочеш зробити?

— Наразі не знаю. Та моя сестра добре знає, де знайти потрібну інформацію. Вона саме намагається з’ясувати, що взагалі підходить для паралізованих. Але я хочу дізнатися, чи ви на таке готові.

Ми були у вітальні. У тій самій кімнаті, що я в ній проходила співбесіду. Однак цього разу місіс Трейнор і її дочка всілися на дивані, а між ними вмостився старий кошлатий пес. Містер Трейнор стояв біля каміна. Я вдягнула джинсовий піджак барви індиго, сукню міні й армійські чоботи. Озираючись у минуле, я зрозуміла, що могла б вибрати краще одіння, щоб пояснити свій план.

— Дайте мені зміркувати… — Камілла Трейнор нахилилася вперед. — Ви хочете вивести Вілла з цього будинку?

— Так.

— І організувати йому серію «пригод».

Вона промовила це так, немовби я запропонувала зробити йому аматорську артроскопічну операцію.

— Так. Як я вже казала, я не певна, що нині це можливо. Але йдеться про те, щоб просто вивести його в світ, розширити межі його повсякденного життя. Спочатку виходячи кудись недалечко, а згодом, сподіваюся, можна буде рухатися далі.

— Ви говорите про поїздку за кордон?

— За кордон? — Я закліпала. — Я думала, може, десь у паб. Або спочатку на якесь шоу.

— За останні два роки він майже не виходив з дому, окрім відвідин лікарні.

— Ну, так. Я гадала, що зможу його переконати.

— І, звичайно, ви скрізь підете з ним, — сказала Джорджина Трейнор.

— Зрозумійте. В цьому немає нічого екстраординарного. Я справді хочу почати з того, щоби просто витягнути його з дому. Пройтися навколо замку чи піти в паб. А якщо ми врешті-решт плаватимемо з дельфінами у Флориді, це буде пречудово. Проте насправді я просто хочу витягнути його з хати, щоби він бодай трохи розвіявся.

Я не сказала, що на саму думку про те, щоб поїхати з Віллом до лікарні без Натана, мене кидає в холодний піт. А повезти його в закордоння для мене так само реально, як пробігти марафон…

— Думаю, це блискуча ідея, — сказав містер Трейнор. — Як на мене, буде чудово, якщо Вілл трохи розвіється. Негоже цілими днями тільки й робити, що сидіти в чотирьох стінах.

— Стівене, ми намагались розворушити його, — заперечила місіс Трейнор. — Хіба ж ми покинули його там загнивати? Я неодноразово намагалася щось змінити.

— Знаю, люба, але все марно, чи не так? Якщо Луїза зможе придумати щось таке, що Вілл буде готовий спробувати, нічого лихого в цьому немає.

— От, власне, ключовою фразою тут є «буде готовий спробувати».

— Це просто задум, — промовила я. І раптом відчула роздратування. Я розуміла, про що вона думає. — Якщо ви не хочете, щоб я це зробила…

— Ви підете? — Вона подивилася мені просто в очі.

Я не відвела погляду. Вона більше не лякала мене. Бо тепер я знала, що вона не краща за мене. Це була жінка, яка може сидіти склавши руки й… дозволити своєму синові померти в неї на очах.

— Так, мабуть, піду.

— Це ж шантаж.

— Джорджино!

— Та годі говорити манівцями, тату.

Я випрямилася.

— Ні, це не шантаж. Це те, до чого я готова. Я не можу просто сидіти й спокійно чекати, поки… Вілл… ну…

У мене пропав голос. Ми всі втупились у свої чашки з чаєм.

— Як я вже казав, — твердо промовив містер Трейнор, — це блискуча ідея. Якщо ви зможете переконати в цьому Вілла, то не бачу тут нічого поганого. Мені до вподоби думка про те, що з ним можна кудись поїхати. Просто… просто дайте нам знати, що нам робити.

— Ось що мені спало на гадку. — Місіс Трейнор поклала руку дочці на плече. — Джорджино, може, ти б могла з ними поїхати.

— То добре, — погодилась я. Я справді не була проти. Тому що мої шанси поїхати кудись із Віллом були приблизно такими самими, як виграти «Перший мільйон».

Джорджина Трейнор заметушилася в кріслі.

— Я не можу. Ти знаєш, за два тижні я йду на нову роботу. Я не зможу приїжджати в Англію, коли почну працювати.

— Ти повертаєшся до Австралії?

— А чому ти така здивована? Я ж казала, що просто приїхала в гостину.

— Я лишень думала, що… враховуючи… враховуючи останні події, ти, можливо, залишишся тут трохи довше.

Камілла Трейнор дивилася так, як вона ніколи не дивилася на Вілла, навіть коли він поводився дуже зухвало.

— Мамо, це справді гарна робота. Це те, чого я прагнула протягом останніх двох років. — Вона зиркнула на батька. — Я не можу зупинити все своє життя тільки через психічний стан Вілла.

Залягла довга мовчанка.

— Це несправедливо. Якби я була в інвалідному візку, ти б попрохала Вілла відмовитися від усіх своїх планів?

Місіс Трейнор не дивилася на дочку. Я глянула свій список і стала читати й перечитувати перший абзац.

— Знаєте, в мене власне життя.

Це звучало як протест.

— Обговорімо це іншим разом! — Містер Трейнор опустив руку дочці на плече й ніжно його стиснув.

— Гаразд, іншим разом… — Місіс Трейнор почала перебирати папери, що лежали перед нею. — Добре. Зробімо так. Я хочу знати все, що ви плануєте, — сказала вона, дивлячись на мене. — Я хочу, щоб ви вирахували вартість, і, якщо це можливо, добре було б знати графік, щоб я могла спробувати знайти час і поїхати з вами. Я маю кілька невикористаних вихідних, отож я можу…

— Ні.

Ми всі повернулися й звели очі на містера Трейнора. Він гладив собаку по голові, його обличчя було м’яким, але голос — твердим.

— Ні, Камілло, не думаю, що тобі варто їхати. Треба ж колись відпустити Вілла самого.

— Стівене, Вілл не може їхати сам. Адже коли Вілл кудись їде, дуже багато чого потрібно врахувати. Це складно. Я не думаю, що ми справді можемо залишити його.

— Ні, люба, — повторив він. — Натан завжди зможе допомогти, і Луїза добре впорається сама.

— Але ж…

— Віллові треба дати відчути себе чоловіком. Це буде неможливо, якщо його мати або сестра, як на те пішлося, завжди буде поруч.

На якусь мить мені стало шкода місіс Трейнор. Вона все ще була зверхньою, однак я бачила, що насправді вона трохи розгублена, наче не зовсім розуміла, що робить її чоловік. Вона почала перебирати пальцями намисто.

— Я подбаю про його безпеку, — сказала я. — І заздалегоди повідомлю вас про все, що ми збиратимемось робити.

Вона так міцно стиснула зуби, що під вилицями аж напнулися м’язи. Цікаво, чи почала вона мене в цей час ненавидіти.

— Я теж хочу, щоб Вілл прагнув жити, — сказала я нарешті.

— Ми це розуміємо, — відповів містер Трейнор. — І ми цінуємо вашу рішучість. І поміркованість. — Цікаво, чи стосувалося це слово Вілла. Може, малося на увазі щось зовсім інше? Потім він підвівся, і я зрозуміла, що це сигнал мені піти. Джорджина з матір’ю досі сиділи на дивані, нічого не кажучи. У мене було таке передчуття, що, тільки-но я вийду з кімнати, вони почнуть говорити про мене.

— Тоді добре, — мовила я. — Я все вам розпишу, щойно продумаю. Найближчим часом. У нас його не так багато…

Містер Трейнор поплескав мене по плечу.

— Так-так. Просто дайте нам знати, що ви придумали, — сказав він.

Трина хукала на руки, мимоволі рухаючи ногами, немов маршувала на місці. На ній був мій темно-зелений берет, який личив їй чомусь більше (і це мене дратувало), ніж мені. Вона витягла з кишені якийсь аркуш і, вказуючи на список, простягнула мені.

— Тобі, мабуть, доведеться викреслити пункт три або принаймні зачекати, поки не потеплішає.

Я продивилася список.

— Баскетбол для квадриплегіків? Я навіть не певна, чи він любить баскетбол.

— Не в тому річ… Ох тут і холодно! — Вона натягнула берет на вуха. — Суть у тому, що це дозволить йому зрозуміти свої можливості. Він зможе побачити, що є інші люди, теж із проблемами, як і він, але які не полишають спорт.

— Я не певна. Він навіть склянку підняти не здужає. Я думаю, ці люди — параплегіки. Не розумію, як можна кинути м’яча, не використовуючи рук.

— Ти не розумієш суті. Він не має нічого робити, йдеться про розширення обріїв, правильно? Ми маємо показати йому, що роблять інші люди з обмеженими можливостями.

— Ну, якщо ти так кажеш…

Натовп загудів. Удалині з’явились бігуни. Якби я встала навшпиньки, то розгледіла б їх, мабуть, за дві милі звідси, в долині. Вони були мов невеличкі білі цятки, що рухалися вздовж мокрої сірої дороги. Я подивилась на годинник. Ми стояли тут, на верхівці Вітряного пагорба (хтось влучно його назвав) протягом майже сорока хвилин, і я вже не чула своїх ніг.

— Я подивилася, що цікавого відбуватиметься поблизу, якщо ви не схочете їхати кудись дуже далеко. У спортивному центрі за кілька тижнів буде матч. Він міг би, навіть зможе, зробити ставку на результат.

— Ставку?

— Таким чином, він візьме в цьому участь, не граючи… О, поглянь, ось вони. Думаєш, за скільки вони добіжать сюди?

Ми стояли біля фінішу. Над нашими головами шурхотів на холодному вітрі брезентовий банер із написом «Фініш весняного тріатлону».

— Не знаю. Двадцять хвилин? Чи довше? Я маю чудодійний батончик «Марс», якщо хочеш. — Я полізла в кишеню, тримаючи однією рукою аркуш, який лопотів на вітрі. — То що ще ти придумала?

— Ти казала, що хотіла б виїхати кудись далі, еге? — Вона вказала на мої пальці. — Ти взяла собі більший шматок.

— То візьми його собі. Думаю, що його сім’я вважає мене любителькою халяви.

— І тому ти хочеш витягнути його кудись на кілька днів? О Господи. Вони повинні бути вдячні, що хоч хтось щось робить. А їм це невтямки.

Трина взяла другу половину батончика.

— Отже, думаю, номер п’ять — це те, що треба. Це комп’ютерний курс, він міг би його пройти. На голову надівають якусь штуковину з паличкою, і треба просто кивати головою, щоб торкнутися клавіатури. В інтернеті є безліч груп для квадриплегіків. Він міг би там завести багато нових друзів. Я про те, що йому не конче треба завжди виходити з дому. Я навіть говорила з кількома в чаті. Вони видались мені милими. Досить… — вона стенула плечима, — …нормальними.

Ми мовчки з’їли наші половинки батончика й спостерігали, як наблизилася група жалюгідних на вигляд бігунів. Я не бачила Патрика. Я ніколи не могла його розгледіти. Його обличчя мало здатність миттєво розчинятися в натовпі.

Вона тицьнула на клаптик паперу.

— Хай там як, тепер поговорімо про культурне. Є концерт спеціально для людей з обмеженими можливостями. Ти кажеш, що він інтелігентний, еге? Отже, він міг би просто сісти й перенестися в світ музики. Тобто вийти за власні межі, хіба ні? Дерек, той вусань з моєї роботи, розповів мені про це. Він казав, може бути шумно через справді хворих людей, які кричать, але я переконана, що йому в будь-якому разі сподобається.

— Не знаю, Трино. — Я скривилася.

— Ти просто злякалась, бо я сказала «культура». Тобі треба буде просто сидіти з ним. І не шурхотіти пакетом з-під чипсів. Чи ти хочеш чогось пікантнішого? — Вона всміхнулася. — Ну, ще є стрипклуб. Для цього можна поїхати з ним у Лондон.

— Звозити мого роботодавця подивитися на стриптизерку?

— Ти ж кажеш, що робиш для нього все: прибираєш, готуєш і таке інше. Не розумію, чому ти не можеш просто посидіти біля нього, поки він кайфуватиме?

— Трино!

— Йому ж однозначно цього бракує. Ти можеш навіть замовити для нього приватний танець.

Кілька людей з натовпу повернулись до нас. А сестра сміялася. Вона могла без комплексів говорити про секс. Наче це був своєрідний відпочинок. Ніби це не мало жодного значення.

— А з іншого боку, є далекі поїздки. Не знаю, чи тобі сподобається, але ви могли б поїхати до Луари на дегустацію вин… це не надто далеко для початку.

— А квадриплегік може напитися?

— Не знаю. Спитай у нього.

Я втупилася в список.

— Отже… Я повернуся й скажу Трейнорам, що збираюся напоїти їхнього суїцидально настроєного паралізованого сина, витратити їхні гроші на стриптизерок і приватні танці, а потім записати його на участь у Паралімпійських іграх.

Трина вихопила в мене список.

— Щось не видно, щоб ти придумала щось значно цікавіше.

— Я просто подумала, що… Я не знаю. — Я почухала носа. — Як по щирості, я трохи боюся. Я навіть не можу вмовити його вийти в сад.

— Ну, що за настрій? О, дивись. Ось вони. Нам краще всміхатися.

Ми пропхалися вперед і почали кричати. Було досить важко видавати якісь підбадьорливі вигуки, бо від холоду ми ледве рухали губами.

Я бачила Патрика, він опустив голову серед моря напружених тіл, його обличчя блищало від поту, жили на шиї витягнулися, і обличчя перекосилось, неначе від сильних тортур. За мить, щойно він перетне фінішну пряму, те саме обличчя сяятиме, ніби він спроможен досягти висот, лише коли осягне власну глибину. Він мене не бачив.

— Біжи, Патрику! — Я ледве крикнула.

І він промайнув уперед, до фінішу.

Після того як я не проявила потрібного ентузіазму до її «списку завдань», Трина два дні зо мною не балакала. Батьки цього не помітили; вони просто не тямилися з радощів, коли дізналися, що я вирішила не кидати роботи. Батькове керівництво запланувало на кінець того тижня низку зустрічей на меблевій фабриці, й тато був переконаний, що він опиниться поміж тих, кого звільнять. Доти нікого старшого за сорок років там не залишали.

— Ти забезпечуєш нас, і ми тобі дуже за це вдячні, люба, — мама повторювала це так часто, що я почувалася трохи незручно.

Це був кумедний тиждень. Трина почала збиратися на навчання, і щодня я продиралася нагору через мішки вже спакованих речей, щоб побачити, що з мого добра вона планує взяти із собою. Більшість мого одягу була в безпеці, але я знайшла там фен, мої сонцезахисні окуляри (підробку «Прада») й мою улюблену косметичку з лимонами. Та якби я щось їй сказала, то на відповідь вона просто б знизала плечима й промовила: «Ну, ти ніколи цим не користуєшся», так ніби проблема полягала саме в тому.

У цьому була вся Трина. Вона відчувала, що має на це право. Навіть коли народився Томас, Трина ніколи цілковито не втрачала відчуття наймолодшої дитини в сім’ї — це вкорінене відчуття, що весь світ обертається лише навколо тебе. Коли ми були маленькими, в неї починалась істерика, бо вона хотіла щось моє, мама ж прохала мене: «Просто дай їй це», лише ради спокою в хаті. Майже двадцять років по тому нічого не змінилося. Ми повинні були няньчити Томаса, щоби Трина мала можливість кудись вийти. Годувати його, щоби Трина цим не переймалася. Купувати їй на день народження та Різдво дуже гарні подарунки, «бо через Томаса вона часто себе в усьому обмежує»… А проте вона могла поїхати без моєї клятої косметички з лимонами! Я почепила на своїх дверях записку: «Мої речі — це мої речі! Забирайся!» Трина зірвала її й сказала мамі, що я найбільша дитина, яку вона будь-коли бачила, й що навіть мізинець Томасів доросліший за мене.

Та хай там що, це змусило мене замислитись. Одного вечора, коли Трина поїхала на нічні заняття, я сиділа на кухні, а мама складала татові сорочки, щоб попрасувати.

— Мамо…

— Так, люба.

— Як думаєш, я могла б перебратися в Тринину кімнату, коли вона поїде?

Мама завмерла, тримаючи в руках наполовину складену сорочку.

— Не знаю. Я про це не думала.

— Річ ось у чому, якщо Трини й Томаса тут не буде, це ж справедливо, що в мене має бути більша спальня. Нерозумно ж бо, що вона порожнітиме, коли вони поїдуть у коледж.

Мама кивнула й обережно поклала сорочку в кошик на білизну.

— Думаю, це справедливо.

— І кімната по праву має бути моя, бо я старша. Трина дістала її тільки через Томаса.

Вона бачила в цьому сенс.

— Твоя правда. Я побалакаю з Триною про це, — пообіцяла мама.

Тепер, я вважала, було б непогано, заднім числом, поговорити про це із сестрою.

Три години по тому вона увірвалася до вітальні, зла як громовиця.

— Ти могла б не танцювати на моїй могилі так швидко?

Дідусь у фотелі прокинувся, його рука рефлекторно притислася до грудей.

Я відірвалася від телевізора.

— Ти про що?

— А де ми з Томасом будемо на вихідні? Ми не помістимося в комірчині. Там мало місця для двох ліжок.

— Справді. А я застрягла там на п’ять років.

Я усвідомлювала, що маю слушність, тому сказала це дошкульнішим тоном, аніж планувала.

— Ти не можеш забрати мою кімнату. Це несправедливо.

— Тебе там навіть не буде!

— Але вона мені потрібна! Ми з Томасом не помістимося в комірчині. Тату, скажи їй!

Тато низько опустив голову й схрестив руки на грудях. Він ненавидів, коли ми сварилися, й зазвичай залишав це на маму.

— Заспокойтесь, дівчатка, — сказав він.

Дідусь похитав головою, неначе це все було йому незрозуміле. Цими днями він страшенно часто хитав головою.

— Я тобі не вірю. Не дивина, що ти так завзято допомагала мені зібратися.

— Що? А ти благала мене не кидати роботу, аби я допомагала вам фінансово, — і тепер це частина мого лиховісного плану?

— Ти така двоєдушна.

— Катрино, заспокойся. — У дверях з’явилася мама, з її гумових рукавичок на килим у вітальні скрапувала вода з піною. — Ми можемо поговорити про це спокійно. Негоже турбувати дідуся.

На Катрининому обличчі проступили плями, так само було, коли вона в дитинстві не діставала того, що хотіла.

— Вона насправді хоче, щоб я зникла. Ось у чому річ. Не може дочекатись, коли я поїду, бо заздрить, що я хоч щось роблю зі своїм життям. Таким чином, вона просто хоче, щоб мені було важко повертатись додому.

— Та немає жодної гарантії, що ти навіть збираєшся приїжджати додому на вихідні! — вражено вигукнула я. — Мені просто потрібна спальня, а не шафа, а в тебе була краща кімната тільки тому, що тобі вистачило дурості залетіти.

— Луїзо! — вигукнула мама.

— А ти, якби не була така тупа, давно б мала нормальну роботу. Ти могла б уже мешкати у власній оселі. Бо ж доволі доросла. Чи в чому тут річ? Ти нарешті дібрала глузду, що Патрик ніколи не посватається до тебе?

— Годі! — гаркнув тато. — З мене досить! Трино, йди на кухню. Лу, сядь і запхайся. У моїм житті було достатньо стресу й без ваших сварок і вереску.

— Якщо ти думаєш, що я допоможу тобі з тим дурним списком, то подумай ще раз, — просичала Трина, коли мама витягувала її за двері.

— Гаразд. Не треба мені твоєї допомоги, дармоїдко, — мовила я й пригнулася, бо тато пожбурив у мене газетою.

***

У суботу вранці я пішла до книгозбірні. Гадаю, не була там іще зі шкільних часів — можливо, через страх, що мені пригадають книжку Джуді Блум[18], яку я загубила в сьомому класі, й коли увійду через вікторіянські двері, то липка офіційна рука дотягнеться до мене, вимагаючи штраф розміром 3 853 фунти.

Я пам’ятала її зовсім не такою. Половину книжок, здавалося, замінили компакт-та dvd-диски. Величезні книжкові полиці повнилися аудіокнигами, стояли навіть стенди з вітальними листівками. І тихо там не було. З кутка дитячої книжки долинали звуки співу й плескіт у долоні — там саме розташувалася група матері й дитини. Люди читали журнали й тихо теревенили. Відділ, де старі чоловіки колись засинали над безкоштовними газетами, зник — теперечки там стояв здоровецький овальний стіл з комп’ютерами, розставленими по всьому периметру. Я обережно сіла за один з них, сподіваючись, що ніхто не дивиться. Комп’ютери, як і книжки, — царина моєї сестри. На щастя, тутки, схоже, відчули моє схвилювання: бібліотекарка зупинилася біля мого столу й простягнула мені картку та ламінований аркуш з інструкціями. Вона не стала стовбичити в мене над головою, просто пробурмотіла, що сидітиме за столом, якщо мені потрібна буде допомога, і я залишилась сама на хиткому стільці перед порожнім екраном.

Єдиний комп’ютер, з яким я контактувала, належав Патрикові. Він користувався ним, щоб завантажувати фітнес-плани або замовляти в Амазоні книжки про спорт. Якщо він іще для чогось його використовував, то я про це знати не мала бажання. Я все робила за інструкціями бібліотекарки, двічі перевіряла кожен етап, і в мене вийшло. Як не дивно, це працювало. Це не просто працювало — це було легко.

За чотири години я мала перші пункти мого списку.

І ніхто не згадав про Джуді Блум. Певно, тому, що я скористалася читацьким квитком сестри.

Дорогою додому я заскочила в канцтовари й купила календар. Не щомісячний календар, перегорнувши сторінку якого можна побачити свіжу світлину Джастина Тимберлейка чи гірських поні. Це був настінний календар — такий можна побачити в офісі, на них перманентним маркером позначають корпоративні свята. Я купила його зі жвавістю людини, якій не терпеливиться зануритися в адміністративні справи.

Удома, у своїй маленькій кімнатці, я розгорнула його, пришпилила до дверей і позначила дату, коли почала працювати в Трейнорів, — на початку лютого. Тоді я відрахувала кілька місяців уперед і позначила дату 12 серпня, яка мала настати за чотири місяці. Далі відступила крок і якийсь час дивилася на позначене, намагаючись надати цьому маленькому чорному кільцю бодай частину тої ваги, яку воно позначало. І що довше я визиралася, то краще починала розуміти, що взяла на себе.

Я повинна була наповнити ці маленькі білі прямокутники силою речей, які можуть дати щастя, достаток, задоволення тощо. Я мусила заповнити їх хорошими емоціями, яких людина, маючи безсилі руки та ноги, не може дістати самотужки. Я мала заповнити чотири місяці далекими подорожами, гостинами, обідами та концертами. Я повинна була придумати, як практично зробити це все реальним, як усе це здійснити й підготуватися, щоби часом не зазнати поразки.

А потім мала переконати Вілла зробити це. Я дивилася на свій календар, маркер завмер у моїй руці. Цей маленький клаптик ламінованого паперу раптом породив цілу купу відповідальності.

Я мала сто сімнадцять днів, щоб переконати Вілла Трейнора в тому, що в нього є причина жити.

11

Є місця, де на зміну пір року вказують перелітні птахи або припливи та відпливи. Тут, у нашому маленькому містечку, ця роль належала туристам. Спочатку в яскравих плащах із поїзда або з машин витікали несміливі людські струмочки, стискаючи в руках путівники й членські квитки Національного трасту, а коли повітря прогрівалося й сезон доходив розпалу, автобуси з шипінням заповнювали всі вулички, американці, японці та інші групи іноземних школярів усіювали весь периметр замку.

У зимові місяці мало що було відчинене. Багатші власники крамниць проводили ці довгі похмурі дні в заміських будинках за кордоном, а стійкіші відвідували різдвяні заходи, крамарюючи на святкових концертах у парку чи на ярмарку ремесел. Та коли температура піднімалася, паркованки біля замку наповнювались транспортними засобами, у місцевих пабах замовляли «Обід орача»[19], і за декілька сонячних тижнів місто знову перетворювалося з сонного базарного містечка на традиційне англійське туристичне місто.

Я піднімалась на пагорок, оминаючи перших у цьому сезоні туристів, які притискали до себе свої гаманці на пасах і гортали путівники, тримаючи напоготові фотоапарати, що от-от закарбують вид замку навесні. До декого я всміхнулася, інших сфотографувала. Дехто з тутешніх мешканців скаржився на туристичний сезон — через затори, переповнені громадські туалети, дивні замовлення в кав’ярні «Булочка з маслом» («У вас немає суші? А ролли є?»). Але не я. Мені подобалось дихати іншим повітрям і спостерігати за життям, віддаленим від мого власного. Мені подобалося чути акценти й вгадувати, звідки приїхали їхні власники, вивчати одяг людей, які ніколи не бачили каталогу «Некст» і не купували пачку трусів у «Маркс-енд-Спенсер».

— Маєш бадьорий вигляд, — сказав Вілл, коли я кинула сумку в передпокої. І слова ті прозвучали немов образа.

— Бо це відбудеться сьогодні.

— Що сьогодні?

— Наша прогулянка. Ми беремо Натана та їдемо дивитися кінні перегони.

Вілл і Натан перезирнулись. А я мало не розсміялась. Бо ж була така рада, завваживши, як погідно надворі! Тільки-но побачила сонце, вже знала — усе буде добре.

— Перегони?

— Еге. Перегони без перепон. — Я вийняла з кишені блокнот. — Лонґфілд. Якщо поїдемо зараз, то встигнемо туди якраз на третій забіг. І я зробила п’ятифунтову ставку на «перемогу або призове місце» Звабливого, тож нам краще поквапитися.

— Перегони.

— Так. Натан ніколи на них не був.

На честь цієї події на мені були моя блакитна стьобана міні-сукня, на шиї — шалик із малюнком кінських вудил по краях і пара шкіряних чобіт для верхової їзди.

Вілл уважно вивчав мене, а потім розвернув свій візок і відхилився, щоб краще бачити свого доглядача.

— Ти ж давно цього хотів, правда, Натане?

Я подивилася на Натана.

— Та-а-ак, — промовив він і сліпуче всміхнувся. — Так, справді. Їдьмо до коників.

Звичайно ж, я попередила його. Подзвонила йому в п’ятницю та запитала, коли зможу позичити його на день. Трейнори погодилися платити йому понаднормово (Віллова сестра поїхала до Австралії, і, я думаю, вони хотіли бути впевнені, що хтось «розумний» буде супроводжувати мене), але я не була певна, що ми зробимо це до неділі. Це здавалося ідеальним початком — гарний день, менш як півгодини їзди.

— А що, як я скажу, що не хочу їхати?

— Тоді ти будеш винен мені сорок фунтів, — сказала я.

— Сорок фунтів? Як ти це порахувала?

— Мій виграш. П’ять фунтів у ставці на «перемогу або призове місце» вісім до одного. — Я знизала плечима. — Звабливий — це безпрограшний варіант.

Мені здавалося, що я вивела його з рівноваги.

Натан ляснув долонями по колінах.

— Звучить переконливо. Ще й день погожий, — сказав він. — Спакувати обід?

— Ні, — відповіла я. — Там є гарний ресторан. Коли мій кінь прийде перший, з мене обід.

— А ти часто ходиш на перегони? — спитав Вілл.

І перш ніж він зміг сказати щось іще, ми загорнули його в куртку, і я вибігла надвір, щоб розвернути машину.

Я все спланувала. Однієї чудової сонячної днини ми приїжджаємо на іподром. Там на блискучих довгоногих рисаках повз нас проноситимуться жокеї в яскравому вбранні. Можливо, там буде духовий оркестр або й навіть два.

Трибуни повнитимуться радісними людьми, і ми знайдемо місце, звідки будемо розмахувати виграшними квитанціями. Віллів дух конкуренції завдасть йому чосу, і він не зможе опиратися бажанню все прорахувати й виграти більше, аніж Натан чи я. Я продумала все. А потім, коли нам набридне дивитись на коней, ми підемо в хороший ресторан на іподромі й смачно пообідаємо.

А варто було б послухати батька.

— Хочеш знати, що таке «тріумф надії над досвідом»[20]? — запитав він. — Це планування веселих вихідних для родини.

Усе почалося з паркування. Ми доїхали туди без пригод. Я вже мала якусь певність, що Вілл не перевернеться, якщо їхатиму швидше ніж п’ятнадцять миль на годину. Я перевірила маршрут у книгозбірні й майже всю дорогу весело щебетала, коментуючи красиве блакитне небо в сільській місцевості та відсутність заторів. На вході на іподром черги не було, а він сам, треба визнати, був трохи меншим, ніж я сподівалась, і паркованка була позначена.

Одначе ніхто не попередив мене — вона була на траві, ще й на траві, по якій часто їздили тієї вологої зими. Ми знайшли місце (це було не важко, адже паркованка була наполовину порожня), і майже відразу після того, як ми опустили пандус, Натан стривожився.

— Тут занадто м’яко, — сказав він. — Вілл загрузне.

Я подивилась на трибуни.

— Якщо ми зможемо добратись до доріжки, все буде гаразд.

— Цей візок важить тонну, — сказав він. — А туди футів із сорок.

— Та ну. Ці візки мають бути розраховані на м’яку землю.

Я обережно опустила візок, і колеса одразу вгрузли на кілька дюймів.

Вілл нічого не сказав. Він зніяковів і мовчав більшу частину півгодинної їзди. Ми стояли поруч із ним і налаштовували візок. Знявся вітер, і щоки Вілла порожевіли.

— Ходімо, — мовила я. — Ми зробимо це самі.

Я була переконана, що ми зможемо дістатися туди без сторонньої допомоги.

Ми нахилили Вілла назад. Я взяла одну ручку, а Натан взяв другу, й ми протягнули візок до доріжки. Ми рухалися повагом, не останньою чергою тому, що я постійно зупинялася, бо в мене боліли руки й мої новесенькі чоботи вкрилися товстим шаром бруду. Коли ми нарешті дісталися до алеї, Віллове покривало трохи зсунулось і якимось чином попало між колеса; один край подерся й забруднився.

— Не хвилюйся, — сухо проказав Вілл. — Це всього-на-всього кашемір.

Я не звернула на нього уваги.

— Добре. Ми зробили це. Тепер попереду найцікавіше.

О, так. Найцікавіше попереду. Хто додумався поставити на іподромі турнікети? Натовп людей їм певно не загрожував. Таке враження, неначе море шанувальників могло скандувати ймення скакового коня, погрожуючи заворушеннями, якщо Любий Чарлі не виграє в третьому заїзді, й загнати працівниць стайні в загін. Ми з Натаном подивилися на турнікет, відтак на візок, а потім одне на одного.

Натан підійшов до каси й пояснив касирці нашу ситуацію. Вона нахилила голову, щоб подивитись на Вілла, й вказала нам на дальній кінець трибуни.

— Вхід для інвалідів он там, — сказала вона.

Вона проказала «інваліди» так, немов брала участь у конкурсі дикторів. До місця було добрячих двісті ярдів. До того часу блакитне небо раптово посіріло й знявся несподіваний шквал. Ясна річ, парасольки я не мала. Я без угаву весело коментувала, як це смішно і як безглуздо, що в мене в самої стали в’янути вуха.

— Кларк, — сказав Вілл нарешті. — Охолонь, добре? Ти мене втомлюєш.

Ми купили квитки на трибуни й відчули слабке полегшення, коли нарешті туди дістались. Я викотила Вілла в криту зону якраз біля основної стійки. Доки Натан наливав Віллові щось попити, я могла роздивитися інших любителів верхогонів.

Унизу трибуни було досить приємно, незважаючи на краплі дощу. Над нами, на заскленому балконі, чоловіки в костюмах передавали жінкам в ошатному вбранні келихи шампанського. Там здавалося тепло й затишно, і я припускала, що це VIP-зона, на яку в прейскуранті в касі була захмарна ціна. Ті люди мали маленькі значки, вишиті червоною ниткою, що засвідчували про особливий статус. На секунду я задумалась, чи не перефарбувати нам наші блакитні значки, але вирішила, що як ми тут єдині з інвалідним візком, то це впадатиме в очі.

Поруч із нами, стискаючи пластикові горнятка кави та пласкі пляшки, стояли чоловіки в костюмах і жінки в елегантних твідових пальтах. Вони мали трохи буденніший вигляд, і значки в них теж були блакитні. Я подумала, що це, очевидячки, тренери, стайничі та інші люди, які мають стосунок до коней. Біля трибуни, поряд з маленькими білими дошками, стояли букмекери й так дивно розмахували руками, що я нічого не розуміла. Вони черкали нові комбінації цифр і витирали їх, знов писали та знову рукавами витирали. А далі, немов пародія на класовий поділ, навколо парадного кола стояла група чоловіків у смугастих сорочках поло, які стискали бляшанки з пивом, — здавалося, це якийсь пікнік. Їхні голені голови виказували в них військових. Періодично вони починали співати чи галасувати або й передиратися та хапати один одного за шию. Коли я проходила повз, ішла в туалет, вони стали свистіти мені вслід через мою коротку спідницю (я виявилася єдиною людиною на трибунах у спідниці), і я за спиною показала їм середнього пальця. Та коли семеро чи восьмеро коней почали обганяти один одного, військові втратили цікавість до мене, полізли на трибуни й стали готуватися до наступних перегонів.

А тоді невеликий натовп навколо нас заревів так, що я аж підскочила, — це коні вибігли зі стартових воріт. Я стояла, завмерши, й дивилася їм навздогін. Неймовірна кінська сила, відчайдушні зусилля яскравих чоловіків у сідлах, кожен з яких прагнув перемоги, кидали мене в захват. Коли переможець перетнув фінішну лінію, годі було стриматись і не заверещати.

Ми дивилися Кубок Систервуда, а потім Перегони новачків, і Натан виграв шість фунтів, зробивши невелику ставку. Вілл відмовився ставити. Він мовчки дивився кожен забіг, втиснувши голову у високий комір своєї куртки. Я подумала, що, мабуть, він нікуди не виходив надовго й на перший раз уже досить з нього, проте вирішила, що просто не буду визнавати цього.

— Думаю, це твій забіг, Кубок Гемпворта, — сказав Натан, поглядаючи на екран. На кого, ти кажеш, поставила? На Звабливого? — Він усміхнувся. — Я й гадки не мав, наскільки це більше задоволення ставити, коли ти бачиш коней.

— Знаєш, я не казала тобі цього, але я ніколи раніше не була на верхогонах, — сказала я Натанові.

— Ти знущаєшся з мене.

— Я зроду навіть не їздила на коні. Моя мама боїться їх. Вона навіть до стайні ніколи мене не водила.

— Моя сестра має двох, біля Крайстчерча. Вона поводиться з ними, як з немовлятами. Усі гроші йдуть на них. — Він знизав плечима. — І вона навіть не з’їсть їх, коли час їхній настане.

Вілл звернувся до нас:

— То скільки заїздів буде потрібно для того, щоб переконатися, що давнішні амбіції задоволено?

— Не будь таким сердитим. Кажуть, треба все один раз спробувати, — відповіла я.

— Думаю, кінні перегони якраз підходять до категорії «все, окрім інцесту й костюмованих танців».

— Ти ж завжди кажеш мені розширювати свій круговид. Тобі ж це подобається, — сказала я. — І не прикидайся.

І тоді вони зірвалися з місця. У Звабливого було лискуче фіолетове сідло з жовтим ромбом. Витягнувши вперед голову, він стрімко нісся вздовж білого парапету.

— Давай! — несподівано для самого себе закричав Натан.

Стиснувши кулаки, він пильно стежив за конем, що мчав на великій швидкості по дальній стороні треку.

— Давай, Звабливий! — закричала я. — Від тебе залежить наш обід! — Я спостерігала за ним. Він марно силкувався обійти суперників, його ніздрі розширилися, вуха притиснулись до голови. Моє серце вискакувало з грудей. На останньому фарлонгу мій запал почав згасати. — Гаразд, кава, — сказала я. — Хай буде кава?

Навколо мене на трибунах лунали крики. За два місця від нас стрибала дівчина, вона аж захрипла. Я усвідомила, що стою навшпиньки. І тоді я подивилася вниз і побачила, що очі Вілла були заплющені, а між бровами залягла зморшка. Я одірвалась від треку й опустилася навколішки.

— Вілле, все гаразд? — запитала я, наближаючись до нього. — Тобі щось потрібно? — Мені довелося кричати, щоб перекрити галас.

— Віскі, — сказав він. — Багато.

Я витріщилась на нього, і він звів очі. Він здавався надто знудженим.

— Ходім пообідаємо, — промовила я до Натана.

Звабливий, той чотириногий самозванець, перетнув фінішну лінію шостим. Прозвучало ще одне привітання, й диктор оголосив:

— Пані та панове, переконливу перемогу здобула Любов до Леді — вона на першому місці, далі йде Зимове Сонце, а Барні Раббл, відстаючи на два корпуси, на третьому місці.

Я штовхнула Віллів візок через натовп байдужих людей, навмисно наїжджаючи на п’яти, коли вони не зреагували на моє друге прохання.

У ліфті Вілл промовив до мене:

— Отже, Кларк, ти винна мені сорок фунтів?

Ресторан був відремонтований, і їжа була «під егідою» телевізійного шеф-кухаря, чиє обличчя дивилося на нас із плакатів навколо іподрому. Я заздалегоди переглянула меню.

— Фірмовою стравою є качка в апельсиновому соусі, — звернулась я до двох чоловіків. — Це, мабуть, ретро в стилі сімдесятих.

— Як і твій прикид, — сказав Вілл.

Подалі від холоду й від натовпу Вілл, здавалося, трішки повеселішав. Замість того щоб поринати у свій світ самотності, він почав роззиратися довкола. Мій шлунок, у передчутті чудового гарячого обіду, забурчав. Віллова мама дала нам по вісімдесят фунтів «на витрати». Я вирішила заплатити за свою їжу сама й показати чек, тому не боялась і збиралася замовити собі все, чого душа бажала, — смажену ретрокачку чи щось таке.

— Ти любиш їсти в ресторані, Натане? — запитала я.

— Я більше полюбляю пити пиво й брати їжу з собою, — відповів Натан. — Хоча сьогодні залюбки піду.

— Вілле, а коли ти востаннє виходив на обід?

Вілл і Натан перезирнулися.

— Я такого не пам’ятаю, — сказав Натан.

— Дивно, але я не надто люблю, коли мене годують із ложечки при сторонніх.

— Тоді ми сядемо за столик, де ти дивитимешся у протилежний від зали бік, — сказала я. Я це передбачила. — І якщо там будуть якісь знаменитості, то ти їх не побачиш.

— Бо на невеликому іподромі в березні місить болото силеча знаменитостей.

— Ти нічого мені не зіпсуєш, Вілле Трейнор, — попередила його я, коли двері ліфта розсунулися. — Востаннє я їла поза домом на дні народження чотирирічних дітей на боулінгу в Гейлсбері, і там усе було в клярі. Навіть діти.

Ми котили візок коридором по килимовому покриттю. Ресторан містився вдовж однієї з його сторін, за скляною стіною, і я бачила, що там було багато вільних столиків. У мене забурчало в животі.

— На добридень! — привіталась я, підійшовши до стійки реєстрації. — Я хотіла би столик на трьох, будь ласка. — Будь ласка, не дивись на Вілла, — поглядом благала я жінку. — Не змушуй його почуватися ніяково. Важливо, щоб йому тут сподобалося.

— Значок, будь ласка, — сказала вона.

— Вибачте, що?

— Значок VIP-зони.

Я здивовано поглянула на неї.

— Цей ресторан тільки для власників VIP-значка.

Я оглянулася на Вілла й Натана. Вони не могли мене чути, просто чекали, Натан допомагав Віллові зняти пальто.

— Е-е-е… Я не знала, що ми не можемо поїсти де завгодно. У нас є блакитні значки.

Вона всміхнулася.

— Вибачте, — сказала. — Тільки власники VIP-значків. Це зазначено у всіх наших рекламних матеріалах.

Я глибоко вдихнула.

— Гаразд. Чи є тут які-небудь інші ресторани?

— У «Зважувальній», нашій звичайній їдальні, гадаю, йде ремонт, але тут є кіоски вздовж трибун, де ви можете купити щось поїсти. — Вона завважила зніяковілість на моєму обличчі й додала: — «Кіт у мішку» — досить непогане місце. Смажена свинина в булці. Яблучний соус.

— Кіоск?

— Так.

Я нахилилась до неї.

— Будь ласка, — попрохала я. — Ми приїхали здалеку, і мій друг не добре мається на холоді. Чи можна якось дістати столика тут? Нам потрібно відвезти його в тепло. Дуже важливо, щоб у нього був гарний день.

Вона покривилася.

— Мені дуже шкода, — сказала жінка. — Я не можу ігнорувати правила. Проте внизу є зона для відпочинку інвалідів, де можна зачинити двері. Трек, певна річ, ізвідти не видно, але там досить затишно. Є обігрівачі й таке інше. Ви могли б там поїсти.

Я вирячилась на неї. Відчувала, як угору від моїх гомілок повзе напруга. Я думала, що скам’янію.

Я подивилась на її бейдж.

— Шерон, — мовила я. — Тут же ж багато вільних столиків. Природно, було б краще, щоб за ними хтось сидів, аніж щоб половина з них порожніла. Невже це через якісь дивні класові правила у вашій інструкції?

Її усмішка виблискувала під електричним світлом.

— Мадам, я пояснила вам ситуацію. Якщо ми послабимо правила для вас, нам доведеться робити це для всіх.

— Але в цьому немає сенсу, — сказала я. — Дощовий полудень понеділка. У вас є вільні столики. Ми хочемо купити поїсти. Доволі дорогу їжу, із серветками та всім іншим. Ми не хочемо їсти свинячі рулетики й сидіти в гардеробі без вікон, хоч би як затишно там було.

Відвідувачі почали повертатися в наш бік, їх зацікавила суперечка біля дверей. Я бачила, що Вілл тепер збентежений. Вони з Натаном зрозуміли, що щось пішлося не так.

— Тоді вам варто купити значок VIP-зони.

— Добре! — Я полізла в сумку й почала там нишпорити, шукаючи свого гаманця. — Скільки коштує значок VIP-зони? — Звідти вилетіли серветки, старі автобусні квитки й Томасова машинка. Мені було байдуже. Я збиралася шикарно пообідати в ресторані. — Ось. Скільки? Ще десять? Двадцять? — Я тицьнула їй жменю купюр.

Вона подивилася на мою руку.

— Вибачте, мадам, тут ми не продаємо значки. Це ресторан. Вам доведеться повернутися до каси.

— Тієї, що по другий бік іподрому?

— Так.

Ми вирячились одна на одну.

Почувся голос Вілла.

— Луїзо, ходімо.

Я відчула, як мої очі раптово наповнюються слізьми.

— Ні, — промовила я, — це смішно. Ми стільки їхали! Побудьте тут, а я піду куплю нам усім значки VIP-зони. І тоді пообідаємо.

— Луїзо, я не голодний.

— Все буде добре, коли ми поїмо. Ми подивимося на коней. Все буде добре.

Натан ступив уперед і поклав руку мені на плече.

— Луїзо, я думаю, Вілл просто хоче повернутися додому.

Ми привернули до себе увагу всього ресторану. Погляди відвідувачів пробігали повз мене, зупинялися на Віллові й затьмарювалися слабкими виявами жалю або й навіть огиди. Я це відчувала. Я відчувала, що це був геть-чисто провал. Я подивилася на жінку, якій не забракло совісті принаймні зніяковіти, коли Вілл заговорив.

— Ну, дякую, — сказала я їй. — Дякуємо, що були такі скажено люб’язні.

— Кларк, — у голосі Вілла вчувалося попередження.

— Дуже рада, що ви так ідете назустріч клієнтам. Авжеж, я рекомендуватиму вас усім, кого я знаю.

— Луїзо!..

Я схопила сумку й засунула її під пахву.

— Ви забули свою машинку, — крикнула вона, коли я пролетіла крізь двері, які Натан відчинив для мене.

— Їй теж потрібен той клятий значок? — огризнулась я й пішла в ліфт.

Ми спустилися мовчки. Більшу частину короткого шляху я намагалась перестати труситися від люті.

Коли ми спустились, Натан пробурмотів:

— Мабуть, треба щось купити в кіоску. Минуло вже кілька годин, відтоді як ми їли. — Він подивився на Вілла, і я зрозуміла, кого він мав на увазі.

— Чудово, — весело погодилась я й перевела дух. — Я хочу чогось хрусткого. Може, по смаженій свинині?

Ми замовили три булочки зі свининою, піджаркою та яблучним соусом і, присівши під смугастим тентом, це все з’їли. Я сіла на невелику сміттєву урну й опинилась на одному рівні з Віллом. Я давала йому невеличкі шматочки м’яса, попередньо подрібнивши їх пальцями. Дві жінки за прилавком удавали, що не дивляться на нас. Я бачила, як кутиками очей вони спостерігають за Віллом, час від часу щось бурмочучи одна до одної, коли думали, що ми не дивимось. Я майже чула, як вони кажуть: «Бідолашний чоловік. Яке жахливе життя!» Я глянула на них — як вони могли так дивитися на нього? Не хотілось думати, як почувався Вілл.

Дощ ущух, але відкритий для всіх вітрів іподром раптово став безрадісним, на його коричнево-зеленій поверхні валялися викинуті квитанції, а видноколо стало пласким і порожнім. Відколи почало дощити, паркованка спорожніла, і вдалині ми могли тільки чути спотворений звук гучномовця, коли він оголошував новий забіг.

— Може, поїдемо додому? — запропонував Натан, витираючи рота. — Було добре, але ж ми не хочемо потрапити в затор?

— Чудово. — Я скрутила свою паперову серветку й жбурнула її у відро на сміття. Вілл викинув третину своєї булочки.

— Йому не сподобалось? — запитала жінка, коли Натан покотив Вілла по траві.

— Не знаю, може б, йому більше сподобалося без гарніру з роззяв, — проказала я й кинула лишки в сміттєве відро.

Однак дістатись до автомобіля та піднятися до пандуса виявилося не легко. За ті кілька годин, що ми провели на іподромі, машини приїжджали й від’їжджали, тому паркованка перетворилась на справжню багнюку. Навіть із Натановою вражаючою силою та моєю допомогою ми не подужали проїхати й півгазону до машини. Колеса візка буксували, скрипіли й не могли рушити з місця й на кілька дюймів. Наші з Натаном ноги ковзали в багні, на взуття налипав бруд.

— Нічого не вийде, — сказав Вілл.

Я не хотіла його слухати. Я не хотіла думати, що цей день так жахливо скінчиться.

— Думаю, нам потрібна допомога, — промовив Натан. — Я не можу навіть викотити візок на стежку — він застряг.

Вілл голосно зітхнув. Я його ще ніколи таким не бачила.

— Вілле, я міг би перенести тебе на переднє сидіння, якщо його трохи відхилити назад. А тоді ми з Луїзою зможемо забрати візок.

Вілл крізь зуби пробурмотів:

— Ви б іще пожежників викликали.

— Вибач, друже, — сказав Натан, — але ми з Лу самі не впораємось. Лу, ти гарніша за мене — йди-но приведи ще кілька пар рук.

Вілл заплющив очі, сціпив зуби, а я побігла до трибун.

Важко повірити, що так багато людей могло відмовитися допомогти, коли мова зайшла про інвалідний візок, що застряг у багні, особливо коли крик про допомогу лунав із вуст дівчини в міні-спідниці, яка мило всміхалася. Я, звичайно, не дуже розуміюся з незнайомими людьми, але відчай зробив мене безстрашною. Я ходила від групи до групи любителів верхогонів з проханням просто приділити мені кілька хвилин і допомогти. Вони дивилися на мене й на мій одяг так, наче я заманюю їх у якусь пастку.

— Це для чоловіка в інвалідному візку, — прохала я. — Він застряг.

«Ми чекаємо наступного етапу», — казали вони. Або «пробачте». Або «я мушу бути тут до о пів на третю — ми зробили ставку на цього коня».

Я навіть думала попрохати жокея або й двох. Та коли підійшла до загону, то побачила, що вони ще менші за мене.

Коли я дійшла до парадного кола, то шаленіла від люті. Підозрюю, що я навіть шкірилася до людей, а не всміхалася. І як-то вже зраділа, коли побачила парубків у смугастих сорочках поло. На їхніх спинах було написано «Остання межа Маркі», й вони судомно стискали бляшанки з-під пива «Пілснер» і «Теннетс екстра». З акценту я зміркувала, що вони десь із північного сходу, і з вигляду їхнього було знати, що останню добу парубота не просихала. Вони зраділи, коли я підійшла, і я боролася зі спокусою знов показати їм пальця.

— Сонечко, ану всміхнися. У Маркі останні парубоцькі вихідні, — незрозуміло пробурмотів один із них, кладучи руку мені на плече.

— Сьогодні понеділок, — я забрала руку.

— Жартуєш… Уже понеділок?

Він похитнувся.

— Ану, поцілуй його.

— Насправді, — почала я, — я хочу попрохати вас про допомогу.

— Усе, що завгодно, кицю. — Він хтиво підморгнув.

Його товариші хиталися навколо нього, мов водорості.

— Та ні, справді. Мені потрібно, щоб ви допомогли моєму другові. Біля автостоянки.

— Шкода, але я не певен, що здужаю допомогти йому, кицю.

— Гей, ви. Маркі, почався наступний забіг. Ти робив ставку? Я, здається, робив.

Вони повернули назад до треку, втрачаючи до мене цікавість. Я оглянулася на паркованку й уздріла згорблену постать Вілла й поруч Натана, який силкувався витягнути його візок. Я в’явила, як повертаюсь додому й розповідаю Вілловим батькам, що ми кинули супердорогий візок на паркованці.

І тут я побачила татуювання.

— Він солдат, — вигукнула я. — Колишній солдат.

Один за одним вони повернулися.

— Його було поранено. В Іраку. Ми просто хотіли добре провести час. Але ніхто не хоче нам допомогти. — Я відчула, як на очі навертаються сльози.

— Ветеран? Ти серйозно? Де він?

— На паркованці. Я просила багато кого, але ніхто не хоче допомогти.

Здавалося, їм знадобилася хвилина чи дві, щоб перетравити те, що я сказала. Але потім вони ошелешено подивились один на одного.

— Нумо, хлопці. Так не може бути.

Парубки, похитуючись, пішли за мною. Я чула, як вони перемовляються проміж себе, бурмочучи: «Кляті цивільні… вони не в’являють, як це…»

Коли ми прийшли, Натан стояв за Віллом. Голова Вілла ще глибше втиснулася в комір його куртки, було холодно, й Натан прикрив Віллові плечі ще однією ковдрою.

— Ці дуже приємні джентльмени запропонували нам допомогу, — сказала я.

Натан дививсь на бляшанки з пивом — я мала визнати, вони були не дуже схожі на лицарські обладунки.

— Куди його доставити? — спитав один з них.

Решта стояла навколо Вілла, привітно киваючи. Один запропонував йому пива, очевидячки, не розуміючи, що той не може його взяти.

Натан жестом вказав на авто.

— Та ж назад у машину. Але для цього треба доправити його до трибун, а потім машину розвернути.

— Не треба цього робити, — сказав один, ляскаючи Натана по спині. — Ми можемо доправити його до вашого автомобіля, еге, хлопці?

Усі дружно погодилися. Вони поставали навколо візка.

Я вагалася.

— Не знаю… його нести досить далеко, — наважилась я заперечити. — І візок дуже важкий.

Вони були п’яні, як ніч. Дехто з них заледве тримав свою бляшанку. Котрийсь тицьнув пиво мені в руку.

— Не хвилюйся, кицю. Для друга-солдата — все, що завгодно.

— Ми не покинемо тебе тут, приятелю. Своїх ми ніколи не покидаємо.

Я побачила Натанове обличчя й люто похитала головою. Вілл, здавалося, не міг узагалі нічого сказати. Він просто був похмурий, а коли чоловіки обступили візок і з криком підняли його вгору, Вілл стривожився.

— У якому полку, люба?

Я спробувала всміхнутися, перебираючи в пам’яті назви.

— Стрілецький… — відповіла я. — Одинадцятий стрілецький.

— Я не знаю такого, — упав у річ інший.

— Це новий полк, — промимрила я. — Цілком таємний. Розташований в Іраку.

Їхні кросівки ковзали в багнюці, й моє серце закалатало. Вони підняли Віллів візок на кілька дюймів над землею, наче портшез. Натан побіг по Віллову сумку, відчиняючи перед нами дверцята автівки.

— Хіба ці чоловіки навчалися в Каттерику?

— Так, — відповіла я, а потім змінила тему: — То хто з вас одружується?

Ми обмінялися номерами телефонів. Вони скинулися й запропонували нам майже сорок фунтів у фонд реабілітації Вілла та перестали наполягати тільки тоді, коли я сказала, що хай краще вип’ють за нас. Я повинна була поцілувати кожного з них, поки нарешті позбулася Маркі та його товаришів. І поки скінчила, в голові від випарів алкоголю паморочилось. Я махала їм, коли вони йшли до трибун, доки Натан не змусив мене сигналом клаксона сісти в машину.

— Вони допомогли, хіба ні? — раділа я, вмикаючи запалювання.

— Довготелесий впустив мені пиво на праву ногу, — упав у річ Вілл. — Смердить тепер.

— Не можу повірити, — промовив Натан, коли я нарешті повернула в бік головного входу. — Дивися — там ціла паркованка для інвалідів прямо біля трибун. І вона заасфальтована.

Решту дня Вілл мовчав. Він попрощався з Натаном, коли ми відвезли того додому, а потім замовк і мовчав усю дорогу до замку. Надворі похолоднішало й поменшало машин. Нарешті я припаркувалася надворі біля флігеля.

Я опустила Віллів візок, завезла його всередину й зробила йому теплого чаю. Далі перевдягнула та перевзула його, кинула заляпані пивом штани в пральну машину й розпалила камін, щоб Вілл зігрівся. Потім умикнула телевізор і затулила штори, щоб у кімнаті стало затишніше. Та тільки тоді, коли сиділа з Віллом у вітальні, попиваючи свій чай, я зрозуміла, що мовчав він не через утому й не тому, що він хотів подивитися телевізор, — він просто не розмовляв зі мною.

— Щось… щось сталося? — запитала я, коли він не відповів на моє третє зауваження щодо місцевих новин.

— Ти мені скажи, Кларк.

— Що?

— Ну, ти знаєш про мене все. Ти розкажи мені.

Я витріщилась на нього.

— Мені шкода, — нарешті сказала я. — Знаю, що сьогодні не вийшло так, як я планувала. Але це просто мало бути хорошим пікніком. Насправді я думала, що тобі сподобається.

Я не стала казати, що він був дуже сварливий, що уявлення не мав, крізь що я пройшла, щоби він спробував, щоби він добре провів час. Одначе він навіть не намагався добре його провести. Я не сказала йому, що, якби він дозволив мені купити того дурного значка, ми б могли добре пообідати й забути про все інше.

— Це моя думка.

— Що?

— Що ти нічим не відрізняєшся від інших.

— Що ти маєш на увазі?

— Якби ти, Кларк, спробувала запитати мене. Якби ти захотіла порадитись зі мною щодо цієї веселої прогулянки, я б розповів тобі. Я ненавиджу коней і верхогони. Завжди ненавидів. Але ти навіть не намагалась запитати мене. Ти сама вирішила, що я маю робити, — взяла й зробила це. Ти зробила так, як робили всі інші. Ти вирішила за мене.

Я проковтнула образу.

— Я не хотіла.

— Але ти це зробила.

Він розвернув свій візок подалі від мене, й за кілька хвилин мовчання я зрозуміла, що мене звільнено.

12

Я можу назвати точну дату, коли перестала бути безстрашною.

Це сталося майже сім років тому, в останні ледачі спекотні липневі дні, коли вузькі вулиці навколо замку виповнювалися туристами, а повітря — звуками їхнього човгання та передзвоном всюдисущих фургонів з морозивом, які вишикувалися вподовж верхів’я пагорба.

За місяць до того після тривалої хвороби померла моя бабуся, й літо немов оповила незрима вуаль печалі, яка м’яко пригнічувала все, що ми робили, притлумлювала нашу з сестрою схильність усе драматизувати, скасовувала наші звичні літні поїздки та вікенди. Мама часто стояла на кухні біля зливальниці й намагалась не розплакатися, тоді як тато щоранку йшов на роботу з похмурим виглядом і повертався за кілька годин з блискучим від спеки обличчям, він не міг говорити, не відкривши перед тим пляшки пива. Моя сестра сиділа вдома після свого першого року в університеті, а її думки плавали десь далеко від нашого містечка. Мені минав двадцятий, і менш як через три місяці я мала зустріти Патрика. Ми насолоджувались одним із тих рідкісних років цілковитої свободи — ніякої фінансової відповідальності чи боргів і повно вільного часу. У мене була сезонна робота, і я мала змогу досхочу практикуватись в умінні накладати макіяж, навчитись ходити на підборах, яких тато однозначно не схвалював, і просто шукати себе.

Тоді я вдягалася нормально, тобто як усі інші дівчата в місті, — у джинси кольору індиго й обтяжну футболку, що увиразнювала тонку талію та високі перса. Носили ми довге волосся, яке перекидали через плече, годинами підбирали блиск для губ і найвлучніший відтінок для димчастого макіяжу очей. Ми завжди мали чудовий вигляд, але годинами скаржилися на неіснуючий целюліт і невидимі дефекти шкіри.

У мене були задумки. Я хотіла щось робити. Один з хлопчаків — мій шкільний товариш — здійснив навколосвітню подорож і повернувсь якимось відчуженим — це була зовсім інша людина, і це був наче не той самий одинадцятирічний хлопчина, який надував бульбашки зі слини на уроках французької. Я зопалу замовила дешевий авіаквиток на рейс до Австралії та намагалася знайти хоч когось, хто би поїхав зі мною. Мені подобалась екзотичність, якої той хлопець набув після подорожі, ця своєрідна невідомість. Його підхопив м’який бриз широкого світу, і це було надзвичайно спокусливо. Та й врешті-решт усі тут про мене все знали. А з моєю сестрою я не могла нічого забути, навіть якби й захотіла.

Була п’ятниця. Цілісінький день я працювала на автостоянці зі шкільними подругами: ми проводили відвідувачів на ярмарок ремесел, що проходив на території замку. Увесьденечки під палючим сонцем і блакиттю неба зі сміхом, сьорбанням газованих напоїв та відблисками світла з бійниць замку. Гадаю, не було жодного відвідувача, який не всміхнувся б до мене. Люди не можуть не всміхнутися, бачачи гурт веселих дівчат, які хихочуть. Нам заплатили по тридцять фунтів, і організатори були такі задоволені великою кількістю відвідувачів, що додали нам іще по п’ятірці. Ми святкували це, напившись із парубчаками, які працювали на автостоянці поруч з інформаційним центром. Хлопці були ввічливі, носили теніски й мали розпатлане волосся. Одного звали Ед, двоє з них навчались в університеті — я дотепер не можу пригадати, в якому саме, — і теж вирішили трохи заробити. До кінця тижня вони не скаржились на брак грошей, а коли ми все розтринькали, парубки охоче купили напої запаморочливим місцевим дівчатам, а ті, сидячи в них на колінах, бавились їхнім волоссям, пищали, жартували й називали їх неймовірними. Парубки говорили іншою мовою, розказували про роки, проведені в Південній Америці, й про подорожі Тайландом, де проходили стажування. Поки ми слухали й, розлігшись у саду на траві, випивали, з’явилася моя сестра. Вона одягнула найстаріший у світі светр із відлогою і була без макіяжу; я забула, що мала зустрітися з нею. Я попрохала її переказати батькам, що повернуся, коли мені вийде тридцять. Чомусь мені це видалось страшенно кумедним. Трина підвела брови й пішла геть, наче я була найнестерпнішою людиною, яку вона будь-коли зустрічала.

Коли «Червоний лев» зачинився, ми пішли й сіли в лабіринті в осередді замку. Хтось зумів перебратися через ворота, й, неодноразово наштовхуючись одне на одного, хихочучи, ми дісталися всередину, де спочатку дудлили міцний сидр, а потім, коли хтось прийшов і скрутив косяка, стали курити. Пам’ятаю, що дивилася на зірки й відчувала, як зникаю в нескінченній глибині темного склепіння; земля злегка похитувалася й крутилась навколо мене, немов палуба величезного корабля. Хтось грав на гітарі, я була в рожевих атласних туфлях на високих підборах, які скинула десь у високій траві й по які не повернулась. Мені здавалося, що я порядкую всесвітом.

Минуло півгодини, поки я зміркувала, що інші дівчата вже пішли.

Перегодом, коли зірки поховались за нічними хмарами, моя сестра знайшла мене там, в осередді лабіринту. Як я вже казала, вона дуже розумна. У всякому разі розумніша за мене.

Вона єдина знайома мені людина, яка могла б безпечно вибратися з лабіринту.

— Ти будеш сміятись. Я записалася в бібліотеку.

Вілл дивився на свою колекцію компакт-дисків. Він розвернув візок і чекав, поки я поставлю його напій у тримач.

— Справді? Що ти читаєш?

— О, нічого путнього. Тобі таке не сподобається. Про хлопців, дівчат, романтику. Але мені подобається.

— Ти ж кілька днів тому читала мою Фланнері О’Коннор. — Він сьорбнув. — Коли я нездужав.

— Оповідання? Не можу повірити, що ти це помітив.

— Я не міг не помітити. Ти не поклала її на місце. А я не міг її підняти.

— А-а-а…

— Не читай сміття. Візьми оповідання О’Коннор додому. Краще їх читай.

Я збиралася сказати «ні», а тоді зрозуміла, що насправді не знаю, чому відмовляюся.

— Добре. Я поверну, щойно прочитаю.

— Кларк, постав якусь музику.

— Що ти хочеш?

Він сказав мені, киваючи приблизно туди, де міг бути диск, і я перерила все, поки не знайшла його.

— У мене є друг — перша скрипка в симфонічному оркестрі. Він зателефонував і сказав, що наступного тижня грає тут неподалік. Цей твір. Ти його знаєш?

— Я нічого не знаю про класичну музику. Хіба іноді мій тато випадково налаштовується на Classic FM, але…

— Ти ніколи не була на концерті?

— Ні.

Він був вражений.

— Ну, раз я ходила на «Вестлайф». Але навряд чи це можна вважати підхожим прикладом. То був вибір моєї сестри… О, і я мала йти на Роббі Вільямса — на двадцять другий день народження, але в мене сталось харчове отруєння.

Вілл так на мене подивився, ніби мене на декілька років ув’язнили в підвалі.

— Ти повинна піти. — Він дав мені квитки. — Це буде справді гарно. Візьми маму.

Я розсміялася й похитала головою.

— Ой, сумніваюсь. Моя мама майже не виходить надвір. І це не зовсім моє.

— Ну, фільми з субтитрами теж були не зовсім твоє.

Я насупилась.

— Вілле, я не твій проект. Це не «Моя чарівна леді».

— «Пігмаліон».

— Що?

— П’єса, про яку ти говориш. Це «Пігмаліон». «Моя чарівна леді» — всього-на-всього її позашлюбна дитина.

Я подивилася на нього. Це не спрацювало. Я поставила компакт-диск. Коли обернулась, він усе ще хитав головою.

— Кларк, ти страшенний сноб.

— Що? Я?

— Ти відмежовуєшся від найрізноманітніших вражень, бо кажеш собі — «це не моє».

— Та ж ні.

— Звідки ти знаєш? Ти нічого не зробила, ніде не була. Звідки в тебе може взятись уявлення, що саме твоє?

Як може така людина, як він, мати бодай найменше уявлення, як це — бути мною? Мене розлютило, що він свідомо не розуміє цього.

— Кажи далі. Розплющ очі.

— Ні.

— Чому?

— Бо мені незручно. Я почуваюсь як… Я відчуваю, що вони дізнаються.

— Хто? І що дізнаються?

— Усі інші дізнаються, що я інакша.

— Як ти думаєш, що я відчуваю?

Ми дивилися одне на одного.

— Кларк, щоразу, як я кудись виходжу, люди дивляться на мене, наче я інакший.

Ми сиділи в тиші, коли заграла музика. Віллів батько говорив у вітальні по телефону, і наче звідкись іздалеку у флігель долинали звуки приглушеного сміху. «Вхід для інвалідів там», — сказала жінка на іподромі. Наче він належав до іншого виду.

Я дивилась на обкладинку компакт-диска.

— Я піду, якщо ти підеш зі мною.

— А сама ти не підеш?

— У жодному разі.

Ми сиділи там, поки він намагався це перетравити.

— О Господи. Ти наче колька в дупі.

— Ти постійно мені це кажеш.

Цього разу я нічого не планувала, нічого не очікувала. Я просто тихо сподівалася, що, незважаючи на фіаско на іподромі, Вілл усе ще готовий покинути флігель. Його друг, скрипаль, надіслав нам обіцяні безкоштовні квитки та інформаційну програмку. Це було за сорок хвилин їзди від готелю. Я виконала домашнє завдання: перевірила розміщення паркованки для інвалідів, заздалегідь туди зателефонувала, щоб оцінити, як найкраще докотити візок Вілла до місця. Вони посадять нас спереду, я сидітиму на розкладному стільці поруч із Віллом.

— Насправді це найкраще місце, — весело сказала жінка в касі. — Ви відчуватимете сильніший вплив, коли сидітимете поруч оркестрової ями. Я часто хотіла сама там сісти.

Вона навіть запитала, чи не потрібно зустріти нас на паркованці, щоб допомогти й показати нам наші місця. Я боялася, що Вілл почуватиметься некомфортно, тому подякувала й відмовилась.

Вечір наближався. Не знаю, хто з нас нервувався більше — Вілл чи я. Я досі гостро відчувала провал нашої останньої прогулянки, а місіс Трейнор додавала неспокою: чотирнадцять разів приходила у флігель, щоб перепитати, де й коли відбудеться концерт і що саме ми робитимем.

— Вечірній туалет Вілла забирає трохи часу, — сказала вона. Місіс Трейнор хотіла впевнитися, що нам хтось може допомогти. Натан мав інші плани. Містера Трейнора того вечора не було вдома.

— Це півтори години якнайменше, — сказала вона.

— І це неймовірно нудно, — додав Вілл.

Я зрозуміла, що він шукав привід, аби не йти.

— Я це зроблю, — заявила я. — Якщо Вілл скаже мені, що робити. Я не проти залишитися, щоб допомогти. — Я сказала це раніше, аніж збагнула, на що погодилась.

— О, це справді те, на що нетерпляче ми обоє чекаємо, — пробуркотів Вілл, коли його мати пішла. — Ти добре роздивишся мій зад, а мене помиє дівчина, яка мліє від оголеної плоті.

— Я не млію від оголеної плоті.

— Кларк, я зроду не бачив нікого, хто поводиться з тілом невміліше за тебе. Ти поводишся так, наче воно радіоактивне.

— То хай твоя мама це зробить, — огризнулась я.

— Так, тоді весь задум буде ще привабливішим.

А потім виник клопіт із гардеробом. Я не знала, що вдягнути.

Я неправильно вдягнулась на верхогони, то як могла знати, що не зроблю знову такої помилки? Я спитала Вілла, що краще вдягти, і він подивився на мене так, ніби я збожеволіла.

— Світло вимкнуть, — пояснив він. — Ніхто не буде на тебе дивитися. Всі зосередяться на музиці.

— Ти нічого не знаєш про жінок, — відповіла я.

Урешті-решт я принесла чотири різні вбрання, затягнувши їх в автобус у старезному татовому чохлі на одяг. Це був єдиний спосіб змусити переконати себе піти на все.

Натан приїхав на вечірню зміну о пів на шосту, і, поки він був із Віллом, я зникла у ванній, щоб підготуватися. Спочатку я вдягла те, що називала «артистичним» нарядом, — зелену сукню з припасованими до неї величезними бурштиновими намистинами. Я думала, що люди, які ходять на концерти, мусять бути артистичними та яскравими. Вілл і Натан витріщились на мене, коли я ввійшла у вітальню.

— Ні, — категорично промовив Вілл.

— Щось подібне одягла б моя мама, — додав Натан.

— Ти ніколи не казав мені, що твоя мама — Нана Мускурі[21], — сказав Вілл.

Я чула їхній сміх, коли зникла у ванній кімнаті.

Другим убранням була строга чорна сукня, скроєна по косій, з білим комірцем і манжетами, які я зробила сама. На мою думку, вона була одночасно елегантною і з паризьким шиком.

— Ти наче збираєшся подавати морозиво, — завважив Вілл.

— З тебе була б чудова покоївка, — схвально вигукнув Натан. — Не соромся носити це вдень. Кажу тобі.

— А тепер попроси її витерти пил на плінтусі.

— Еге, він таки трохи запорошений.

— Ви обидва, — процідила я, — завтра питимете чай з «Містером Мускулом».

Я відкинула вбрання номер три — широкі жовті штани, передбачаючи Віллові порівняння з Ведмедем Рупертом, натомість одягла свій четвертий варіант — вінтажну сукню з темно-червоного атласу. Її було зшито для скромнішого покоління, і я завжди потайки молилася, щоб блискавка зійшлася на талії, хоч у ній я мала фігуру як у старлетки з 1950-х. Ця сукня давала «ефект», це було вбрання, в якому просто неможливо не мати чудовий вигляд. Я накинула на плечі сріблясте болеро, обгорнула шию сірим шовковим шарфом, щоб прикрити декольте, наклала трохи помади й увійшла у вітальню.

— Ого! — захоплено вигукнув Натан.

Очі Вілла бігали по моїй сукні. Аж тоді я зрозуміла, що він перевдягнувся в сорочку та піджак. Чисто виголений і з підстриженим волоссям, Вілл був напродиво гарний. Я не могла стриматися від усмішки, коли його побачила. І річ була не в тому, який вигляд він мав, а в тому, що таки доклав певних зусиль.

— Це те, що треба, — сказав Вілл. У його спокійному голосі вчувалась неупередженість. І коли я почала поправляти комірець, він додав: — Але піджак зніми.

Вілл мав рацію. Я знала, що болеро не зовсім пасувало. Я взяла його, обережно склала й повісила на спинку стільця.

— І шарф.

Моя рука автоматично звелась до шиї.

— Шарф? Чому?

— Бо негоже. Подивимося, що ти намагаєшся приховати за ним.

— Але я… тоді декольте надто велике.

— То й що? — Він знизав плечима. — Кларк, якщо ти збираєшся вдягнути сукню, то повинна впевнено її носити. Ти маєш психічно та фізично її заповнити.

— Тільки ти, Вілле Трейнор, можеш розказати жінці, як носити кляту сукню.

Проте шарф я таки зняла.

Натан пішов збирати Віллову сумку. Я ж міркувала, що ще додати про Віллову зверхність, та, коли повернулась, побачила, що він досі дивиться на мене.

— Маєш чудовий вигляд, Кларк, — спокійно проказав Вілл. — Справді чудовий.

За моїми спостереженнями пересічні люди — Камілла Трейнор, певно, називала їх «робітничим класом» — реагували на Вілла по-різному. Більшість витріщалась. Дехто міг чуйно посміхнутися, висловити співчуття або пошепки спитати мене, що сталося. Частенько в мене виникала спокуса відповісти: «Невдалий конфлікт із Таємною службою розвідки», — просто щоб побачити їхню реакцію, проте я цього так і не зробила.

Люди середнього класу вдавали, що не дивляться, але вони дивилися. Вони надто ввічливі, щоб відверто витріщатись, тому поводились інакше. Коли Вілл навертався їм на очі, вони свідомо на нього не дивились. Та коли він їх оминав, усі відразу ж оберталися в його бік, навіть якщо вони тієї миті з кимось розмовляли. Ясна річ, говорили вони не про нього, це було би грубо.

Зайшовши у фойє концертної зали, де групки розумних людей стояли з сумочками та програмками в одній руці, джином і тоніком у другій, я побачила подібну реакцію, коливання якої супроводжувало нас аж до партеру. Не знаю, чи помітив Вілл. Гадаю, інколи єдиний спосіб зарадитися з цим — удавати, що цього не бачиш.

Ми сіли — були ми тільки вдвох у центрі перед кріслами в залі. Праворуч від нас сидів іще один чоловік в інвалідному візку, який весело гомонів з жіночками обабіч нього. Я дивилася на них, сподіваючись, що Вілл також їх помітить. Але він дивився вперед, опустивши голову в плечі, немов намагався стати невидимим.

«Це спрацює», — пролунав тихий голос у моїй голові.

— Тобі щось потрібно? — прошепотіла я.

— Ні, — похитав головою Вілл. Потім проковтнув слину й додав: — Насправді так. Щось тисне мені в шию.

Я нахилилася й провела пальцем навколо комірця — там була лейба. Я витягла її, сподіваючись відірвати, але це виявилось непросто.

— Нова сорочка. Тобі справді дуже незручно?

— Ні — я просто вирішив розважитись.

— У сумці є ножиці?

— Не знаю, Кларк. Не повіриш, але я рідко пакую все сам.

Ножиць не було. Я озирнулася — глядачі розсідались по місцях, щось бурмочучи та читаючи програмки. Якщо Вілл не зможе розслабитися й зосередитися на музиці, цей похід буде даремним. Я не могла подарувати собі ще одної катастрофи.

— Не рухайся, — попрохала я.

— Чому?..

Перш ніж він закінчив, я нахилилась назад, м’яко відгорнула комір від його шиї, торкнулась до нього зубами й схопила ними лейбу. Мені знадобилося кілька секунд, щоб відкусити її. Я заплющила очі, намагаючись ігнорувати запах чистого чоловічого тіла, відчуття його шкіри й неприйнятність того, що роблю. І нарешті відчула, мені це вдалося. Я підвела голову, розплющила очі. Тріумфуючи, я тримала лейбу в зубах.

— Є! — вигукнула я, дістаючи лейбу з рота й кидаючи її за сидіння.

Вілл вирячивсь на мене.

— Що?

Я озирнулась на глядачів, які раптово знайшли в своїх програмках щось надзвичайно захопливе. Тоді повернулась до Вілла.

— Ніби вони ніколи раніше не бачили дівчини, що покусує парубка за комірець.

Здавалось, я швидко змусила його замовкнути. Вілл кілька разів кліпнув, наче намагався похитати головою. А я помітила, що його шия в тому місці добряче розчервонілася.

Я поправила спідницю.

— У будь-якому разі, — сказала я, — ми маємо бути вдячні, що лейба була не на штанях.

Та перш ніж Вілл устиг відповісти, на сцену в смокінгах та вечірніх сукнях вийшов оркестр і глядачі зааплодували. Мимоволі я затріпотіла від хвилювання. Поклала руки на коліна й сіла прямо. Оркестранти стали пробувати звук, наструнчуватися. Залу виповнило звукове розмаїття — тривимірний найживіший звук, який я будь-коли чула. Волосся стало сторч, і захопило дух.

Вілл скоса подививсь на мене, а на його обличчі все ще були сліди веселощів. «Добре, — відбилося в нього на лиці, — ми будемо цим насолоджуватися».

Вийшов диригент, двічі постукав по пюпітру, й стало тихо. Я відчувала це заціпеніння — глядачі завмерли в сподіванні. Потім він опустив свою паличку, й чисте суголосся запанувало в залі. Я фізично відчувала музику, вона долинала не лише до моїх вух, вона текла крізь мене, навколо мене, змушувала вібрувати всі мої чуття. Тіло вкрилось сиротами, а долоні спітніли. Вілл нічого такого мені не розповідав. Я думала, мені буде нудно. А воно було найчудовніше з того, що я будь-коли чула.

Моя уява витворювала несподівані речі: коли там сиділа, я почала думати про те, про що не думала вже багато років, давні емоції наринули на мене, з’явилися нові думки та задумки, ніби саме сприйняття видозмінилося. Це було занадто, проте я не хотіла, щоб воно впинялося. Я хотіла сидіти там вічно. Я глянула на Вілла. Він був захоплений, він несподівано став розкутим. Я відвернулася — раптом стало чомусь страшно дивитися на нього. Я боялася, що він може відчути всю глибину своєї втрати, ступінь своїх жахіть. Життя Вілла Трейнора виходило далеко за межі мого. Хто я така, щоб казати йому, як він повинен хотіти прожити його?

Віллів друг залишив записку, в якій прохав прийти за лаштунки й зустрітися з ним після концерту, але Вілл не схотів. Я намагалась його переконати, однак з виразу обличчя зрозуміла, що це марно. Я не звинувачувала його. Згадала, як дивилися на нього колишні колеги по роботі — то була суміш жалю, відрази й навіть полегшення, що вони самі уникнули такого удару долі. Я припускала, що у Вілла було вже надто багато таких зустрічей.

Ми зачекали, доки зала спорожніє, а потім я викотила його. Далі ми спустилися ліфтом до автостоянки, і я завантажила Вілла в машину. Я була небагатослівною. У моїй голові все ще лунала музика, і я не бажала, щоб вона стихала. Я верталася до неї знову й знову. Мені здавалося, що Віллів товариш, граючи, повністю розчинився у своїй грі. Раніше я не розуміла, що музика може відкривати нас самих, може переносити нас у місця, про існування яких композитор навіть не здогадувавсь. Вона накладає свій відбиток навіть на повітря навколо вас, і ви наче забираєте із собою її залишки. На якийсь час, коли ми сиділи в залі, я зовсім забула, що зі мною Вілл.

Ми під’їхали до флігеля. Перед нами, ледь виглядаючи з-за стін, виднів замок. Освітлений повним місяцем, він безтурботно дивився з вершини пагорба вниз.

— Отже, тобі не подобається класична музика.

Я поглянула в дзеркало заднього виду. Вілл усміхався.

— Мені взагалі не сподобалося.

— Так, авжеж.

— А особливо не сподобалось, де скрипка грала сама без оркестру.

— Я бачив, що не сподобалося. Тобі навіть сльози на очі навернулися, так жахливо це було.

У відповідь я всміхнулась.

— Мені справді сподобалося, — промовила я. — Не певна, що мені припала б до сподоби вся класична музика, але почуте було дивовижним. — Я потерла ніс. — Дякую. Дякую, що запросив мене.

Ми сиділи в тиші й дивились на замок. Зазвичай уночі він купався в жовтогарячому відблиску розміщених навколо фортечного муру ліхтарів. Але сьогодні, при повному місяці, здавалося, його затопила ефірна синь.

— Як думаєш, яку музику там грали? — спитала я. — Вони ж там щось слухали.

— У замку? Щось середньовічне. Лютні, струнні. Мені таке не дуже до смаку, але я дещо маю і, якщо хочеш, можу дати послухати. А як хочеш справді зрозуміти, то походи по замку в навушниках.

— Ні, я не дуже хочу йти в замок.

— Це завжди так, якщо живеш десь поруч.

Моя відповідь була ухильна. Ми сиділи там доволі довго, прислухаючись, як стихав двигун.

— Гаразд, — сказала я, знімаючи пасок безпеки. — Нас чекають вечірні процедури.

— Зачекай хвильку, Кларк.

Я повернулася до нього. Обличчя Вілла було затінене, і я не бачила його виразу.

— Просто зачекай. Ще хвилинку.

— Усе гаразд? — Мій погляд ковзнув униз на його візок: я боялася, що його притиснуло чи він застряг абощо.

— Зі мною все гаразд. Я просто…

Я дивилась, як блідий комір контрастує з темним піджаком.

— Не хочу йти туди так одразу. Просто хочу сидіти й не думати… — Він проковтнув слину. Навіть у напівтемряві було видно, яких зусиль він докладав. — Я просто… хочу бути чоловіком, який ходив на концерт із дівчиною в червоній сукні. Просто ще кілька хвилин.

Я відпустила ручку дверцят.

— Звичайно.

Я заплющила очі й поклала голову на підголівник. Якийсь час ми сиділи отак укупці, двійко людей, що полинули в стихлу музику, наполовину сховані у тіні замку на місячному пагорбі.

Ми з сестрою ніколи не говорили про те, що сталося вночі в лабіринті. Я не зовсім упевнена, що ми мали, що сказати. Вона трохи мене обняла, якийсь час допомагала знайти мій одяг, а потім марно шукала у високій траві мої туфлі, поки я не сказала їй, що це не важливо. Я б однаково більше їх не носила. А потім ми повільно йшли додому — я босоніж, а вона тримала мене під руку, хоч ми не ходили так, відколи вона вчилася в першому класі, а мама наполягала, щоб я не відпускала її саму.

Повернувшись додому, ми постояли на ґанку. Вона витерла мені вологою серветкою волосся, потім очі, а тоді ми відімкнули вхідні двері й зайшли, немов нічого й не сталося.

Тато ще не спав, дивився якийсь футбольний матч.

— Дівчатка, ви трохи пізно, — крикнув він. — Я знаю, що сьогодні п’ятниця, а все ж…

— Добре, тату, — крикнули ми в унісон.

Тоді я жила в кімнаті, у якій тепер живе дідусь. Я швидко пішла нагору й, перш ніж моя сестра встигла хоч щось мені сказати, зачинила за собою двері.

Наступного тижня я підстриглася. Скасувала свій квиток на літак. Більше я нікуди не ходила з дівчатами з моєї старої школи. Мама була занадто заглиблена у своє горе, щоби хоч щось помітити, а тато пояснив усі зміни мого настрою та мою нову звичку замикатися в кімнаті «жіночими проблемами». Я зрозуміла, ким я була й що зовсім не схожа на сміхотливу дівчину, яка напивається з незнайомими людьми. Я більше не носила нічого, що могло бути витлумачено як звабливе. Я більше не носила одягу, який приваблює чоловіків з «Червоного лева».

Життя повернуло на своє звичне коло. Я влаштувалася на роботу в перукарню, потім у «Булочку з маслом», і те все зосталося далеко позаду.

Відтоді я проходила повз замок, певно, зо п’ять тисяч разів.

Однак після того випадку я ніколи не була в лабіринті.

13

Патрик стояв на краю бігової доріжки й бігав на місці для розминки, а його нова футболка «Найк» і шорти злегка прилипли до вологого тіла. Я зупинилася, щоб поздоровкатися й сказати йому, що не буду в пабі на зустрічі «Гігантів тріатлону». У Натана був вихідний, тож я мала перебрати на себе вечірній туалет.

— Ти пропускаєш уже третю зустріч.

— Хіба? — Я почала загинати пальці. — Справді.

— Ти мусиш прийти наступного тижня. Ми плануємо поїздку на «Екстрим Вікінг». І ти ще не сказала мені, як хочеш святкувати день народження. — Він почав розтягуватися, піднімаючи високо ногу та притискаючи коліно до грудей. — Я думав, може, підемо в кіно? Не хочу великого застілля, не тоді, коли тренуюся.

— Ой. Мама з татом планують святковий обід.

Він схопився за п’яту, спрямувавши коліно до землі.

Я не могла не помітити, що його нога стає надзвичайно жилавою.

— Але ж не вечірка.

— І не розважальний центр. У всякому разі, Патрику, я відчуваю, що це потрібно: мама якась трохи пригнічена.

Минулих вихідних Трина поїхала (їй таки не дісталась моя косметичка з лимонами — я витягла її напередодні від’їзду). Мама була спустошена; насправді це було ще гірше, аніж коли Трина поїхала до університету вперше. Вона сумувала за Томасом як за ампутованою кінцівкою. Його іграшки, які ще з дитинства повсякчас валялися долі у вітальні, були складені в коробку та сховані. У шафі не було ні шоколадних пальчиків, ані маленьких пачок з напоями. Не було більше причини йти в школу о чверть на четверту, не було з ким спілкуватися дорогою додому. То був єдиний час, коли мама виходила з хати. Тепер вона взагалі нікуди не виходила, окрім як на щотижневі закупи в супермаркет, який вона відвідувала разом із татом.

Три дні мама розгублено тинялася будинком, а потім так активно взялася за весняне прибирання, що навіть дідусь злякався. Він мляво пробував щось протестувати, коли вона намагалася пропилосмочити під стільцем, на якому той сидів, чи пройтися щіткою для пилу по його плечах. Трина сказала, що протягом перших кількох тижнів вона не приїде додому, щоби Томас призвичаївся. Щовечора, коли вона телефонувала, мама говорила з нею, а потім півгодини в спальні плакала.

— Цими днями ти працюєш допізна і я тебе майже не бачу.

— Ну, а ти завжди тренуєшся. У всякому разі, Патрику, мені добре платять. Я не можу відмовитися від понаднормових.

Із цим він не міг сперечатися.

За роботу я одержувала стільки, скільки не заробляла ще зроду. Я стала давати батькам удвічі більше, дещо ставила на банківський рахунок, решту витрачала на себе, і в мене ще залишалися гроші. Так почасти було через те, що я працювала надто багато й ніколи не виїжджала з Ґранта-гаусу в час, коли крамниці ще були відчинені. З іншого ж боку, я не була марнотратна. Дозвілля я стала проводити в книгозбірні, шукаючи щось в інтернеті.

З комп’ютера, шар за шаром, мені відкривався цілий світ, і він повабив мене, мов спів сирени. Усе почалося з листа-подяки. Через кілька днів після концерту я сказала Віллові, що ми повинні написати й подякувати його другові-скрипалю.

— Дорогою я купила гарну листівку, — мовила я. — Просто скажи, що писати, і я це напишу. Ось навіть принесла свою гарну ручку.

— Не думаю, що це потрібно, — заперечив Вілл.

— Що?

— Ти почула мене.

— Ти ж так не думаєш. Цей чоловік дав нам квитки в першому ряду. Ти сам казав, що це було фантастично. Найменше, що ти можеш, це подякувати йому.

Щелепа Вілла залишалась нерухомою.

Я відклала ручку.

— Чи ти просто так звик, що люди дають тобі все, що ти хочеш, що навіть не відчуваєш потреби подякувати?

— Кларк, ти не маєш ані найменшого уявлення, якого це завдає болю, коли змушений прохати когось написати листа замість себе. Фраза «написано від імені» — це… принизливо.

— Справді? Ну, це все-таки краще, ніж надзвичайно жирне нічого, — пробурмотіла я. — У будь-якому разі я йому подякую. І якщо ти впрешся рогом, твого імені я не буду згадувати.

Я підписала листівку й надіслала її. І нічого про це не сказала. Проте весь вечір Віллові слова луною відбивалися в моїй голові. Я несвідомо забрела в книгозбірню й засіла за вільний комп’ютер. Зайшовши в інтернет, стала шукати пристрої, які Вілл міг би використовувати, щоб писати самому. Протягом години я знайшла зо три таких: програмне забезпечення з розпізнавання голосу, далі програмне забезпечення, яке ґрунтувалося на кліпанні, і, нарешті, пристрій, що його згадувала моя сестра, який Вілл міг би надівати на голову.

Як я й думала, він пирхнув, почувши про пристрій для голови, але визнав, що програмне забезпечення з розпізнавання голосу може бути корисним, і протягом тижня нам, із допомогою Натана, вдалося встановити його на Віллів комп’ютер, приладнати комп’ютерний столик до Віллового візка, і йому вже не потрібно було когось прохати щось надрукувати. Спочатку Вілл трохи соромився, та, коли я сказала йому почати все з «міс Кларк, запишіть», він погодився.

Навіть місіс Трейнор не мала на що скаржитись.

— Як існує ще якесь обладнання, що, на вашу думку, може бути корисним, — сказала вона, стиснувши губи, ніби не могла повірити, що то справді цінна річ, — дайте нам знати. — Вона так нервово дивилася на Вілла, неначе він намагався зламати пристрій щелепою.

Три дні по тому, коли я пішла на роботу, листоноша передав мені листа. Я підпечатала його в автобусі, думаючи, що це може бути рання вітальна листівка від якогось далекого родича.

Там був надрукований на комп’ютері текст:

Дорога Кларк!

Це, щоб довести тобі, що я не зовсім егоїстична дупа й ціную твої зусилля.

Дякую.

Вілл

Я так сміялася, що водій автобуса запитав мене, чи я часом не виграла в лотерею.

***

Після років, проведених у комірчині, коли я тримала свій одяг у коридорі, Тринина спальня видавалася розкішною. Перший вечір, який провела там, я крутилася й розмахувала руками, просто насолоджуючись тим, що не можу доторкнутися одночасно до обох стін. Я пішла до крамниці «Зроби це сам» і купила фарбу та нові жалюзі, а також новий торшер і кілька полиць, які зібрала сама. Не те щоб мені це добре вдавалося, просто хотіла подивитися, чи зможу я це зробити.

Я заходилася коло косметичного ремонту. Щовечора, повернувшись додому, протягом години фарбувала стіни, а наприкінці тижня навіть тато змушений був визнати, що я добре впоралася. Він подививсь, як я зафарбувала шви, помацав жалюзі, які я почепила сама, і поклав руку мені на плече.

— Молодець, Лу.

Я купила нову пухову ковдру, плед і декілька великих подушок — якби хтось завітав у гості й захотів розлягтися (хоч заходити поки що було нікому). Календар переїхав на нові двері. Окрім мене, його ніхто не бачив. А якби й побачив, то навряд чи б утнув гаразд, що воно таке.

Спочатку мені стало незручно, коли ми поставили Томасову розкладачку в комірчині поряд із Трининим ліжком — там справді не лишилося місця, однак потім я поміркувала логічно — вони насправді навіть там не жили. І комірчина була тільки для сну. Не було ніякого сенсу тижнями тримати більшу кімнату порожньою.

Щодня я ходила на роботу й думала, куди б його повезти Вілла. У мене не було ніякого плану. Я зосередилась на тому, щоби зробити його щасливим. Деякі дні — дні, коли в нього горіли руки й ноги або коли до нього чіплялася інфекція й він лежав нещасний, марячи в ліжку, — ті дні були важчі, ніж інші. Але в хороші дні мені вдалося кілька разів вивезти його на весняне сонечко. Тепер я знала, найбільше Вілл ненавидів, коли його жаліли незнайомці, й тому возила його в красиві місця, де ми могли б бути лише вдвох. Я організовувала пікніки, де ми сиділи на краю поля, просто насолоджуючись бризом далеко від флігеля.

— Мій хлопець хоче познайомитися з тобою, — якось сказала я йому, відламуючи шматок бутерброда з сиром і квашеними огірками.

Я від’їхала на кілька миль від міста й стала на пагорбі, з якого ми бачили замок, із іншого боку долини, відокремлений від нас лукою, де паслись ягнята.

— Чому?

— Йому цікаво, з ким я проводжу всі свої вечори.

Як не дивно, Вілл захопився цією ідеєю.

— Бігунові.

— Думаю, моїм батькам теж.

— Я нервуюся, коли дівчина каже, що хоче мене познайомити зі своїми батьками. До речі, як мама?

— Без змін.

— А татова робота? Є якісь новини?

— Немає. Усе скажуть «наступного тижня». Хай там як, вони запропонували запросити тебе в п’ятницю на вечерю з нагоди мого дня народження. Все дуже спокійно. Всі свої. Але якщо… якщо ти не захочеш, то все нормально.

— А хто сказав, що я не захочу?

— Ти ненавидиш незнайомців. Ти не любиш їсти перед іншими. І тобі не подобається мій хлопець. Це ж очевидно.

Я його вивчила. Найкращий спосіб змусити Вілла щось зробити був — сказати йому, що ти так і знала, що він не схоче. Вілл — упертюх і тому не зміг би такого стерпіти.

Деякий час Вілл жував.

— Ні. Я прийду до тебе на день народження. Твоя мама матиме на чому зосередитись.

— Справді? О Боже, якщо я скажу їй, то вона почне сьогодні ж полірувати меблі й витирати пил.

— Ти впевнена, що вона твоя біологічна мати? Хіба там не має бути якоїсь генетичної схожості? Кларк, будь ласка, дай бутерброд. І побільше квашених огірків.

Я жартувала лише наполовину. Мама запанікувала на саму думку, що в гостину завітає квадриплегік. Вона затулила обличчя руками, а потім почала переставляти речі на комоді, неначе він збирався приїхати вже за кілька хвилин.

— А якщо він захоче в туалет? У нас нема туалету на першому поверсі. Не думаю, що тато зможе занести його нагору. Я могла б допомогти… але я не знатиму, де поставити руки. Хіба Патрик допоможе.

— Не хвилюйся про таке. Справді.

— А як щодо їжі? Він їсть усе протерте? Є щось, чого він не їсть?

— Ні, просто потребує допомоги, щоб донести до рота.

— Хто буде це робити?

— Я буду. Розслабся, мамо. Він хороший. Він тобі сподобається.

Так і вирішили: Натан привезе Вілла й за дві години забере його та зробить вечірній туалет. Я запропонувала допомогу, але вони наполягли — я повинна «розслабитися» в день мого народження. Вони, без сумніву, не знали моїх батьків.

Рівно о пів на восьму я відчинила двері — Вілл і Натан стояли на ґанку. На Віллові були елегантна сорочка та піджак. Я не знала, варто було радіти, що він доклав зусиль, чи хвилюватися про те, що тепер мама дві години перейматиметься своїм одягом.

— Здорова!

Мій тато вийшов у коридор і став позаду.

— Ага. Пандус нормальний, хлопці? — Він провів увесь день, приробляючи до ґанку пандус із ДСП.

Натан обережно закотив візок Вілла в нашу вузьку вітальню.

— Усе добре, — сказав Натан, коли я зачинила за ними двері. — Дуже добре. У лікарнях я бачив гірші.

— Бернард Кларк. — Тато простягнув правицю та поручкався з Натаном. Далі простяг руку Віллові, перш ніж забрати її, побуряковівши від ніяковіння. — Бернард. Вибачте… Я не знаю, як вітатися… Я не можу потиснути вашу… — Він почав затинатися.

— Можна просто зробити реверанс.

Тато подививсь на нього, а потім, коли збагнув, що Вілл жартує, полегшено засміявся.

— Ха! — сказав він і ляснув Вілла по плечу. — Так. Реверанс. Добре. Ха!

Натан на прощання помахав рукою та підморгнув, і я покотила Вілла на кухню. На щастя, мама тримала каструлю, що не дало їй почуватися незручно.

— Мамо, це Вілл. Вілле — Джозефіна.

— Можна просто Джозі, — всміхнулася вона. На руках у неї були рукавиці до ліктів. — Рада нарешті зустрітися з вами.

— Радий познайомитися, — відповів Вілл. — Не хочу вам заважати.

Вона відставила каструлю, і її рука потягнулася до волосся — це був добрий знак. Правда, сором, що вона забула спочатку зняти кухонну рукавичку.

— Вибачте, — сказала мама. — Печеня на вечерю. Знаєте, все має бути вчасно.

— Не зовсім, — сказав Вілл. — Я не кухар. Але люблю добру їжу. Ось чому нетерпляче сподіваюсь сьогоднішнього вечора.

— Так… — Тато відчинив холодильник. — Що тут? Чи є у вас спеціальна пивна… кварта, Вілле?

Я сказала Віллові, що тато спочатку б купив спеціального кухля на пиво та аж потім візок.

— Головне правильно розставити пріоритети, — мовив тато.

Я порилась у Вілловій сумці, поки не знайшла його склянку.

— Пиво — це добре. Дякую.

Він ковтнув трохи, а мені раптом сяйнуло — я усвідомила жалюгідність нашого крихітного будинку зі шпалерами 80-х років і обшарпаними кухонними шафками. Віллів дім був елегантно оформлений, там усе гарне та ексклюзивне. Наш будинок мав такий вигляд, немов 90 відсотків усього, що в нім було, купили в місцевій крамниці «Усе за фунт». Пошарпані малюнки Томаса покривали всю вільну поверхню стіни. Проте навіть якщо Вілл це й помітив — то промовчав. Вони з татом хутко знайшли спільну тему, а саме — мою виняткову бездарність. Я не зважала. Вони обидва були задоволені.

— Знаєте, якось вона в’їхала в стовп і клялася, що винен стовп…

— Ви ще не бачили, як вона опускає мій пандус. Іноді мені здається, що я з’їжджаю з автомобіля на лижах.

Тато розсміявся.

Я залишила їх самих. Мама, хвилюючись, пішла за мною. Вона поставила на стіл тацю з келихами й подивилася на годинник.

— Де Патрик?

— Він прийде одразу з тренування, — відповіла я. — Певно, затримався.

— А з нагоди твого дня народження він не міг його перенести? Курка зіпсується, якщо він затримається довше.

— Мамо, все буде добре.

Я чекала, поки вона поставить тацю вниз, потім охопила її руками та обійняла. Вона закам’яніла від хвилювання. Я відчула раптову хвилю симпатії до неї. Нелегко бути моєю мамою.

— Справді. Усе буде добре.

Вона відпустила мене, поцілувала в маківку й торкнулася руками фартуха.

— Шкода, що твоєї сестрички тут немає. Негоже святкувати без неї.

Але не мені. Я хочу хоч раз побути в осередді уваги. Це може звучати по-дитячому, але це правда. Мені подобалося, що тато з Віллом кепкують із мене. Мені подобався факт, що кожна страва вечері — починаючи зі смаженого курчати і закінчуючи шоколадним мусом — була моя улюблена. Мені подобалося, що я могла бути тим, ким хотіла бути, без нагадування моєї сестриці, хто я є.

У двері подзвонили, й мама заплескала в долоні.

— Ось він. Лу, накривай на стіл.

Патрик усе ще був червоний після тренувань.

— З днем народження, мала, — проказав він, нахиляючись, щоб поцілувати мене. Від нього пахло лосьйоном після гоління, дезодорантом і теплою недавно поголеною шкірою.

— Заходь у хату! — Я кивнула в бік вітальні. — Мама вже божеволіє.

— Ой! — Він подивився на годинник. — Вибач. Я втратив лік часу.

— Не твого часу, правда?

— Що?

— Нічого.

Тато приніс у вітальню великий розкладний стіл. Він також, з мого доручення, пересунув один з диванів до іншої стіни так, щоб Вілл міг безперешкодно заїхати в кімнату. Він спрямував візок туди, куди я йому показала, трохи підняв його, щоб бути на рівні з іншими. Я сиділа ліворуч від нього, а Патрик сидів навпроти. Він, Вілл та дідусь поздоровкалися кивком. Я вже попередила Патрика не намагатися потиснути Віллові руку. Навіть коли сіла, я відчула, що Вілл вивчає Патрика, й на якусь мить подумала, чи буде він з моїм хлопцем такий самий привітний, як із батьками.

Вілл схилив голову до мене.

— Якщо ти подивишся на спинку стільця, знайдеш там дещо до вечері.

Я відсунулася, запхала руку в його сумку й витягнула пляшку шампанського «Лоран-Пер’є».

— На день народження має бути шампанське, — сказав він.

— Ви тільки подивіться, — сказала мама, коли принесла тарілки.

— Як ґречно! Але в нас немає фужерів.

— Ці підійдуть, — упав у річ Вілл.

— Я відкоркую! — Патрик узяв пляшку, розмотав дріт і поклав пальці під корок. Він поглядав на Вілла, неначе сподівавсь побачити когось зовсім іншого.

— Якщо ви зробите так, — зауважив Вілл, — то шампанське буде скрізь. — Він підняв руку на дюйм і порухав долонею. — Тримати корок і повертати пляшку набагато безпечніше.

— А ви розумієтесь на шампанському, — сказав тато. — Давай, Патрику. Кажете повертати пляшку? Хто ж міг знати.

— Я знав, — сказав Патрик. — Саме це й збирався робити.

Шампанське було безпечно відкорковано й налито, і пролунав тост за мій день народження.

Дідусь крикнув щось, очевидьки, «слухайте, слухайте».

Я підвелася й вклонилася. На мені була жовта міні-сукня 60-х, яку я придбала в добродійній крамниці. Продавчиня припускала, що то могла бути «Біба», хоча хтось зрізав лейбу.

— Можливо, цього року наша Лу нарешті виросте, — упав у річ тато. — Я збирався сказати «і щось зробить зі своїм життям», але, вочевидь, вона нарешті зробила. Мушу сказати, Вілле, відколи вона почала працювати з вами, стала іншою.

— Ми дуже пишаємося, — сказала мама. — І ми вдячні. Вам. Я маю на увазі за те, що взяли її на роботу.

— Це я повинен дякувати, — сказав Вілл і скоса подивився на мене.

— За Лу! — сказав тато. — І за її дальші успіхи.

— І за відсутніх членів сім’ї, — додала мама.

— Оце так, — сказала я. — День народження в мене має бути частіше. Здебільшого всі просто мене сварять.

Вони почали говорити. Тато розповів якусь історію про мене, і вони з мамою голосно сміялися. Я була рада бачити, що вони сміються. Я хотіла натішитись цими моментами, коли на певний час батьки забули про свої проблеми, жартували й від них віяло сімейним теплом. Тільки тоді я зрозуміла, що не відмовилася б від Томасової присутності. Або навіть і Трининої.

І такечки заглибилася в свої думки, що не одразу й помітила Патриків вираз обличчя. Я годувала Вілла й щось промовляла до дідуся, переламуючи шматочки копченого лосося та кладучи його Віллові в рот. Це була така невідривна частина мого повсякденного життя тепер, що я й гадки не мала про якусь там інтимність цього жесту, аж поки не завважила шок на обличчі в Патрика.

Вілл сказав щось татові, і я дивилась на Патрика, бажаючи його зупинити поглядом. Ліворуч від нього жадібно наминав дідусь — він стогнав і мурмотав, як кіт, від задоволення.

— Смачний лосось, — промовив до мами Вілл. — Справді, дуже смачний.

— Ну, ми не їмо його щодня, — відповіла вона, всміхаючись. — Але сьогодні ми хотіли чогось особливого.

«Припини витріщатися!» — подумки звернулась я до Патрика.

— Нарешті він упіймав мій погляд і одвернувся. Він був розлючений.

Я дала Віллові ще один шматочок, потім трохи хліба, на який він поглядав. Тієї миті я зрозуміла, наскільки пристосувалася до потреб Вілла. Мені не потрібно було на нього дивитися, щоб дізнатися, чого він хотів. Патрик, навпроти, їв з похнюпленою головою, розрізаючи копченого лосося на невеликі шматочки та наколюючи їх виделкою. Хліба він не брав.

— До речі, Патрику, — упав у річ Вілл, можливо, відчувши мій дискомфорт. — Луїза казала мені, що ти особистий тренер. Що це таке?

Краще б він не питав. Патрик прочитав йому лекцію про особисту мотивацію й таке інше в дусі «здорове тіло — здоровий дух». Потім він перейшов до свого графіка тренувань, розповідав про температуру в Північному морі, про те, який відсоток жиру потрібен для марафону, та про свій найкращий час у кожній дисципліні. Як звичайно, я на цьому забувалася, одначе зараз я була поруч із Віллом і думала, наскільки це все недоречно. Чому він не міг просто сказати щось загальне й невиразне?

— Насправді, коли Лу сказала, що ви будете, я вирішив переглянути книжки й пошукати якусь фізіотерапію.

Я мало не похлинулась шампанським.

— Тут потрібен фахівець, Патрику. Я не впевнена, що ти фахівець.

— Я фахівець. Я працюю зі спортивними травмами. Я ходив на медичні курси.

— Це не розтягнення гомілки, Пате.

— Кілька років тому я працював з одним чоловіком, так його клієнт був параплегіком. Тепер він майже одужав. Відкрив для себе тріатлон тощо.

— Дивовижно, — сказала мама.

— То він розказав мені про нове канадське дослідження, яке доводить, що м’язи можна тренувати й вони зрештою згадають колишню діяльність. Якщо ви змусите їх щодня як слід працювати, як і синапс мозку, вони можуть відновитися. Закладаюся, якщо у вас буде справді хороший режим, ви помітите різницю в пам’яті м’язів. Адже Лу каже, що ви були активним чоловіком, перш ніж…

— Патрику! — вигукнула я. — Ти нічого про це не знаєш.

— Я просто намагався…

— Не треба. Справді.

За столом залягла тиша. Тато кашлянув і вибачився. Дідусь роззирнувся навкруги.

Мама хотіла запропонувати ще хліба, та потім, здається, передумала.

Коли Патрик заговорив знову, в його тоні був слабкий відтінок мучеництва.

— Це просто дослідження, я думав, воно може бути корисним. Але більш не говоритиму про це.

— Матиму на увазі, — ввічливо усміхнувся Вілл.

Я встала помити тарілки, просто щоб утекти з-за столу. Але мама насварила мене й сказала сісти.

— Ти іменинниця, — мовила вона, ніби взагалі дозволяла комусь щось робити. — Бернарде, принесеш курку?

— Ха-ха. Сподіваюся, вона не лопотить там крильми. — Тато всміхнувся та скорчив гримасу.

Решта вечора минула без пригод. Вілл геть-чисто зачарував моїх батьків. Але не Патрика. Вони з Вілллом майже не розмовляли. Коли мама принесла смажену картоплю, і тато, як завжди, намагався накидати собі більше, я облишила хвилюватися. Тато розпитував Вілла про все на світі: про життя до аварії, навіть про саму аварію, і Вілл, здається, не почував жодного дискомфорту, прямо відповідаючи на запитання. Насправді я сама довідалася багато нового про нього. Його робота, наприклад, була досить важлива, хоча Вілл намагався применшити свої досягнення. Він купував і продавав компанії та діставав від цього зиск. Не з першого разу тато дізнався, що Віллове уявлення про зиск — це шестизначне або й навіть семизначне число. Я визиралась на Вілла, намагаючись ототожнити чоловіка, якого знала, із безжальним бізнесменом із Ситі, якого він описував. Тато розповів йому про компанію, яка збирається поглинути меблеву фабрику, і, коли він назвав ім’я, Вілл кивнув, майже вибачаючись, і сказав, що знав тих людей і, певно, зробив би точнісінько так само. Те, як він це описував, не було багатообіцяльним для татової роботи.

Мама просто трусилася над Віллом, ходила коло нього. Спостерігаючи за її усмішкою, я зрозуміла, що в певний момент він перетворився на розумного молодика за столом. Не дивно, що Патрик розлютився.

— Святковий торт? — запитав дідусь, коли мама почала прибирати посуд зі столу.

Це було так чітко, так несподівано, що ми з татом приголомшено перезирнулися. За столом стало тихо.

— Ні. — Я обійшла навколо столу й поцілувала його. — Ні, дідусю. Вибач, але це шоколадний мус. Тобі сподобається.

Він кивнув на знак схвалення. Моя мати сяяла. Не думаю, що хтось міг подарувати мені кращий подарунок.

На столі з’явився мус, а з ним загорнутий у тонкий папір великий квадратний подарунок завбільшки з телефонний довідник.

— Подарунки, так? — запитав Патрик. — Ось. Ось мій. Він усміхнувсь до мене, кладучи його посеред столу. Я всміхнулась у відповідь. Зрештою не було часу сперечатися.

— Ходи, — сказав тато. — Розгорни його.

Спочатку я розгорнула їхній, обережно, щоби не порвати, я почала знімати папір. Це був фотоальбом, і на кожній сторінці красувала світлина одного року мого життя. Ось я маленька, а тут ми з Триною — серйозні кругловиді дівчатка, а це ось мій перший день у школі: на мені забагато заколок і завелика спідниця. Новіша світлина, де ми з Патриком, якого я посилаю подалі. І я, одягнена в сіру спідницю, — мій перший день на новій роботі. Між аркушами були Томасові малюнки, на яких він зобразив нашу сім’ю, мої листи, що їх писала зі шкільних поїздок, а мама зберегла, мої дитячі розповіді в них про відпочинок на пляжі, загублене морозиво та чайок-злодійок. Гортаючи альбом, я лиш один раз завагалася, коли побачила дівчину з довгим темним волоссям, відкинутим за спину, і перегорнула сторінку.

— Можна подивитися? — запитав Вілл.

— Це не найкращий рік, — відказала мама, гортаючи перед Віллом альбом. — Тобто наче все гаразд. Але ж ви знаєте, як усе тепер… Якось дідусь побачив передачу про подарунки своїми руками, і я подумала, що це буде… це щось… означатиме.

— Так і є! — Мені на очі навернулися сльози. — Це чудово. Дякую.

— Деякі світлини вибирав дідусь, — сказала мама.

— Гарно, — завважив Вілл.

— Мені дуже подобається, — раділа я.

Найсумніше було бачити, з яким полегшенням перезираються батьки після моїх слів.

— А тепер мій! — Патрик штовхнув коробочку по столу. На мить я запанікувала: «Якщо це обручка — я не готова, я ще навіть не усвідомила, що тепер маю власну спальню». Відтак розкрила коробочку, а там, на темно-синьому оксамиті, лежав тонкий золотий ланцюжок з невеличким кулоном-зіркою. Він був милий, ніжний і однозначно мені не підходив. Я не ношу таких ювелірних виробів і ніколи не носила.

Я дивилася на кулон і думала, що сказати.

— Це чудово, — промовила, коли Патрик нахилився через стіл і почепив його мені на шию.

— Радий, що тобі подобається, — сказав він і поцілував мене в губи. Присягаюся, раніше він ніколи не цілував мене так перед моїми батьками.

Вілл дививсь на мене з байдужим виразом обличчя.

— Гадаю, настав час десерту, — мовив тато, — перш ніж стане надто гаряче. — Він засміявся зі свого жарту. Шампанське явно підняло йому настрій.

— У сумці є щось для тебе, — спокійно сказав Вілл. — У тій, що на спинці мого візка. В помаранчевій обгортці.

Я витягла з нараменника Віллів подарунок.

Моя мати завмерла з ложкою в руці.

— Вілле, ви приготували Лу подарунок? Це дуже люб’язно з вашого боку. Бернарде, хіба це не люб’язно з його боку?

— Авжеж, люб’язно.

На обгортці були намальовані яскраві китайські кімоно. Не варто й казати, що я б у жодному разі не викинула її. А може, навіть і пошила б щось за малюнком-зразком. Я зняла стрічку й відклала її вбік. Далі розгорнула обгортку, а потім тонкий обгортковий папір, що був усередині. Звідти на мене дивилися такі знайомі чорно-жовті смуги. Я витягнула з пакунка тканину, і в моїх руках опинилися дві пари чорно-жовтих колготок. Це були колготи дорослого розміру, непрозорі, з такої м’якої вовни, що вони майже вислизали крізь пальці.

— Я в це не вірю! — вигукнула я й почала сміятися. Радісна, несподівана річ! — Боже мій! Де ти це взяв?

— Їх виготовили на замовлення. І радо повідомляю тебе, що я доручив це зробити жінці з допомогою моєї нової програми з розпізнавання мови.

— Колготки? — вигукнули в унісон тато з Патриком.

— Найкращі в світі колготки.

Мати подивилася на них.

— Знаєш, Луїзо, я майже впевнена, що ти мала такі колготки, коли була ще дуже маленькою.

Вілл і я перезирнулись. А я аж сяяла.

— Я хочу негайно вдягнути їх, — заявила я.

— Господи, вона буде наче Макс Волл[22] у бджолиному вулику, — упав у річ батько, хитаючи головою.

— Бернарде, це ж її день народження. Звичайно, вона може вдягнути все, що забажає.

Я вибігла з кімнати і в коридорі одягнула колготки. Я випрямила палець на нозі й помилувала на той вигляд чудернацький. Ще ніколи жоден подарунок не робив мене такою щасливою.

Я повернулась. Вілл щось схвально вигукнув. Дідусь ударив руками по столу. Мама й тато розсміялись. Патрик просто витріщався.

— Вони мені так подобаються, що я навіть не знаю, що сказати, — мовила я. — Дякую! Щиро дякую! — Я простягнула руку й торкнулась Віллового плеча. — Справді.

— Там ще є листівка, — сказав він. — Потім подивишся.

Мої батьки надто метушилися коло Вілла, коли той ішов додому. Батько був п’яний і без угаву дякував йому, що взяв мене на роботу, ще й змусив Вілла пообіцяти прийти знову.

— Якщо я втрачу роботу, може, прийду в гості й ми разом подивимося футбол?

— Залюбки, — відповів Вілл, хоч я ніколи не бачила, щоб він дивився футбол.

Мама дала йому залишки мусу в пластикових мисочках.

— Він так вам сподобався.

«Який джентльмен! — повторюватимуть вони цілу годину після того, як Вілл піде. — Справжній джентльмен».

Патрик вийшов у коридор і засунув руки в кишені, наче намагався втриматися від спокуси потиснути Віллові руку. Великодушнішого пояснення годі було придумати.

— Радий познайомитися, Патрику, — сказав Вілл. — Дякую за… пораду.

— О, я просто намагаюся допомогти моїй дівчині виконувати її роботу якомога краще, — відповів він. — І край на тому.

Він наголосив на слові «моїй».

— Ну, ти щаслива людина, — промовив Вілл, як Натан почав викочувати його. — Вона добре справляється з губкою у ванній.

Він сказав це так швидко, що двері зачинилися ще до того, як Патрик зрозумів, що він сказав.

— Ти не казала мені, що миєш його губкою.

Ми поїхали до Патрика в його новозбудовану квартиру на околиці міста. Квартиру продали як лофт, хоча дім був чотириповерховий, вікнами на торговельний центр.

— Що це означає? Ти миєш його член?

— Я не мию його член! — Я взяла засіб для зняття макіяжу — одну з небагатьох речей, які мені було дозволено тримати в Патриковій квартирі, й почала вмиватися.

— А він казав, що миєш.

— Він дражнить тебе. І після того, як ти сказав, що він був активною людиною, я його не звинувачую.

— То що ти ще з ним робиш? Бачу, ти не розповідаєш усього.

— Я справді інколи мию його, але тільки верх, до нижньої білизни.

Пильний погляд Патрика був промовистішим за будь-які слова. Нарешті він відвернувся, зняв з себе шкарпетки та жбурнув їх у кошик на білизну.

— Ти не повинна цього робити. Він сказав — жодних медичних обов’язків. Нічого інтимного. Цього не було в описі роботи… Ти могла б подати в суд, — сяйнуло йому. — Конструктивне звільнення — так це називається, коли вони змінюють умови роботи.

— Не сміши мене. Я роблю це тому, що Натан не може завжди бути там, та й це жахливо для Вілла, коли його доглядатиме незнайома людина з агенції. Окрім того, я вже звикла. Для мене це справді не проблема.

Як я могла йому пояснити, що тіло може стати настільки звичним? Я, не відриваючись від розмови, спритно міняла Віллові трубки, обтирала губкою його торс. І навіть уже не звертала уваги на шрами. Певний час я бачила потенційного самогубцю. А тепер це був просто Вілл — нестерпний, мінливий, розумний, веселий Вілл, який допомагав мені та якому подобалося гратись у професора Гіґґінса та Елізу Дуліттл. Його тіло було просто частиною цілого комплекту, за ним треба було час від часу доглядати, перш ніж повертатися до розмови. І воно, очевидячки, становило його найменш цікаву частину.

— Я просто повірити не можу… ми стільки пережили… як ти довго мене не підпускала… а тут так швидко сходишся з незнайомцем…

— Патрику, ми можемо поговорити про це не сьогодні? Це мій день народження.

— Не я почав говорити про ліжка, ванни та ще багато чого.

— Це тому, що він має гарний вигляд? — Я стала вимагати відповіді. — Що це? Усе було б набагато простіше, якби він здавався просто овочем?

— То ти вважаєш його гарненьким?

Я стягнула сукню через голову й почала обережно знімати колготки, а мій гарний настрій остаточно випарувався.

— Я не можу повірити, що ти це робиш. Я не можу повірити, що ти ревнуєш.

— Я не ревную, — його тон був зверхнім. — Як я можу ревнувати до каліки?

Тієї ночі ми любилися. Можливо, слово «любилися» — це трохи перебільшення. У нас був секс, марафонський забіг, у якому мій бойфренд, очевидячки, вирішив показати свій атлетизм, свою силу та стійкість. Це тривало кілька годин. Якби він міг посадити мене на люстру, думаю він так і зробив би. Було приємно відчувати себе такою пожаданою, бути на вістрі Патрикової уваги після декількох місяців напіввідчуження. Водночас маленька частина мене залишалася осторонь. Я підозрювала, що річ не в мені. Я доволі швидко це збагнула. Це маленьке шоу було для Вілла.

— Ну, як тобі? — Він обійняв мене та поцілував у лоб. Ми були липкі від поту.

— Чудово, — сказала я.

— Я люблю тебе, мала.

І, задоволений, він повернувся, закинув руку за голову й через кілька хвилин заснув.

Я ж заснути не змогла, встала з ліжка й спустилася по свою сумку. Я рилася в ній, шукаючи книгу оповідань Фланнері О’Коннор. І, коли витягувала її, з сумки випав конверт.

Я подивилась на нього. Листівка від Вілла. За столом її не читала. Я взяла конверт, відчуваючи, що там не тільки листівка. Обережно підпечатала його. Всередині було десять хрустких п’ятдесятифунтових банкнот. Я двічі їх перелічила, не в змозі повірити очам своїм. У листівці було написано:

Це твоя премія до дня народження. Нічого не кажи. Усе законно.

В.

14

Торік травень був досить дивним. Газети й телебачення рясніли заголовками на тему «право на смерть». Жінка, яка страждала на поступне дегенеративне захворювання, прохала уточнити, який закон захистить її чоловіка після того, як той відвезе дружину в «Диґнітас», коли її страждання стануть нестерпними. Молодий футболіст укоротив собі віку, переконавши своїх батьків відвезти його туди. Було задіяно поліцію. У Палаті лордів призначено дебати.

Я дивилася новини й слухала юридичні аргументи тих, хто обстоював право на життя, та заслужених філософів-моралістів, і не знала, кого мені підтримувати. Здавалося, це все зовсім не стосується Вілла.

А ми тим часом поступово збільшували кількість прогулянок, а також відстань, яку він готовий був подолати. Відвідали театр, ходили дивитися народні танці про Робіна Гуда (дивлячись на дзвіночки та хустинки, Вілл так силкувався стримувати емоції, що аж почервонів від зусиль), їздили на концерт під голим небом у дворі маєтку неподалік будинку (йому таке подобалося більше, ніж мені) і один раз були в кінотеатрі, щоправда, через моє недбальство ми подивилися фільм про дівчину зі смертельною хворобою.

А проте я знала, що Вілл також бачив заголовки. Після того як ми одержали нове програмне забезпечення, він став більше користуватися комп’ютером і працював над переміщенням курсора, рухаючи пальцем по сенсорній панелі. Ця копітка вправа дозволяла йому читати онлайн щоденні газети. Одного ранку я принесла йому чашку чаю і побачила, що він читає про молодого футболіста — детальний опис усіх етапів, які той пройшов на шляху до власної смерті. Коли Вілл зрозумів, що я стою позаду, то вимкнув екран. Через цей, здавалося б, незначний випадок мені стисло в грудях, і я добрих півгодини відходила від побаченого.

Я прочитала ту статтю в книгозбірні. Я почала читати газети. Я втямила, які з їхніх аргументів переконливіші, — не завжди корисна інформація зводилася до голих фактів.

Батьків футболіста було покинуто жовтій пресі на поталу. «Як вони могли дозволити йому померти?!» — волали заголовки. Я відчувала те саме. Лео Макінерні було двадцять чотири. Він жив зі своєю травмою протягом майже трьох років, не набагато довше за Вілла. Звичайно, він був занадто молодий, щоб вирішувати, чи було заради чого жити. А потім я прочитала те саме, що й Вілл, — не просто уривок якоїсь думки, а ретельне дослідження, що ж насправді сталося в житті того молодика. Здавалося, автор таки поговорив з його батьками.

Вони й розповіли, що Лео грав у футбол з трьох років. Усе його життя — це футбол. Він травмувався в результаті нещасного випадку (його називають «мільйон до одного») після невдалого маневру. Батьки спробували все, щоб підбадьорити сина, дати йому відчути цінність власного життя. Але він упав у депресію. Тепер Лео був спортсменом без можливості не тільки жити спортом, а й рухатися й навіть дихати без допомоги. Він ні від чого не діставав задоволення. Йому стало боляче навіть жити, він став вразливий до інфекції та повністю залежати від опіки інших. Лео нудьгував за друзями, але відмовлявся зустрічатися з ними. Він сказав своїй дівчині, що не хоче її бачити. Щодня він казав своїм батькам, що не хоче жити. Лео сказав їм, що йому нестерпно бачити інших людей, які живуть хай навіть наполовину тим життям, яке хотів прожити він.

Лео Макінерні двічі намагався заподіяти собі смерть — морив себе голодом, аж поки не попав до лікарні, а коли повернувся додому, то благав своїх батьків, щоб ті задушили його уві сні. Коли я прочитала це в книгозбірні, то затулила очі руками й тримала їх доти, доки не зрозуміла, що можу дихати й не ридати.

Тато втратив роботу. Він тримався. Того дня він прийшов додому, перевдягнув сорочку та краватку й наступним автобусом поїхав назад у місто, щоб зареєструватися в Службі зайнятості.

Він сповістив маму, що вже вирішив іти на будь-яку роботу, поминаючи свою високу кваліфікацію та багаторічний досвід.

— Не думаю, що нині ми можемо дозволити собі крутити носом, — підсумував він, дарма що мама протестувала.

Проте якщо мені важко було знайти роботу, то перспективи для 55-річної людини, яка все життя пропрацювала в одному місці, були ще гірші. Тата навіть не брали комірником чи охоронцем, як він, у відчаї, признався якось, повернувшись додому з чергової співбесіди. Усі шукали шмаркатих 17-річних хлопчаків, бо ж витрати на їхню зарплатню частково покриває уряд, а зріла людина з досвідом та хорошими рекомендаціями виявилась нікому не потрібна. Після двох тижнів відмов вони з мамою визнали, що мусять подати заяву на матеріальну допомогу, просто щоб пережити цей період, і проводили вечори, заглибившись у незрозумілі п’ятдесят сторінок форм, відповідаючи на запитання на зразок: «Скільки осіб використовує вашу пральну машину?» або «Коли востаннє ви виїжджали за кордон?» (тато припускав, що це було десь року 1988-го). Я поклала гроші, які Вілл подарував мені на день народження, в бляшанку в кухонній шафі. Думала, батьки, можливо, трохи заспокояться, коли знатимуть, що мають деякий запас.

Коли я зранку прокинулась, то побачила конверт із тими грішми під дверима.

Приїхали туристи, й місто почало заповнюватись. Містера Трейнора майже не було вдома; його робочий час збільшувався пропорційно до кількості туристів у замку. Якось у четвер я побачила його в місті, коли дорогою додому зайшла в хімчистку. Загалом нічого незвичного в цьому не було, якби він не йшов під руку з рудою жінкою, явно не місіс Трейнор. Коли він уздрів мене, то відкинув її руку, як гарячу картоплину.

Я відвернулася, вдаючи, що дивлюся на вітрину. Я не знала, чи хочу, щоб він знав, що я їх бачила, тому дуже старалася більше про це не думати.

У п’ятницю, після того як тато втратив роботу, Вілл одержав запрошення — запрошення на весілля Алісії та Руперта. Узагалі запрошення було від полковника та місіс Тимоті Дьюар, батьків Алісії, які запрошували Вілла відсвяткувати одруження своєї дочки з Рупертом Фрешвеллом. Воно надійшло у важкому пергаментному конверті з розкладом урочистостей і товстим, складеним удвоє списком речей, які можна було б купити як подарунок у крамницях, про які я навіть не чула.

— Ого-го, — зауважила я, вивчаючи позолочені написи та позолочені краї товстої листівки. — Викинути це?

— Як хочеш, — байдуже промовив Вілл.

Я дивилась на список.

— Що воно за чорт, той кускусьєр?

Можливо, річ була у швидкості, з якою Вілл одвернувся та почав клацати по клавіатурі, а можливо, в тоні його голосу, але чомусь я не викинула тієї листівки, а таємно поклала її в його теку на кухні.

Вілл дав мені ще одну книжку оповідань, ту, що він замовив на «Амазоні», а також примірник «Червоної королеви». Я знала, що останнє мені не вельми припаде до смаку.

— Тут навіть немає сюжету, — сказала я, глянувши на обкладинку.

— То й що? — відповів Вілл. — Ти спробуй.

Я спробувала, не тому, що мені справді подобалася генетика, а тому, що знала — Вілл наполягатиме, поки я не прочитаю (останнім часом він був не дуже увічливим). І найгірше було те, що він стане мене розпитувати, що я там вичитала, щоб допевнитися, що я таки щось та й читала.

— Ти не мій учитель, — бурчала я.

— Слава Богу, — задоволено відповідав він.

У цій книжці — як не дивно, вона легко читалася — йшлося про боротьбу за виживання. Автор стверджував, що жінки взагалі не вибирають чоловіків з любові. Мовляв, жінка завжди йде за сильнішим самцем, щоб дати найкращий шанс своєму потомству. Вона нічого з собою не вдіє, така природа.

Я не погоджувалася з цим. І мені не подобались аргументи. Однак тут було ще щось, до чого Вілл намагався мене підвести. На авторову думку, Вілл був фізично слабким, неповноцінним. Тому біологічно він став непотрібним. Це повністю знецінило його життя.

Він говорив про це знову й знову, аж поки я не перебила його.

— Є ще дещо, чого Метт Ридлі не взяв до уваги, — сказала я.

Вілл відірвався од екрану.

— Так.

— А що, як генетично сильніший чоловік насправді трохи недоумок?

Третьої суботи травня Трина з Томасом приїхали додому. Не встигли вони пройти піввулиці, як мама вибігла в сад їм назустріч. Притискаючи Томаса до грудей, вона присягалась, що він виріс на кілька дюймів за час їхньої відсутності. Він змінився, подорослішав, видавався справжнім маленьким чоловіком. Трина підстриглася й стала досить витонченою. Вона була одягнена в піджак, якого я раніше не бачила, й сандалі з ремінцями. Мені стало цікаво, де вона взяла гроші.

— То як там? — запитала я, коли мама гуляла з Томасом по саду, показуючи йому жаб у крихітному ставку. Тато дивився футбол з дідусем і розчаровано щось вигукував при кожній упущеній нагоді забити гола.

— Чудово. Справді добре. Тобто важко, коли ніхто не помагає з Томасом. Він якийсь час не міг адаптуватися в яслах. — Вона нахилилася вперед. — Хоча цього не слід казати мамі — я запевнила її, що з ним усе гаразд.

— Але ж тобі подобається навчання?

Обличчя Трини розпливлося в усмішці.

— Це чудово. Не здолію розказати тобі, Лу, яка я рада, що знову можу використовувати свій мозок. Здається, весь цей час мені бракувало самої себе… це наче я повернулася сама до себе. Що, звучить дико?

Я похитала головою. Я справді була рада за неї. Я хотіла розповісти їй про книгозбірню, комп’ютери й те, що я зробила для Вілла. Але подумала, що зараз її час. Ми сиділи на розкладних стільцях під порваною парасолькою та сьорбали чай з чашок. Я помітила, що її пальці знову мали здоровий колір.

— Вона сумує за тобою, — промовила я.

— Відтепер ми більше вихідних проводитимемо тут. Мені просто треба було… Лу, проблема була не лише в Томасовій адаптації. Мені просто потрібно було трохи часу, щоб побути подалі від усього цього. Я просто потребувала трохи часу, щоб стати іншою людиною.

Вона й здавалася іншою людиною. Це було дивно. Лише кілька тижнів віддалік дому можуть зробити людину чужою. Я відчувала, що вона потрохи ставала іншою. Я відчувала, що лишилась десь позаду.

— Мама сказала мені, що твій неповноцінний хлопець приходив на вечерю.

— Він не мій неповноцінний хлопець. Його звати Вілл.

— Вибач, Вілл. Отже, давній список протипередсмертних завдань таки працює?

— Так собі. Деякі поїздки були більш успішними, інші менш.

Я розповіла їй про катастрофу на верхогонах і несподіваний тріумф на концерті. Розповіла їй про наші пікніки, й вона розсміялася, коли я розповіла їй про вечерю на честь дня народження.

— Ти думаєш?.. — Я бачила, як вона обдумує своє запитання. — Як ти гадаєш, ти виграєш?

Так наче це було якесь змагання.

Я витягнула паросток жимолості й почала обривати листя.

— Не знаю. Думаю, мені треба пришвидшитись.

Я сказала їй, що місіс Трейнор говорила зі мною про поїздку за кордон.

— Не можу повірити, що ти пішла на скрипковий концерт. Ти, не хтось інший!

— Мені сподобалося.

Вона підняла брову.

— Справді сподобалось. Це було… емоційно.

Вона уважно подивилася на мене.

— Мама каже, що він хороший.

— Він справді хороший.

— І красивий.

— Травма хребта не означає, що він перетворився на Квазимодо.

«Будь ласка, не кажи нічого про трагічну втрату», — подумки прохала я її.

Утім, сестра моя, мабуть, була розумніша.

— А проте вона, безперечно, здивована. Гадаю, вона чекала на Квазимодо.

— У цьому й проблема, Трино, — мовила я і вилила залишки чаю в квітник. — Люди завжди чекають на Квазимодо.

За вечерею мама була весела. Вона приготувала лазанью, улюблену Тринину страву, й Томасові дозволили лягти спати пізніше. Ми їли, гомоніли й сміялися, говорили на безпечні теми, як от про футбольні команди, мою роботу й Трининих однокурсників. Мама сто разів, мабуть, спитала Трину, як вона дає собі раду сама й чи не треба чого для Томаса — так ніби вони могли їй чимось допомогти. Я була рада, що попередила Трину, що їм самим бракує грошей. Вона впевнено сказала, що в неї все є. Тільки потім я спитала її, чи це справді так.

Тієї ночі мене розбудив плач. У комірчині плакав Томас. Я чула, як Трина намагається його втішити й заспокоїти, чула, як вмикається та вимикається світло, чула, що вона пересуває ліжко. Я лежала в темряві, спостерігала, як світло від ліхтаря пробивається крізь гардини й падає на мою свіжопофарбовану стелю. Я чекала, коли це все припиниться. Однак о другій годині все повторилося. Цього разу я почула, що мама йде коридором і з кимось говорить. Тоді нарешті Томас ізнов затих. О четвертій я прокинулася від скрипу своїх дверей — хтось їх відчинив. Я сонно закліпала, повертаючись до світла. Навпроти дверей побачила Томасів силует: його завелика піжама звисала й брижилась навколо його ніг, а половина ковдри волочилась по підлозі. Я не бачила його обличчя, але стояв він невпевнено, ніби не знав, що робити далі.

— Томасе, ходи сюди, — прошепотіла я.

Коли він ішов до мене, я бачила, що він усе ще був у напівсні. Він плутався в ході, тягнув до рота великого пальця та притискав до себе свою дорогоцінну ковдру. Я підійняла свою ковдру, він забрався до мене в ліжко й, поклавши кучеряву голівку на іншу подушку, згорнувся клубочком. Я вкрила його й лежала, дивлячись на нього, дивуючись непорушності та безпосередності дитячого сну.

— На добраніч, любий, — прошепотіла я й поцілувала його в чільце, а маленька пухкенька ручка вхистилася схопити шматок моєї футболки — тепер малий був спокійний: нікуди я не подінусь.

***

— Де тобі сподобалось найбільше?

Ми сиділи у сховку, перечікуюючи раптовий шквал, щоби потім продовжити нашу прогулянку в задвірках замку. Віллові не подобалось гуляти основною частиною — надто багато людей витріщалося на нього. Але грядки були одним з прихованих скарбів замку, куди доходили далеко не всі. Його тихі фруктові сади відділялися стежками з гальки, і Віллів візок успішно їх долав.

— Тобто?.. І що це?

Я налила суп із термоса й піднесла його до губ.

— Томатний.

— Гаразд. Господи, він гарячий. Зачекай. — Він примружився кудись удалечінь. — У тридцять я піднявся на Кіліманджаро. Це було просто неймовірно.

— Як високо?

— Понад дев’ятнадцять тисяч футів до верхів’я Угуру. Разом з тим я майже повз останню тисячу чи трохи менше. Висота переноситься важко.

— Там холодно?

— Ні, — усміхнувся він. — Це не так, як на Евересті. Принаймні не в ту пору року, коли я там був.

Він уп’явсь очима кудись удалину, на мить поринувши у свою пам’ять. — Це було гарно. Дах Африки, як вони його називають. Коли ти там, то можеш справді побачити край світу.

На мить Вілл замовк. Я спостерігала за ним, гадаючи, де він насправді. Коли ми так розмовляли, Вілл ставав схожим на мого однокласника — хлопчика, який відділився від нас і поїхав кудись дуже далеко.

— А що ще тобі сподобалось?

— Затока Тру-д’О-Дус на Маврикії. Привітні люди, пречудові пляжі, чудовий дайвінг. Гм… Національний парк Цаво в Кенії, червона земля й дикі тварини. Йосеміті. Це Каліфорнія. Стрімчаки такі високі, що мозок не здоліє осягнути тієї височини.

Він розповів мені про ніч у горах, проведену на виступі заввишки кілька сотень футів, як він повинен був закріпити себе в спальному мішку та прикріпити його до стрімчака, бо скотитися вві сні означало б смерть.

— Ти щойно описав мій найгірший кошмар.

— Міста мені теж подобаються. Люблю Сидней. Північні землі. Ісландію. Недалеко від аеропорту є місце, де можна купатись у вулканічних джерелах. Там наче чужий, постапокаліптичний пейзаж. О, і подорож Центральним Китаєм. Я опинився на відстані приблизно дводенної їзди від столиці провінції Сичуань, і тутешні мешканці плювали на мене, бо раніше не бачили білої людини. Два дні їзди!

— А чи є таке місце, де ти ніколи не був?

Він сьорбнув трохи супу.

— Північна Корея? — І задумався. — О, я ніколи не був у Диснейленді. Це підходить? Навіть у європейському Диснейленді.

— А я колись замовила квиток до Австралії. І не полетіла. — Він ошелешено повернувся до мене. — Так сталося. Усе добре. Можливо, якось полечу.

— Не «можливо». Кларк, ти повинна полетіти. Обіцяй мені — ти не застрягнеш довіку на цьому жахливому шматку землі.

— «Обіцяй мені»? Чому? — я спробувала говорити спокійним чистим голосом. — Куди ти йдеш?

— Я просто… не можу змиритися з думкою, що ти лишишся тут назавжди. — Він проковтнув. — Ти дуже яскрава. Дуже цікава. — Вілл одвернувся від мене. — У тебе тільки одне життя. Прожити його якнайповніше — твій обов’язок.

— Добре, — обережно сказала я. — Тоді скажи, куди мені поїхати. Куди б ти поїхав, якби зміг?

— Зараз?

— Зараз. І можеш не казати Кіліманджаро. Це має бути таке місце, куди я таки зможу поїхати.

Коли обличчя Вілла розслабилось, він став схожим на когось зовсім іншого. Вілл усміхнувся, його очі заясніли.

— Париж. Я б посидів у кав’ярні в Маре, випив кави та з’їв тарілку теплих круасанів з несолоним маслом і полуничним джемом.

— Маре?

— Це такий квартал у середмісті Парижа. Там повно брукованих вулиць і перехняблених багатоквартирних будинків, геїв і ортодоксальних гебреїв, а також немолодих уже жінок, які колись були схожі на Бриджит Бардо. Це єдине місце, де можна лишитись назавжди.

Я повернулася до нього обличчям і стишила голос.

— Ми могли б поїхати, — мовила я. — Ми могли б поїхати «Євростаром». Це буде легко. Думаю, ми навіть не мусимо брати із собою Натана. Я ніколи не була в Парижі. І залюбки поїду. Я дуже хочу поїхати. Особливо з тим, хто там орієнтується. Вілле, що скажеш?

Я вже бачила себе в тій кав’ярні. Я була там, за тим столиком, можливо, милувала на нову пару французьких туфель, куплених у шикарнім маленькім бутику, чи, може, тицяла червоним нігтем у паризьку випічку. Я могла смакувати каву, відчувати запах диму сигарет «Ґолуаз» із сусіднього столика.

— Ні.

— Що? — Мені знадобився певний час, щоби відтягнути себе від придорожного столика.

— Ні.

— Але ж ти щойно казав мені…

— Кларк, цього не буде. Я не хочу їхати туди в цьому — в цій штуці… — Він указав на візок, його голос на тон понижчав. — Я хочу бути в Парижі собою, колишнім собою. Я хочу сидіти в кріслі, відкинутись на спинку, вдягнути свій улюблений одяг, фліртувати з гожими французькими дівчатами, які проходять повз і заграють зі мною, як і з будь-ким іншим, хто там сидить. І щоб вони не відводили похапцем погляд, коли зрозуміють, що я чоловік у клятому возику для переростків.

— Але ми могли б спробувати, — наважилась я. — Не конче…

— Ні. Ні, ми не змогли б. Тому що зараз я можу заплющити очі й точно в’явити, як це сидіти на Ру де Франкс Буржва з сигаретою в руці та з високою холодною склянкою клементинового соку перед собою, відчувати запах смаженого стейка, чути вдалині звук мопеда… Я знаю це кожнісіньке відчуття. — Він проковтнув слину. — А якщо я поїду з тобою в цій клятій штуковині, усі спогади, всі ці відчуття будуть стерті, будуть знищені спробою вибратися з-за столу, боротьбою з паризькими бордюрами, таксистами, які відмовляються нас везти, і клятим блоком живлення цього візка, який не заряджатиметься від французької розетки. Розумієш?!

Його голос став жорсткішим. Я закрутила термос і роздивлялася свої туфлі, бо не хотіла, щоб Вілл бачив моє обличчя.

— Розумію, — сказала я.

— Добре. — Вілл глибоко вдихнув.

Трохи нижче від нас зупинився автобус, і з нього стали виходити й прямувати до брами замку пасажири. Ми мовчечки дивились, як вони вийшли з транспортного засобу один по одному і послушною чергою подались оглядати руїни іншого століття.

Мабуть, він зрозумів, що я пригнічена, бо трохи нахилився до мене, і його обличчя пом’якшало.

— Так, Кларк. Здається, дощ стишився. Куди йдемо тепер? Лабіринт?

— Ні, — відповідь пролунала швидше, ніж мені того хотілося б, і я зловила на собі Віллів погляд.

— У тебе клаустрофобія?

— Щось таке. — Я стала збирати речі. — Вертаймось додому.

Наступних вихідних я посеред ночі спустилась по воду. У мене було безсоння, і я визнала за краще підвестися, аніж лежати й боротися з безладними думками в голові.

Я не любила не спати вночі. Мені було цікаво, чи спить Вілл по той бік замку, і моя уява силкувалася затягнути мене в його думки. А то було темне місце.

Правда була такою: я нікуди з ним не поїду. А час спливав. Я не могла навіть переконати його поїхати в Париж. І коли він пояснив мені чому, сперечатися було важко. Він чудово вмів переконати мене, чому та чи інша подорож йому не підходить. А я не могла пояснити, чому так сильно хочу з ним поїхати, у мене взагалі не було ніяких важелів.

Я проходила повз вітальню, коли почула звук — приглушений кашель чи, можливо, вигук. Я зупинилася, повернулася й стала біля дверей. По тому м’яко їх штовхнула. Долі у вітальні з диванних подушок були зроблені своєрідні ліжка, на яких під ковдрою для гостей лежали мої батьки, і їхні голови були на рівні з газовим каміном. Якусь мить ми в напівтемряві визирались одне на одного, у руці я нерухомо тримала склянку.

— Що — що ви тут робите?

Мама звелася на лікті.

— Ш-ш-ш-ш… Не підвищуй голосу. Ми… — Вона подивилася на тата. — Ми вирішили помінятися.

— Що?

— Ми вирішили помінятися. — Мама ще раз глянула на тата.

— Ми віддали Трині наше ліжко, — сказав тато. Він був одягнений у порвану на плечі стару синю футболку, а його волосся стирчало. — Їй із Томасом не надто добре в комірчині. Ми сказали, що вони можуть пожити в нашій кімнаті.

— Але ви не можете спати тут! Тут незручно.

— Усе гаразд, люба, — відповів тато. — Справді.

Я просто стояла й намагалася це усвідомити.

— Це тільки на вихідні. І ти не можеш спати в тій комірчині. Тобі треба висипатись, ти ж… — Він проковтнув слину. — Ти ж єдина, хто в нас працює.

Мій батько, не маленький чолов’яга, не здужав подивитися мені в очі.

— Лу, вертайсь у ліжко. Давай. Усе гаразд, — сказала мама.

Я йшла босоніж по килиму сходами вгору, прислухаючись до тихої бесіди знизу.

Затрималася біля кімнати батьків, і тепер чула те, чого не чула раніше, — приглушене хропіння Томаса. Тоді повільно пройшла до своєї кімнати й щільно зачинила за собою двері. Я лежала в завеликому ліжку й дивилась у вікно на вуличні ліхтарі, доки світанок не приніс мені кілька дорогоцінних годин сну.

На моєму календарі лишилося сімдесят дев’ять днів. Я знову почала хвилюватись.

І не одна я.

Місіс Трейнор дочекалася, поки Натан почне в обід ходити коло Вілла, й попрохала мене провести її до будинку. Вона посадила мене у вітальні й запитала, як ідуть справи.

— Добре. Ми стали виходити набагато частіше, — відповіла я.

На знак згоди вона кивнула.

— Він говорить більше, ніж раніше.

— Можливо, з вами. — Вона спробувала засміятись. — Ви сказали, що плануєте поїздку за кордон?

— Ще ні. Я скажу. Просто це… ви знаєте, який він.

— Я справді не маю нічого проти, — сказала вона, — якщо ви хочете кудись поїхати. Спочатку ми не вподобали ваш задум, але все обговорили, і тепер ми згодні…

Ми сиділи в тиші. Вона зробила мені каву й подала в горнятку з блюдцем. Я сьорбнула. З блюдцем на колінах я відчула себе 60-річною.

— Вілл казав, що ходив до вас у гостину.

— Так, це був мій день народження. Батьки приготували святкову вечерю.

— І як?

— Добре. Справді добре. Він був дуже ґречним з мамою. — Я не змогла втриматися від усмішки, згадавши це. — Маю на увазі, їй трохи сумно, бо моя сестра з сином поїхали. Мама сумує за ними. Я думаю, він… він просто хотів відвернути її думки від цього.

Місіс Трейнор була здивована.

— Це… турботливо.

— Моя мама теж так подумала.

Вона помішала каву.

— Не можу пригадати, коли Вілл востаннє вечеряв з нами.

Місіс Трейнор ще трохи порозпитувала мене. Вона, звісно, не ставила прямих запитань — це не її стиль. Однак я не могла дати відповідь на її запитання. Інколи я думала, що Вілл став щасливішим — він залюбки гуляв зі мною, дражнив мене, брав на кпини, здавалося, трохи зацікавився світом за межами флігеля, але що я знаю? Вілл був надзвичайно глибокий, і він не впускав мене у свій світ. А ці останні кілька тижнів я мала неприємне відчуття, що глибина більшає.

— Він здається трохи щасливішим, — сказала Камілла Трейнор. Це звучало так, наче вона намагалась заспокоїти себе.

— Думаю, так.

— Дуже добре, — глянула на мене, — бачити його більш схожим на себе колишнього. Я чудово усвідомлюю, що все це покращення сталося завдяки вам.

— Не все.

— Я не можу до нього достукатись. Я ні на крок не можу до нього наблизитися.

Вона поставила горнятко та блюдце на коліна.

— Вілл — одинак. Іще з його підліткового віку мені постійно доводилося боротися з відчуттям, що я щось зробила неправильно. І я ніколи не була впевнена, що саме, — вона спробувала розсміятись, але їй це не дуже вдалося.

Я вдала, що п’ю каву, хоча моє горнятко було порожнє.

— Луїзо, ви добре розумієтеся з матір’ю?

— Так, — сказала я, а потім додала: — а от моя сестра зводить мене з розуму.

Місіс Трейнор вп’ялася у вікно, за яким почав цвісти її дорогоцінний сад, а цвіт був і рожевий, і ліловий, і блакитний.

— Ми маємо два з половиною місяці, — вона говорила не обертаючись.

Я поставила кавове горнятко на стіл. Я намагалася це зробити так, щоб воно не дзенькнуло.

— Я роблю все можливе, місіс Трейнор.

— Знаю, Луїзо, — вона кивнула.

Я вийшла.

Лео Макінерні помер 22 травня в невідомій квартирі у Швейцарії. На ньому була улюблена футболка, а поруч були присутні батьки. Його молодший брат відмовився приїхати, але зробив заяву, що брата оточують любов і підтримка. О 15.47 Лео випив молочний розчин смертельної дози барбітурату, і, як сказали його батьки, за кілька хвилин він міцно заснув. Спостерігач оголосив смерть після четвертої години, він зафіксував усе на відеокамеру, щоб не було ніяких звинувачень у порушенні закону.

— Він спочив у мирі, — сказала його мати. — Це єдине, що мене підтримує.

Матір і батька Лео тричі викликали в поліцію, їм загрожувало судове переслідування. На їхню адресу приходило безліч листів з погрозами. Мати здавалася майже на двадцять років старшою. Та коли вона говорила, в її обличчі проглядалося ще щось, не тільки смуток та злість, а й вираз глибокого полегшення.

— Він знову став схожим сам на себе.

15

— Ну, що там, Кларк? Які цікаві події ти запланувала на вечір?

Ми були в саду. Натан лікував Вілла фізіотерапією, повільно притискаючи його коліна до грудей, а Вілл лежав на ковдрі, повернувши обличчя до сонця й розкинувши руки так, ніби засмагав. Я сиділа на траві та їла канапки. Тепер я майже не виходила на обід.

— Чому питаєш?

— Просто цікаво. Мені цікаво, як ти проводиш час, коли ти не тут.

— Ну, сьогодні в мене герці з майстрами бойових мистецтв, а потім лечу гелікоптером на вечерю в Монте-Карло. Поворітьма я, можливо, вип’ю в Каннах коктейль. І якщо ти подивишся вгору десь так о другій годині ночі, я помахаю тобі рукою. — Я роз’єднала дві частини свого бутерброда, щоб подивитися, з чим він. — Я, мабуть, дочитуватиму книжку.

Вілл звів очі на Натана.

— Десятка, — проказав він, усміхаючись.

Натан поліз у кишеню.

— І так завжди.

Я дивилась на них.

— Завжди що? — спитала, коли Натан поклав гроші Віллові в руку.

— Я сказав, що ти читатимеш, а він — що дивитимешся телевізор.

Бутерброд завмер у мене біля губ.

— Завжди? Ти робиш ставки на те, наскільке нудне моє життя?

— Ми це називаємо по-іншому, — відказав Вілл. Однак його винуватий погляд свідчив геть про інше.

Я випрямилась.

— А тепер з’ясуймо. Ви обидва ставите реальні гроші на те, що в п’ятницю ввечері я буду вдома читати книжки чи дивитися телевізор?

— Ні, — мовив Вілл. — Я казав, що ти зустрінешся зі своїм Бігуном.

Натан відпустив Віллову ногу, потім витягнув його руку вперед і почав масажувати її від зап’ястка.

— А що було б, якби я робила щось зовсім інше?

— Але ж ти ніколи не робиш нічого іншого, — сказав Натан.

— Гаразд, я врахую це. — Я висмикнула десятку з руки Вілла. — Але щодо нинішнього вечора ти не маєш слушності.

— Ти сказала, що збираєшся читати книжку! — запротестував він.

— Тепер у мене є це, — сказала я, махаючи десятифунтовою банкнотою. — Я піду в кіно. Закон Мерфі, чи як там ви це називаєте.

Я підвелась, заховала гроші в кишеню й кинула залишки свого обіду в коричневий паперовий мішечок. Я всміхалася, коли йшла від них, однак на диво та без жодної на те причини мені на очі навернулися сльози.

Я працювала над календарем годину перед тим, як іти в Ґранта-гаус. Кілька днів я просто сиділа й дивилася на нього зі свого ліжка з чарівним маркером у руці, намагаючись придумати, куди б могла звозити Вілла. Я ще не була певна, чи ми зможемо поїхати кудись далі, навіть з допомогою Натана. Думка про ночівлю за межами дому видавалась страшною.

Я погортала місцеву газету, переглядаючи розклад футбольних матчів і місцевих забав, але після фіаско на верхогонах боялася, що візок Вілла може застрягти в траві. Боялася, що в натовпі він може почуватися некомфортно. Мені довелося усунути види діяльності, пов’язані з кіньми, а в нашій місцевості їх було немало.

Я знала, що Вілл не захоче дивитися на Патриків забіг, а крикет і регбі його теж не сильно цікавили. Кілька днів я почувалася надзвичайно жахливо через власну нездатність генерувати нові задумки.

Очевидячки, Вілл і Натан мали слушність. Мабуть, я була занудна. Можливо, я найостанніша в світі могла придумати щось, що могло б пробудити у Віллі жагу до життя.

Книжка чи телевізор.

Хоча важко було думати якось інакше.

Після того як Натан пішов, Вілл знайшов мене на кухні. Я сиділа за маленьким столом, чистила картоплю до вечірньої трапези і навіть не звела очей, коли він спинив інвалідний візок біля дверей. Вілл так визиравсь, що в мене аж порожевіли вуха.

— Знаєш, — нарешті озвалась я, — я ж теж могла повестися жахливо. Я б могла сказати, що ти теж нічого не робиш.

— Я не впевнений, що Натан поставив би на те, що я подамся танцювати, — відказав Вілл.

— Я знаю, що це жарт, — провадила я, зрізаючи довгу смугу картопляного лушпиння. — Але ти змусив мене відчути себе лайном. Якщо ти збирався зробити ставку на моє нудне життя, навіщо сказав мені це? Хіба це не могло залишитись вашим із Натаном особистим жартом?

Якийсь час він нічого не казав. Коли я врешті підвела голову, зрозуміла, що Вілл спостерігав за мною.

— Пробач, — сказав він.

— Не схоже, що тобі справді шкода.

— Добре… гаразд… можливо, я хотів, щоб ти це почула. Я хотів, щоб ти подумала про те, що робиш.

— Хіба я справді дозволяю своєму життю пройти повз мене?

— Насправді так.

— О Господи. Перестань говорити мені, що я маю робити. Що, як мені подобається дивитися телевізор? Що, як я не хочу нічого робити, окрім як читати книжку? — Мій голос став пронизливим. — Якщо я повертаюсь додому втомлена. Якщо мені не потрібно заповнювати свої дні ніякою гарячковою активністю.

— Одного разу ти можеш пошкодувати про це, — спокійно промовив він. — Ти знаєш, що я зробив би, бувши тобою?

Я поклала ножа.

— Я підозрюю, що ти хочеш мені сказати.

— Так. І я цілком спокійно скажу тобі. Я пішов би у вечірню школу. Я навчився б на швачку, чи модельєра, чи когось іншого, хто тобі справді подобається. — Він кивнув на мою міні-сукню в стилі шістдесятих і в стилі «Пуччі», зшиту зі старих дідових гардин.

Коли тато вперше це побачив, він показав на мене пальцем і крикнув: «Гей, Лу, одягнись!» Йому знадобилося цілих п’ять хвилин, щоб перестати сміятися.

— Я дізнався б, до чого можу братися і що не коштує сильно дорого — спортзал, плавання, волонтерство, що завгодно. Я б сам навчався музики, або гуляв з чужою собакою, або…

— Гаразд, гаразд, я все зрозуміла, — проказала я роздратовано. — Однак я не ти, Вілле.

— На твоє щастя.

Ми трохи так посиділи. Вілл заїхав на кухню, і я підняла висоту візка так, що наші голови опинились на одному рівні.

— Гаразд, — сказала я. — То що ти робив після роботи? Що цінне?

— Ну, в мене після роботи залишалося не так багато часу, однак я щодня намагався щось робити. Я вправлявся у скелелазінні в спортивному осередку, грав у сквош і ходив на концерти та в нові ресторани.

— Це легко робити, якщо маєш гроші, — заперечила я.

— І я бігав… Так, справді, — сказав він, коли я підвела брову. — І я намагався вивчити нові мови, якби раптом кудись поїхав. І зустрічався з друзями чи людьми, яких уважав за своїх друзів… — Він завагався на мить. — Я планував поїздки. Шукав місця, де ніколи не був, шукав щось, що лякало мене чи випробовувало. Якось я переплив Ла-Манш. Літав на параплані. Я ліз у гори й з’їжджав на лижах униз. Так, — сказав він, коли я спробувала його перебити, — я знаю, багато на що потрібні гроші, проте їх не треба багато. І до того ж як, ти думаєш, я заробив гроші?

— Обкрадав людей у Ситі?

— Я зрозумів, що дає мені задоволення, з’ясував, що хотів робити, і навчився робити те, що поєднує ці дві речі.

— Ти все спрощуєш.

— То це так на словах, — сказав він. — Тим-бо й ба, що вчинити за вказаним рецептом — річ трудомістка. А люди не хочуть важко працювати.

Я закінчила чистити картоплю, викинула лушпиння у відро на сміття й поставила сковорідку на плиту, щоб потім смажити картоплю. Далі всілася на стіл обличчям до нього, а мої ноги звисали.

— У тебе було цікаве життя, еге?

— Так, цікаве. — Вілл присунувся ближче й підняв візок так, щоб ми були на одному рівні. — Ось чому ти, Кларк, мене виводиш із себе. Бо я бачу весь твій талант, усе це… — Він знизав плечима. — Цю енергію та яскравість і…

— Не кажи потенціал…

— …потенціал. Так. Потенціал. Не дам собі гадки, як ти можеш жити таким нецікавим життям. Це життя, яке проходить майже цілком у радіусі п’яти миль і в якому не буде нікого, хто колись здивує тебе або підштовхне чи покаже тобі те, від чого запаморочиться в голові й ти не зможеш спати ночами.

— Це твій спосіб сказати мені, що я повинна робити щось вартісніше, ніж чистити картоплю?

— Я кажу тобі, що існує цілий світ. Але був би дуже вдячний, якби ти спочатку приготувала мені трохи картоплі.

Він усміхнувсь до мене, і я не могла не вміхнутись на відповідь.

— Тобі не здається… — я почала й відразу ж замовкла.

— Кажи.

— Тобі не здається, що це насправді складніше… Я маю на увазі адаптуватися. Ти стільки всього робив.

— Ти питаєш мене, чи краще було б, якби я ніколи цього не робив?

— Мені просто цікаво, чи було б це простіше для тебе. Якби ти жив не таким активним життям. Тобто жив як тепер.

— Я ніколи, зроду ні про що не шкодував. Тепер, коли застряг у цій штуковині, я можу повернутись туди в своїй пам’яті, — він усміхнувся. Усмішка була удавана, ніби йому важко було це зробити. — Отож, якщо ти питаєш мене, чи вважав би я за краще згадувати вигляд замку з міні-маркету або чудовний ряд крамниць нижче від об’їзної, то ні. Моє життя було чудовим, дякую.

Я скочила зі столу. Не зовсім була певна, але знов відчула, що Вілл загнав мене в глухий кут. Я потягнулася по дошку для нарізання.

— І, Лу, пробач. За гроші.

— Так. Добре. — Я повернулася й почала полоскати дошку під зливальницею. — Не думай, я віддам тобі десятку.

Два дні по тому Вілл попав у лікарню з інфекцією. Це просто були профілактичні заходи, як вони це називали, хоча всім було очевидно — його мучив біль. Деякі квадриплегіки не відчували нічого, але Вілл був нечутливий лише до температури, а нижче від грудей він відчував біль і дотик. Я їздила до нього двічі, привозила музику й смаколики та пропонувала скласти йому компанію, однак почувалася чомусь зайвою і досить швидко зрозуміла, що Вілл насправді не хоче зайвої уваги. Він велів мені йти додому та присвятити час собі.

Раніше, скажімо, за рік до того, я б такі дні просто змарнувала. Швендяла б по крамницях, можливо, пообідала б із Патриком. Я б напевно дивилася телевізор і, можливо, спробувала б поскладати одяг. Багато б спала.

Однак тепер, на диво, я відчувала себе неспокійною та непевною. Я не мала причини вставати рано й не знала, до чого братись.

Пошуки для себе якогось корисного діла забрали півранку. Я пішла в книгозбірню й заходилася вивчати тему. Проглянула кожен сайт про квадриплегіків із тих, що змогла знайти, і продумала все, що ми можемо зробити, коли Віллові покращає. Я писала списки, додаючи до кожного запису спорядження й речі, які треба врахувати для тої чи іншої події.

Я відкрила для себе чати для людей з травмами спинного мозку й побачила, що були тисячі чоловіків і жінок таких, як Вілл, — які живуть невидимим життям у Лондоні, Сиднеї, Ванкувері або нижче по вулиці, — і їм допомагають друзі чи родина, або, рідше, вони живуть на самоті.

На цих сайтах я була не єдиним зацікавленим опікуном. Там були дівчата, які питали, як вони можуть допомогти своїм партнерам знову стати певними в собі, щоби знову виходити в люди, а також чоловіки, охочі дістати консультацію щодо новітнього медичного обладнання. Там були реклами візків, що їздять по піску та по бездоріжжю, розумних підйомників або надувного обладнання для купання.

В обговореннях використовували абревіатури. Я з’ясувала, що ТСМ — це травма спинного мозку, ФЗ — фізично здоровий, ІСШ — інфекція сечостатевих шляхів. Я дізналася, що травма хребта С4/5 була набагато важча, ніж С11/12, при якій більшість хворих може використовувати свої руки або тулуб. Там були історії кохання та втрати, історії партнерів, які намагалися знайти собі раду з травмованими чоловіком чи дружиною, а також дітьми. Там були дружини, які відчували провину за те, що молилися, аби їхні чоловіки припинили їх бити, — після чого так ставалося, що таки переставали. Були чоловіки, які хотіли покинути дружин з обмеженими фізичними можливостями, але боялися реакції суспільства. Там були втома та відчай і багато чорного гумору — анекдоти про те, як вибухають сечоприймачі, про ідіотизм доброзичливців або халепи на п’яну голову. Падіння з візка, здавалося, було звичайною темою. Обговорювали також тему самогубства — ті, хто хотіли цього, й ті, хто закликав перших дати собі більше часу, щоб навчитися дивитися на своє життя інакше. Я читала кожну тему й відчувала, що таємно залізаю в мозок Вілла.

В обідній час я вийшла з книгозбірні й вирішила трохи прогулятися містом, щоб провітрити голову. Я купила собі сендвич з креветками й сіла на мур поспостерігати за лебедями в озері біля замку. Було досить тепло, я зняла куртку та повернулась обличчям до сонця. Відчувалось якесь умиротворення в спостереженні за активним світом. Я провела весь ранок у світі людей з обмеженими можливостями й гаразд усвідомлювала, що бути в змозі вийти й з’їсти обід на сонці — це свобода. Коли підобідала, повернулась до книгозбірні, сіла за комп’ютер і залогінилася. Тоді зітхнула й набрала повідомлення.

Здорові! Я — подруга/помічниця 35-річного С5/6 квадриплегіка. У колишньому житті він був дуже успішним і активним, і тепер йому не вдається пристосуватися до нового. Насправді я знаю, що він не хоче жити, тому намагаюся придумати способи змінити його світовідчуття.

Будь ласка, напишіть, коли хто знає, що можна зробити. Скажімо, що може дати йому насолоду або як саме можна змусити його думати по-іншому? Вдячно дослухаюсь усіх порад.

Я підписалася «Працьовита Бджілка». Потім відкинулася в кріслі, погризла ніготь і, нарешті, натиснула «Надіслати».

Коли наступного ранку сіла за комп’ютер, там уже було чотирнадцять відповідей. Я увійшла в чат і закліпала, побачивши список прізвищ і відповідей, які надійшли від людей зі всього світу протягом попередньої доби.

Перша з них була така:

Люба Працьовита Бджілко!

Ласкаво просимо на наш форум. Я впевнений, що вашому другові стане набагато краще від того, що його доглядають.

Я не була цього певна.

Більшість із нас якоїсь миті вдається в розпуку. Може, саме це сталося з вашим другом. Не дозволяйте йому відштовхнути вас. Залишайтеся позитивною. І нагадайте, що не йому, а Богові вирішувати, як і коли ми приходимо та покидаємо цей світ. У своїй власній мудрості Він вирішив змінити життя вашого друга, і може так бути, що це урок йому…

Я перейшла вниз до наступної відповіді.

Люба Бджілко!

Що ж удієш, бути квадриплегіком нестерпно. Якщо Ваш хлопець був ще й трохи гравцем, то йому ще гірше. Ось що допомогло мені. Велика компанія, навіть коли я цього не хотів. Хороша їжа. Хороші лікарі. Хороші ліки, у разі потреби антидепресанти. Ви не сказали, де ви живете, — можливо, йому варто приєднатися до ТСМ-спільноти. Я спочатку теж не хотів (думаю, якась частина мене не хотіла визнавати, що я насправді квад), але це допомагає знати, що ти не один такий. О, і не дозволяйте йому дивитися фільми типу «Скафандр і метелик». Це пригнічує!

Ознайомте нас, як ви там.

Усього найкращого,

Ричі

Я подивилася, що таке «Скафандр і метелик». «Розповідь про людину, яка стає паралізованою, і про її спроби спілкуватися із зовнішнім світом», — писалося в огляді. Я занесла назву в записник, щоб перестрахуватися, що Вілл не подивиться цей фільм, а також щоб самій не забути подивитися його.

Наступні дві відповіді були з Церкви адвентистів сьомого дня, і способи, які вони запропонували, аби підбадьорити Вілла, звичайно, не входили до мого контракту. Я почервоніла й швидко прокрутила вниз, боячись, що хтось позаду мене може глянути на екран.

І тоді я засумнівалася, чи переходити до наступної відповіді.

Здоровенькі були, Бджілко!

Чому ви вважаєте, що ваш друг/підопічний/чи ще хтось потребує зміни своєї свідомості? Якби я міг знайти спосіб померти гідно, за умови, якщо він не зруйнує мою родину, то б обрав його. Я застряг у цім візку вісім років тому, і моє життя — це ненастанне коло принижень і розчарувань. Ви можете поставите себе на його місце? Чи знаєте ви, як це — бути не в змозі спорожнити кишковик без сторонньої допомоги? Як воно — застрягнути в своєму ліжку, не маючи змоги самотужки їсти, одягатися, спілкуватися із зовнішнім світом допомоги? Ніколи не любитися. Зіткнутися з перспективою пролежнів, хвороб і навіть апаратів штучного дихання. Ви, мабуть, хороша людина і, я впевнений, хочете тільки добра. Але, можливо, наступного тижня ви його вже не доглядатимете. Може, це буде хтось, хто пригнічуватиме його або кому він не дуже подобатиметься. Він цього не може контролювати, як і всього іншого. Ми, ТСМ, знаємо, що майже нічого не контролюємо. Ми не контролюємо тих, хто годує нас, одягає, омиває, дає нам ліки. Жити з цим знанням дуже важко.

Тому, я думаю, ви ставите неправильне запитання. Хто такі ФЗ, щоб вирішувати, якими мають бути наші життя? Якщо ваш друг не може так жити, питання має бути: як мені допомогти йому покінчити з цим?

З найкращими побажаннями,

Джифорс, Міссурі, США

Я втупилася в повідомлення, мої пальці на якусь мить завмерли на клавіатурі. Потім я прокрутила вниз. Наступні кілька повідомлень були від інших квадриплегіків, які критикували Джифорса за його похмурі слова й стверджували, що вони знайшли спосіб жити далі і їхнє життя варте цього. Була коротка суперечка, що, здавалося, взагалі не стосувалася Вілла. Потому вернулися до мого прохання.

Писали про антидепресанти, масаж, диво-зцілення, розповідали про новий сенс власного життя. Були деякі практичні пропозиції: дегустація вин, музика, мистецтво, спеціально адаптовані клавіатури.

«Партнер, — писала Ґрейс31 з Бірмінгема. — Якщо він закохається, то відчуватиме, що може жити далі. Без кохання я б давно померла».

Остання фраза ще довго лунала в моїй голові після того, як я вийшла з книгозбірні.

Вілл вийшов з лікарні в четвер. Я заїхала по нього на спеціальному автомобілі й привезла його додому. Він був блідий, змучений, і всю дорогу журливо дививсь у вікно.

— Не міг там спати, — пояснив він, коли я запитала його, чи все добре. — На сусідньому ліжку весь час хтось стогнав.

Я сказала йому, що в нього є вихідні, щоб відійти, а потім нас чекає серія запланованих виїздів на природу. Сказала, що слухаюсь його порад і пробую нові речі, тож йому доведеться супроводжувати мене. Ледве вловима зміна акцентів, але я знала, що то був єдиний спосіб, щоби він скрізь ходив зі мною.

Насправді я розробила детальний графік на найближчі кілька тижнів. Кожен захід був позначений на моєму календарі чорним кольором, червоною ручкою я розписала те, що для цього треба зробити, а зеленою — які аксесуари мені знадобляться.

Щоразу, коли дивилася на двері, я відчувала певний трепет від того, що стала такою організованою, а також від усвідомлення, що кожна з цих подій насправді може змінити Віллів погляд на світ.

Як завжди каже тато, моя сестра — це мозок нашої сім’ї.

Поїздка в картинну галерею тривала менш як двадцять хвилин. І це разом із триразовим кружлянням кварталом в пошуках стоянки. Ми зайшли туди, і мало не відразу, як я зачинила за ним двері, Вілл сказав, що всі роботи жахливі. На моє запитання «чому?» він відповів, що коли я не бачу цього, він навряд чи спроможеться мені пояснити. Від походу в кіно довелося відмовитися після того, як персонал, виправдовуючись, сказав нам, що ліфт не працює. Усе інше вимагало більше часу та організації. Скажімо, щоб піти поплавати, треба було зателефонувати в басейн заздалегоди, попрохати Натана вийти на роботу понаднормово тощо. А коли ми діставалися до місця, Вілл, як у випадку з басейном, міг рішуче відмовитися заходити всередину (тоді це був розважальний центр), і нам нічого не лишалось, як сідати десь на автостоянці й у тиші попивати з термоса гарячий шоколад.

Увечері наступної середи ми поїхали послухати співака, на концерті якого Вілл колись був у Нью-Йорку. Це була хороша поїздка. Він надзвичайно зосереджено слухав музику. Більшість часу, здавалося, Вілл був повністю відсутній, ніби якась його частина боролася з болем, спогадами чи похмурими думками. Але музика все змінювала.

Наступного дня ми їздили на дегустацію вина. То була частина рекламної акції, яку виноградарі проводили у винарнях. Мені довелося пообіцяти Натанові не напоїти Вілла. Я підносила йому кожен келих, аби він понюхав, тож він знав, яке вино, ще до того, як куштував його. Я справді намагалася не фиркати, коли він спльовував його в свою склянку (це здавалося дуже смішним). Урешті він подивився на мене з-під лоба й сказав, що я ще зовсім дитина. Власник крамниці спершу був страшенно збентежений, коли побачив у себе чоловіка в інвалідному візку, та потім лиш чудував та дивував: він сів і почав відкорковувати інші пляшки, обговорюючи з Віллом регіон і сорт винограду. А я тим часом блукала сюди-туди, роздивляючись етикетки, й навіть трохи знудилася.

— Ну ж бо, Кларк. Ходи повчишся трохи, — казав Вілл, запрошуючи мене сісти поруч із ним.

— Я не можу. Мама сказала мені, що плюватися неввічливо.

Двоє чоловіків подивились один на одного так, наче я божевільна. І все-таки він не завжди плювався. Я за ним спостерігала. Решту дня він був підозріло говіркий, легко сміявся й став навіть войовничішим, ніж звичайно.

Дорогою додому ми їхали через ту частину міста, де нечасто бували, і, коли стояли в заторі, я роззиралася й побачила салон тату та пірсингу.

— Завжди мріяла про татуювання, — сказала я.

Треба було здогадатися, що не можна таке говорити в присутності Вілла. Він не збирався чесати язиком, а одразу схотів дізнатися, чи в мене є тату.

— Ой… Не знаю. Я все думаю, що інші скажуть.

— Чому? Що б вони сказали?

— Мій батько ненавидить їх.

— Скільки ж тобі років?

— Патрик також їх ненавидить.

— І він ніколи не робить нічого, що тобі може не сподобатись.

— У мене може статися напад клаустрофобії. Я можу передумати одразу, щойно зроблю.

— Тоді видалиш лазером, хіба ні?

Я подивилася на нього в дзеркало заднього виду. Його очі були веселі.

— Ну, давай, — сказав він. — Що ти хочеш?

Я зрозуміла, що всміхаюся.

— Я не знаю. Не змію. І не ім’я.

— А я думав, що серце з написом «мама».

— Обіцяєш не сміятися?

— Не можу, ти ж знаєш. О Боже, ти ж не збираєшся зробити індійське прислів’я санскритом чи щось таке? «Що не вбиває мене, робить сильнішою».

— Ні. Я б хотіла бджолу. Маленьку чорно-жовту бджілку. Вони мені подобаються.

Він кивнув, ніби це було цілком розумно.

— І де б ти її наколола? Чи я не маю права запитати?

Я знизала плечима.

— Не знаю. На плечі? На стегні?

— Пригальмуй, — сказав він.

— Чому? Усе нормально?

— Просто зупинися. Он є місце. Подивися, ліворуч від тебе.

Я зупинила машину на узбіччі й озирнулась на нього.

— Тоді ходім, — сказав він. — Більше на сьогодні планів нема.

— Куди далі?

— У тату-салон.

Я розсміялась.

— Так. Справді.

— Чому ні?

— Ти справді ковтав, замість випльовувати?

— Ти не відповіла на моє запитання.

Я повернулась до нього. Він був серйозним.

— Я не можу просто піти й зробити тату. Так просто.

— Чому ні?

— Тому що…

— Тому що твій бойфренд скаже «ні». Адже тобі все одно доведеться бути хорошою дівчинкою, навіть у двадцять сім років. Бо це дуже страшно. Давай, Кларк. Живи трохи. Що тобі заважає?

Я дивилася на фасад тату-салону попереду. На дещо брудному вікні світилися великі неонові серця та обрамлені світлини Анжеліни Джолі й Міккі Рурка.

Раптово мої роздуми порушив голос Вілла.

— Гаразд. Я зроблю, якщо ти зробиш.

Я повернулася до нього.

— Ти зробиш татуювання?

— Якщо це переконає тебе, лише один раз вибратися зі своєї маленької коробочки.

Я заглушила двигун. Ми сиділи, слухаючи як він стихає та як глухо хурчать машини поряд.

— Це майже назавжди.

— Не «майже».

— Патрику це дуже не сподобається.

— Ти постійно так кажеш.

— І ми можемо захворіти на гепатит від брудної голки. І померти повільною, жахливою, мученицькою смертю. — Я повернулась до Вілла. — Вони, мабуть, не зможуть зробити це прямо зараз. Давай не зараз.

— Мабуть, ні. Сходімо просто й перевірмо.

За дві години ми вийшли з тату-салону, мій гаманець став на вісімдесят фунтів легшим і поверх мого стегна, де чорнило ще не висохло, красував хірургічний пластир. Художник сказав, що малюнок відносно невеликий, а це означало, що тату можна зробити й розфарбувати за одне відвідання… Є! Я з тату. Або, як скаже Патрик, зі шрамом на все життя. Під білою пов’язкою був якийсь товстий джмелик, вибраний з каталогу, що його нам запропонував майстер. Я була майже в істериці від збудження. Увесь час тягнулася, щоб зазирнути під пов’язку, поки Вілл не сказав мені заспокоїтись, щоб нічого не пошкодити.

У салоні, як не дивно, Вілл був спокійним і щасливим. Ніхто на нього не звертав уваги. Майстри сказали, вже працювали з квадриплегіками, що пояснювало легкість, із якою вони бралися до діла. Татуювальники були здивовані, коли Вілл сказав, що відчуває голку. Шість тижнів тому вони закінчили розмальовувати параплегіка, який захотів зробити собі ілюзію механічної ноги.

Майстер з плагом[23] у вусі відвів Вілла в сусідню кімнату і з допомогою мого татуювальника поклав його на спеціальний стіл, так, що крізь відчинені двері я бачила його гомілки. Чути було, як двоє чоловіків бурмотіли та сміялися гудінню голки для татуювання, а запах антисептика подразнював мої ніздрі.

Коли голка вперше вп’ялася в мою шкіру, я задумливо закусила губу, сповнена рішучості не дозволити Віллові чути мій вереск. Я думала про те, що він робив за дверима, намагаючись підслухати його розмову, гадаючи, що саме він собі наб’є. Коли Вілл нарешті з’явився, а моє власне тату було закінчено, він нічого мені не показав. Я припускала, що це може бути пов’язано з Алісією.

— Ти погано впливаєш, Вілле Трейнор, — сказала я, відчиняючи дверцята машини та опускаючи пандус. Я не могла перестати всміхатися.

— Покажи мені.

Я глянула вниз на вулицю, потім повернулася й відгорнула пов’язку зі стегна.

— Чудово. Мені до вподоби твоя маленька бджілка. Справді.

— Тепер я все життя перед батьками носитиму брюки з високою талією. — Я допомогла Віллові виїхати на пандус і підняла його. — Май на оці, якщо твоя мама почує, що ти теж…

— Я скажу, що дівчина зі спального кварталу піддурила мене.

— Добре. А тепер, Трейноре, покажи мені своє тату.

Він дивився на мене впевнено, з легкою усмішкою.

— Тобі треба буде зробити мені перев’язку, коли повернемося додому.

— Так. Бо ж я ніколи такого не робила. Давай. Я не поїду, поки не покажеш.

— Підніми сорочку. Праворуч. Від тебе праворуч.

Я перехилилася через переднє сидіння й потягнула його за сорочку, відгортаючи шматок марлі. На блідій шкірі був темний прямокутник, такий маленький, що мені треба було подивитися двічі, поки я зрозуміла, що там написано.

Вжити до: 19 березня 2007 року

Я витріщилась на нього. Я майже розсміялася, а мої очі наповнилися слізьми.

— Це…

— Дата моєї аварії. Так. — Він закотив сорочку. — Ой, заради Бога, не плач, Кларк. Це мало б бути смішно.

— Це смішно. Чорний гумор.

— Натанові сподобається. Ой, та не дивись ти на мене так. Таке враження, що я скалічив своє ідеальне тіло.

Я потягнула Віллову сорочку та ввімкнула запалювання. Я не знала, що сказати. Бо не знала, що це означає. Це він намагається змиритися чи ще один спосіб висловити своє презирство до власного тіла.

— Гей, Кларк, зроби мені ласку, — промовив Вілл, коли я збиралася рушати. — Полізь у мій рюкзак. У кишеню на блискавці.

Я подивилася в дзеркало заднього виду й знову поставила автомобіль на ручне гальмо. Потім перехилилася через переднє сидіння й засунула руку в рюкзак, виконуючи Віллову вказівку.

— Дати тобі знеболювальне? — Я була за кілька дюймів від нього. Вперше після лікарні його обличчя порожевіло. — У мене є.

— Ні. Шукай далі. Папір.

Я витягнула клаптик паперу й відкинулася на спинку сидіння. Це були складені десять фунтів.

— Тримай. Це десятка про всяк випадок.

— І що?

— Вона твоя.

— За що?

— За татуювання, — вишкірився він. — Поки ти не опинилася в тому кріслі, я жодної секунди не вірив, що ти таки це зробиш.

16

Нікуди не дінешся. Домовленості про спальню просто не працювали. Кожні вихідні, коли Трина приїжджала додому, сім’я Кларк починала довгу нічну гру в «музичні ліжка». У п’ятницю після вечері мама й тато пропонували Трині свою спальню, і вона приймала пропозицію після того, як вони запевняли її, що їх це взагалі не потурбує, та й наскільки краще Томасові спати в знайомій кімнаті. Тобто, за їхніми словами, усі добре виспляться.

Проте, коли мама збиралася спати внизу, їм із татом потрібні були власна ковдра, власні подушки й навіть простирадло, бо мама не могла нормально спати, якщо ліжко їй не подобалося. Тому після вечері вони з Триною змінювали постіль на батьківському ліжку: надівали новий постільний набір і навіть наматрацник, на випадок Томасових «сюрпризів». Батьківську постільну білизну складали й ставили в кутку вітальні, де Томас по ній стрибав і розвішував на стільцях простирадло, перетворюючи його в намет.

Дідусь пропонував свою кімнату, але ніхто не годивсь на неї. Вона пахла пожовклими випусками «Рейсинґ пост» і самокрутками, та й на прибирання кімнати пішли б усі вихідні. Вряди-годи я почувалась винуватою — зрештою, все це була моя вина — й водночас розуміла, що в комірчину не повернусь. Та задушлива маленька кімнатка без вікон стала для мене якимось фантомом. На саму думку про те, що я спатиму там знову, мені стискало груди. Мені двадцять сім років. Я — основний годувальник сім’ї. Я не можу спати в місці, яке фактично було комірчиною.

Одного разу у вихідні я сказала, що спатиму в Патрика, і всі, здається, відчули таємне полегшення. Але поки мене не було, Томас обмацав липкими пальцями усі мої нові жалюзі, а новісіньку підковдру розмалював водостійким маркером, після чого мама й тато вирішили, що краще вже вони спатимуть у моїй кімнаті, а Трина й Томас — у них, де зайвий слід маркера погоди не зробить.

Проте якщо взяти до уваги всі ті додаткові зміни білизни на ліжках і прання, то, як визнавала мама, те, що я в п’ятницю й суботу заночую в Патрика, особливо не допоможе.

Патрик. Він став тепер одержимим. Він їв, пив, одно слово, живився, жив і дихав «Екстрим Вікінгом». Його квартира, як звичайно, скупо вмебльована й бездоганно чиста, тепер була завішана навчальними графіками та рекомендаціями щодо дієти.

У нього з’явився новий легкий велосипед, який стояв у коридорі та який мені не вільно було чіпати, щоб часом не збити його точно збалансовані для перегонів характеристики.

Патрик рідко бував удома, навіть вечорами в п’ятницю чи суботу. Через його тренування та мої робочі години ми, здавалося, звикли проводити менше часу вкупці. Я могла піти з ним на стадіон і дивитися, як він намотує кола, поки не набігає обов’язкову кількість миль, або залишитися вдома й на самоті дивитися телевізор, згорнувшись у кутку його просторого шкіряного дивана. У холодильнику не було їжі, окрім смужок індичої грудинки та огидних енергетичних напоїв з консистенцією жаб’ячої ікри. Якось ми з Триною покуштували один і виплюнули його, награно блюючи, наче діти.

Правду кажучи, мені не подобалась Патрикова квартира. Він купив її рік тому, коли нарешті відчув, що його мати може з усім зарадитись самостійно. Справи в нього йшли гаразд, от він мені й сказав, що комусь із нас уже час купити своє перше житло. Я вважала, що то був крок до розмови про наше спільне життя, але цього чомусь не сталося, і жоден з нас не зачіпав тему, яка змушувала нас почуватися трохи незручно. Отож, хоч ми й зустрічалися багато років, нічого мого в цій квартирі не було. Я ніколи не могла йому признатися, що жилося мені ліпше у своєму домі, з усім його шумом і безладом, ніж у цьому бездушному, безликому парубоцькому лігві з виділеними паркувальними місцями та винятковим видом на замок.

Опріч цього, там було трохи самотньо.

— Треба дотримуватись графіка, крихітко, — відповідав він, коли я казала йому про це. — Якщо я пробіжу менше ніж двадцять три милі на даному етапі змагань, я ніколи не вкладусь у графік.

Після подібних розмов він ділився зі мною останніми новинами про болі в гомілці чи просив передати розігрівальний спрей для м’язів.

Коли Патрик не тренувався, він постійно зустрічався з іншими членами команди, щоб перевірити екіпірування та завершити організацію поїздки. Сидіти серед них було наче в групі корейців. Я не мала в’явлення, що все те означало, і не бажала в нього пильно вдаватися.

А мені ж через сім тижнів треба було їхати з ними в Норвегію. І я ще не знала, як сказати Патрикові, що я не балакала з Трейнорами про відпустку. Та й як я могла? Мій контракт мав закінчитися менш ніж за тиждень після того, як відбудеться «Екстрим Вікінг». Гадаю, я по-дитячому відмовлялася щось з усім цим вирішити, утім, правду кажучи, я бачила тільки Вілла та годинник, що цокав. Усе інше майже не помічала.

Найбільшою іронією було те, що я навіть не висипалася в Патриковій квартирі. Не знаю, що то було, але, приходячи звідти на роботу й говорячи, я відчувала, що роблю це ніби крізь слоїк, і гляділася я так, неначе мені підбили обидва ока. Я стала ховати тіні під очима маскувальним косметичним олівцем з таким поспіхом і завзяттям, немов хотіла їх затинькувати.

— Що відбувається, Кларк? — упав у річ Вілл.

Я розплющила очі. Він був поруч зі мною, схиливши набік голову та спостерігаючи за мною, певно, вже якийсь час. Рука автоматично потяглася до рота на випадок, якщо я заслинилася.

Фільм, який я мала б дивитися, перейшов у титри, що повільно рухались на екрані.

— Нічого. Вибач. Просто тут тепло. — Швидко випрямилась я.

— Ти вже вдруге заснула протягом трьох днів. — Вілл розглядав моє обличчя. — Маєш просто жахливий вигляд.

І я розповіла йому. Про свою сестру, домовленості щодо спальні, і як не хочу здіймати галас, бо щоразу, коли дивлюсь на татове обличчя, бачу його ледь прихований відчай, що він не в змозі забезпечити свою сім’ю будинком, у якому ми всі могли б розміститися.

— Він і досі нічого не знайшов?

— Ні. Думаю, вся річ у його віці. Але ми про це не говоримо… — Я знизала плечима. — Це надто незручно для всіх.

Ми почекали кінця фільму, а потім я підійшла до програвача, витягнула диск і поклала його назад у футляр. Я почувалась ніяково, розповівши Віллові за свої проблеми. Як рівняти до його біди, вони здавались надто тривіальними.

— Звикну, — додала я. — Все буде гаразд. Справді.

Увесь полудень Вілл сидів, занурений у роздуми. Я помила посуд, а тоді підійшла та ввімкнула йому комп’ютера. Коли я принесла його напій, Вілл повернув стілець до мене.

— Усе досить просто, — сказав він, наче ми провадили розмову далі. — У вихідні дні ти можеш спати тут. Є вільна кімната, може, й від неї буде якийсь пожиток.

Я завмерла зі склянкою в руці.

— Я не можу цього зробити.

— Чому ні? Я не збираюся доплачувати за додатковий час.

Я поставила склянку в тримач.

— Але що подумає твоя мама?

— І в гадці не маю. — Мабуть, я здавалася стривоженою, бо він додав: — Усе гаразд. Я повністю безпечний.

— Що?

— Якщо ти хвилюєшся, що я маю хитрий секретний план спокусити тебе, просто витягни вилку з розетки.

— Смішно.

— Я серйозно. Подумай над цим. Можеш розглянути це як запасний варіант. Усе може змінитися швидше, ніж ти думаєш. Може, твоя сестра вирішить, що взагалі не хоче проводити вдома кожні вихідні. Або вона знайде собі бойфренда. Мільйон речей може змінитися.

«І тебе тут не буде за два місяці», — сказала я подумки й відразу ж вилаяла себе за цю гадку.

— Скажи мені дещо, — промовив він, покидаючи кімнату. — Чому Бігун не пропонує тобі своє житло?

— О, він пропонував, — відказала я.

Вілл подививсь на мене так, наче збирався вести розмову далі.

А тоді, певно, передумав.

— Як я й казав, — знизав плечима він, — пропозиція чинна.

Ось те, що Віллові подобалося:

1. Перегляд фільмів, особливо зарубіжних із субтитрами. Його можна було переконати подивитись бойовики чи навіть кіноепопеї, але не романтичну комедію. Якщо я таки ризикувала й брала її в прокаті, усі 120 хвилин він глузливо фуркав або вказував на всі кліше в сюжеті, поки мені не ставало зовсім не до сміху.

2. Прослуховування класичної музики. Він знав про неї до біса багато. Вілл також любив деяку сучасну музику, хоча джаз, за його словами, — претензійна балаканина. Коли він побачив уміст мого MP3-плеєра, то так сильно реготався, що одна з його трубок трохи не випала.

3. Сидіти в саду, тепер, коли надворі тепло. Іноді я стояла біля вікна та спостерігала за ним. Вілл сидів, відкинувши голову назад, і просто насолоджувався сонячним промінням на обличчі. Коли я завважила йому про цю здатність бути непорушним і просто смакувати момент — те, що мені ніяким побитом не вдавалося, — він зазначив, що, як не можеш рухати руками та ногами, вибір невеликий.

4. Змушувати мене читати книжки або журнали та потім обговорювати їх. «Знання — це сила, Кларк», — казав він. Я спершу ненавиділа це, почувалася школяркою, чиї можливості пам’яті перевіряють. Та за певний час я зрозуміла, що неправильних відповідей для Вілла не існувало. Йому просто подобалось, коли я сперечалася з ним. Він розпитував мене, що я думаю про газетні статті, не погоджувався зі мною щодо героїв книжок. Здавалося, в нього була власна думка майже на все: дії уряду, чи варто одному бізнесові купувати інший, чи слід садити когось у в’язницю. Якщо він думав, що мені ліньки чи я повторюю думки моїх батьків або Патрика, то мовляв прямо: «Ні, не досить добре». Якщо я казала, що нічого не знаю про щось, він здавався таким розчарованим.

Я почала випереджати його — і тепер в автобусі по дорозі на роботу читала газети, просто щоб підготуватися. «Слушна заувага, Кларк», — казав Вілл, і я сяяла з радощів. А потім мені стукало в голову, що знов я дозволила Віллові повчати мене.

5. Голитися. Тепер що два дні я намилювала йому підборіддя й надавала Віллові респектабельності. Якщо в нього був гарний день, він відкидався на спинку візка, заплющував очі і на обличчі в нього розпливалося майже фізичне задоволення. Може, це мені здавалося. Імовірно, я просто бачила те, що хотіла побачити, але Вілл був цілком спокійний, поки я обережно водила лезом по його підборіддю й щоках, а коли він розтуляв повіки, вираз його обличчя м’якшав, наче він прокидався з надзвичайно приємного сну. Віллове обличчя посвіжішало, завдяки часові, який ми проводили поза домом, шкіра злегка засмагла. Я тримала бритви на горішній поличці у ванній кімнаті, ховаючи за великий флакон кондиціонеру для волосся.

6. Бути простим парубком. Особливо з Натаном. Уряди-годи перед вечірніми процедурами вони сідали в кінці саду і Натан відкривав кілька бляшанок пива. Іноді я чула, як вони обговорювали регбі або кепкували з якоїсь жінки, яку бачили по телевізору, і це взагалі не було схоже на Вілла. Але я зрозуміла, що це йому потрібно, йому був потрібен хтось, з ким він міг бути простим паруб’ягою й поводитися відповідно. Це був острівець «нормальності» в його дивному ізольованому житті.

7. Коментувати мій гардероб. Певніше, дивуватися моєму гардеробові. За винятком чорно-жовтих колготок. Я двічі їх одягала, і він нічого не казав, а просто кивав головою, мовляв, хоч щось у цьому світі гаразд.

— Ти нещодавно бачила в місті мого тата.

— А. Так.

Я розвішувала на шворці білизну. Сама шворка була прихована в місці, яке місіс Трейнор називала городом. Гадаю, вона не хотіла, щоби щось таке повсякденне, як прання, поганило вигляд її квіткових бордюрів. Моя ж мама розвішувала свою білизну майже з гордістю. Це було схоже на виклик сусідкам: «Ану, хто мене переплюне?» Тато ледве відрадив її виставити ще одну сушарку для одягу перед входом.

— Він запитав мене, чи ти згадувала це в розмові.

— А! — Я намагалася нічого не виказати обличчям. Але, здавалося, він чекав на відповідь. — Певне, що ні.

— Він був не сам?

Я поклала останню прищіпку в мішечок, згорнула його й поклала в порожній кошик на білизну. Тоді повернулась до нього.

— Так.

— З жінкою?

— Так.

— Рудою?

— Так.

Вілл на хвилину замислився.

— Пробач, якщо повинна була розповісти тобі про це, — мовила я. — Просто вважала… не моє тут мелеться.

— І про це не просто завести розмову.

— Так.

— Якщо тебе це втішить, Кларк, це не вперше, — сказав він і попрямував у будинок.

Дейдре Беллоуз двічі повторила моє ім’я, перш ніж я звела очі. Я занотовувала в записник назви місць зі знаками питання, їхні переваги та хиби, і зовсім забула, що в автобусі. Я намагалася придумати спосіб вивезти Вілла в театр. Поблизу, за дві години їзди, був лиш один, і в ньому показували мюзикл «Оклахома!» Уявити собі, як Вілл киває в такт мелодії «Oh What A Beautiful Morning», було важко, та всі серйозні театри містилися в Лондоні. А Лондон і досі здавався нездійсненною мрією.

Загалом беручи, тепер я могла витягти Вілла з хати, однак ми вже об’їхали всі доступні місця в радіусі години їзди, і я й гадки не мала, як змусити його поїхати далі.

— Десь у своєму маленькому світі Луїза?

— Ох. Здоровенька, Дейдре! — Я посунулася, щоб звільнити для неї місце.

Дейдре з мамою були подруги ще з юності. Вона володіла крамницею оббивних тканин і була тричі розлучена. Дейдре мала настільки товсте волосся, що здавалося: вона носить перуку. З виразу її м’ясистого сумовитого обличчя знати було, що вона досі з тугою мріє про лицаря в білому, який прийде й забере її із собою.

— Зазвичай я не їжджу автобусом, але моє авто нині в ремонті. Як ведеться? Мама розповіла мені про твою роботу. Звучить дуже цікаво.

Отак доростають літ у маленькому містечку. Твоє життя в усіх перед очима. Нічого не сховати: ні того випадку, коли мене, чотирнадцятирічну, спіймали на автостоянці приміського супермаркету з сигаретою в зубах, ані того факту, що мій батько змінив плитку в туалеті на першому поверсі. Дрібниці повсякдення — валюта для таких жінок, як Дейдре.

— Усе добре.

— І добре платять?

— Еге ж.

— Я так зраділа за тебе після тієї історії з «Булочкою з маслом». Як шкода, що кав’ярня закрилася. У цьому місті всі потрібні крамниці закриваються. Я пам’ятаю час, коли в нас був бакалійник, пекар і м’ясник на центральній вулиці. Лише виробника свічок бракувало![24]

— М-м-м… — Я побачила, як вона зиркнула на мій список, і згорнула записник. — А таки ми хоч штори можемо купити. Як там ваша крамниця?

— А, добре… так… Що це було? Щось пов’язане з роботою?

— Я просто роздумую, що б сподобалося Віллові.

— Це твій інвалід?

— Так. Мій бос.

— Твій бос. Гарно сказано. — Вона злегка штовхнула мене під бік. — А як там твоя сестра-розумниця, справляється в університеті?

— Добре. І Томас теж.

— Сестра… От побачиш, вона ще країною керуватиме. Хоча, маю сказати, Луїзо, я й досі дивуюся, чому ти не поїхала першою. Ми завжди вважали тебе розумницею. Справді, ми й досі так вважаємо.

Я ввічливо всміхнулась. Не знала, що ще можна зробити.

— Та все ж хтось мусив залишитися, еге? І мамі добре, що хтось із вас радий бути поруч.

Я хотіла заперечити, але, подумавши, зміркувала, що я нічогісінько не зробила протягом останніх семи років, щоб переконати когось, що я мала амбіції чи бажання переїхати хоча б за межі своєї вулиці. Я сиділа там, під нами гарчав та вібрував старий натомлений автобусний двигун, коли ж разом я відчула швидкоплинність часу, втрату цілих його шматків під час моїх маленьких прогулянок сюди-туди тим самим маршрутом. Довкола замку. Споглядання Патрика на стадіоні. Ті самі дрібні проблеми. Той самий розпорядок дня.

— Ну, добре. Ось моя зупинка. — Дейдре ледве підвелася, закинула свою лаковану сумочку через плече. — Переказуй вітання мамі. Скажеш, я завтра зайду.

Я, кліпаючи, глянула на неї.

— Я зробила татуювання, — раптом мовила я. — Бджолу.

Вона зам’ялася, тримаючись збоку за сидіння.

— На стегні. Справжнє тату. Постійне, — додала я.

Дейдре подивилася на дверцята автобуса. Здавалося, вона була трохи спантеличена, та потім усміхнулася, гадаю, обнадійливо.

— Дуже добре, Луїзо. Як я вже казала, мамі — вітання: я взавтра зайду.

Кожнісінького дня, в той час як Вілл дивився телевізор чи робив щось інше, я сиділа перед його комп’ютером і старалася натрапити якусь чарівну подію, що зробила б Вілла щасливим. Проте час минав, і я виявила, що список речей, яких ми не можемо зробити, місць, куди ми не можемо піти, значно перевищив те, що ми могли.

Коли перший список перевищив другий уперше, я звернулась по пораду на форуми.

— Ха! — написав Ричі. — Ласкаво просимо в наш світ, Бджілко.

Із дальших розмов я дізналася, що пиятика в інвалідному візку має свої ризики: проблеми з катетером, падіння з бордюрів і навіть доставляння іншими п’яничками до чужого будинку. Я дізналася, що немає жодного місця, де квадриплегікам більш-менш допомагають, разом з тим Париж виокремили як найнедружелюбніше до людей у візках місце на Землі. Це мене розчарувало, бо якась маленька оптимістична частина мене все ще сподівалася, що ми туди поїдемо.

Я почала складати новий список — того, чого не можна робити з квадриплегіком.

1. Їхати в метро (більшість станцій метро не мала ліфтів), що унеможливлювало вилазки до значної половини місць Лондона, якщо не замовляти таксі.

2. Плавати без допомоги або якщо температура води не досить тепла, щоб зупинити мимовільне тремтіння, що виникає через декілька хвилин після занурення. Навіть від роздягалень для інвалідів було не багато пожитку без підйомника для басейну. Та Вілл і не сів би в такий підйомник.

3. Піти в кіно, якщо не гарантовано місце попереду або якщо у Вілла були слабкі судоми того дня. Я провела принаймні двадцять хвилин фільму «Вікно у двір», рачкуючи й підбираючи попкорн, який Вілл порозсипав, раптово смикнувши коліном.

4. Йти на пляж, якщо на візку немає товстих коліс. У Вілла не було.

5. Літати авіатранспортом, де місця для інвалідів уже зайняті.

6. Ходити по крамницях, якщо там немає пандусів, передбачених законом. У багатьох крамницях, посилаючись на їхній статус пам’ятки архітектури, казали, що не можуть встановити пандус. У деяких і справді не могли.

7. Ходити туди, де занадто жарко або занадто холодно (проблема з температурою).

8. Спонтанно кудись піти (потрібно спакувати сумки й ще раз перевірити маршрути на доступність).

9. Піти поїсти, якщо почуваєтеся ніяково, коли вас годують, або, залежно від ситуації з катетером, якщо туалет ресторану вниз по сходах.

10. Вирушати в довгу подорож поїздом (виснажливо й надто складно підняти на поїзд важкий моторизований візок без сторонньої допомоги).

11. Стригтись, якщо перед цим ішов дощ (волосся налипало на колеса Віллового візка; дивно, але нас обох від цього нудило).

12. Навідати друзів, якщо в їхніх будинках немає пандусів. Більшість будинків має сходи. У більшості будинків немає пандусів. Наш був рідкісним винятком. Вілл сказав, що в будь-якому разі він нікого не хоче бачити.

13. Спускатися схилом із замку в сильний дощ (гальма не завжди безпечні, а візок занадто важкий, щоб я його втримала).

14. Іти кудись, де можна зустріти п’яниць. Вілл був для них наче магніт. Вони присідали, дихали випарами алкоголю й дивилися на нього великими співчутливими очима. Іноді вони навіть намагалися везти його кудись.

15. Іти туди, де може бути натовп. Це означало, що влітку, коли навколо замку водили екскурсії, від половини місць, куди ми могли б піти, — ярмарків, відкритого театру, концертів — треба було відмовлятися.

Коли, шукаючись ідей, я запитала квадриплегіків онлайн, що б вони бажали зробити над усе в світі, мені майже завжди відповідали «зайнятися сексом». Щодо цього мені розповіли про досить багато непотрібних деталей.

З усім тим, по суті, складання такого списку мені не надто помогло. Лишалося вісім тижнів, а в мене закінчились ідеї.

Через кілька днів після нашої дискусії під шнурком для білизни я повернулася додому й зустріла в передпокої тата. Це було незвично саме по собі (останні кілька тижнів він, здавалося, день при дні лежав на дивані, нібито щоб підтримати компанію дідусеві), але він був зодягнутий у випрасувану сорочку, поголився, і коридор виповнював аромат «Олд Спайс». Я певна, що та пляшка лосьйону в нього ще з 1974 року.

— От і ти.

Я зачинила за собою двері.

— От і я.

Я почувалася втомленою та роздратованою. Усю дорогу додому я розмовляла в автобусі по мобільному телефону з працівником туристичної агенції про місця, куди можна поїхати Віллові, але ми обоє зайшли в глухий кут. Я хотіла відвезти його подалі від дому, але в радіусі п’яти миль від замку не було жодного місця, де б він насправді хотів побувати.

— Ти не проти сьогодні повечеряти на самоті?

— Та ні. Потім я можу приєднатися до Патрика в пабі. А чому питаєш? — Я повісила пальто на вільний кілочок.

Без усього Трининого й Томасового верхнього одягу вішалка стала майже пустою.

— Я запросив твою маму в ресторан.

Я швидко порахувала в голові.

— Я пропустила її день народження?

— Ні-ні. Ми святкуємо, — він знизив голос, наче це була якась таємниця. — Я дістав роботу.

— Не може бути! — Тепер я це побачила: усе його тіло світилося. Він став стрункішим, його обличчя розпливлося в усмішці. Він здавався набагато молодшим.

— Тату, це фантастично.

— Я знаю. Твоя мати на сьомому небі з радощів. Тяжко їй дійшлося останні кілька місяців через Тринин від’їзд, дідуся та все інше. Тому сьогодні ввечері я хочу запросити її кудись, трохи пригостити.

— А що за робота?

— Начальник служби техобслуговування. У самому замку.

Я закліпала.

— Але це…

— Містер Трейнор. Правильно. Він зателефонував мені, бо шукав людину. Твій знайомий, Вілл, сказав йому, що я вільний. Сьогодні пополудні зустрічався з ним і показав йому, що вмію. Тепер у мене випробувальний термін. Починаю в суботу.

— Ти працюватимеш на Віллового тата?

— Ну, він сказав, що має бути місячний випробувальний термін, щоб дотриматися встановлених процедур, а проте він не знає якихось причин, чому я не дістану ту роботу.

— Це… це чудово, — промовила я. Ця новина вивела мене з рівноваги. — Я навіть не знала, що в замку є вакансія.

— Я також. І це чудово. Цей чоловік, Лу, розуміється на якості. Я балакав із ним про зелений дуб, і він показав мені деякі роботи, що виконав попередній працівник. Ти не повіриш — просто жах. Він сказав, що приємно вражений моєю роботою.

Тато був набагато жвавіший, ніж останні декілька місяців.

Поруч з’явилася мама. Вона підмалювала губи й була на шпильках.

— І фургон. Йому дають фургон. І платять добре, Лу. Навіть трохи більше, ніж тато одержував на меблевій фабриці.

Мама дивилася на нього, як на всепереможного героя. Повернувшись до мене, вона поглядом дала на розум, що я повинна зробити те саме. Обличчя моєї мами могло відображати мільйон повідомлень, і зараз воно говорило мені, що тато має насолодитися цим моментом.

— Це чудово, тату. Справді! — Я підійшла й міцно його обійняла.

— Ну, це Віллові потрібно дякувати. Добрий хлопчина. Я до біса вдячний, що він згадав про мене.

Чути було, як вони виходять з будинку: мама метушилася біля дзеркала в коридорі, тато без угаву запевняв, що в неї чудовий вигляд, що вона й так красуня. Я чула, як він поплескав себе по кишенях, шукаючись ключів, гаманця, дрібних грошей, а потім зареготав. Грюкнули двері, я почула, як від’їхав автомобіль, і тоді зостався лише далекий звук телевізора в кімнаті дідуся. Я сіла на сходи. А тоді витягнула телефона й подзвонила Віллові.

Згодом він відповів. Я уявила, як він прямує до пристрою, що керується голосом, і натискає кнопку великим пальцем.

— Здорова!

— Це твоїх рук справа?

Невелика пауза.

— Кларк, це ти?

— Це ти допоміг татові з роботою?

Здавалося, він трохи задихався. Я розсіяно подумала, чи зручно йому сидіти.

— Я гадав, ти зрадієш.

— Мені приємно. Просто… Не знаю. Я дивно почуваюся.

— А не варто. Твоєму батькові потрібна робота. Моєму — кваліфікований майстер.

— Справді? — Я не могла приховати скептицизму в голосі.

— Що?

— І це не має нічого спільного з тим, про що ти недавно запитав мене? Про нього та іншу жінку?

Настала довга пауза. Я навіть бачила, як він сидить там, у своїй кімнаті, й дивиться крізь панорамні вікна.

Потім він обережно почав:

— Ти думаєш, що я шантажував свого батька, щоб він дав твоєму роботу?

Висловлене так питання звучало надумано.

Я знову сіла.

— Пробач. Не знаю. Просто дивно. Час. Усе так збіглося.

— То радій, Кларк. Це гарна новина. Твій тато справиться. І це значить… — Він вагався.

— Що це значить?

— …що однієї пречудовної днини ти зможеш випростати свої крила та полетіти, не турбуючись про те, як там дають собі раду твої батьки.

Здалося, наче він ударив мене. Я відчувала, як повітря витиснулося з моїх легень.

— Лу.

— Так.

— Щось ти принишкла.

— Я… — Я ковтнула. — Пробач. — Я відвернулась. — Мене кличе дідусь. Але так. Спасибі за… те, що замовив слівце.

Я мала завершити розмову. Десь у горлі з’явився здоровецький клубок, і я не була певна, що зможу ще щось сказати.

***

Я пішла в паб. Повітря повнилося запахом квітів, люди, що проходили повз мене вулицею, всміхалися, одначе я всміхнутись їм у відповідь не здужала. Я знала, що не можу залишатися в батьківському будинку наодинці зі своїми думками. Я знайшла всіх «Гігантів тріатлону» надворі біля паба. У затіненому кутку стояли два столи, зсунуті докупи, й з усіх боків стирчали жилаві рожеві лікті та коліна. Дехто кивнув мені з увічливості (жодної жінки), й Патрик відступив, звільнивши для мене трохи місця поруч себе. Я зрозуміла, що мені дуже не вистачає Трини.

Пивний сад паба виповнювала специфічно англійська суміш ревіння студентів та продавців у сорочках без піджаків, які прийшли сюди після робочого дня. Цей паб був улюблене місце туристів, і поміж англійських голосів можна було почути безліч інших акцентів — італійських, французьких, американських. За західною стіною виднів замок, і так само, як і щоліта, туристи шикувалися в черги, щоб сфотографуватися на його тлі.

— Не сподівався, що ти прийдеш. Хочеш випити?

— Почекай трошки. — Я просто хотіла посидіти, спершись головою на Патрика. Я хотіла почуватись як колись — нормально, спокійно. Я хотіла забути про смерть.

— Сьогодні я побив свій рекорд. П’ятнадцять миль лише за сімдесят дев’ять цілих і дві десяті хвилини.

— Чудово.

— Запрацював ефективніше, так, Пате? — сказав хтось.

Патрик затарабанив кулаками в груди й заревів.

— Це чудово. Справді, — намагалась я порадіти за нього.

Я випила, потім ще. Послухала їхніх розмов за пробіг, побиті коліна, напади гіпотермії під час плавання. А потім відвернулася й спостерігала за іншими людьми в пабі, міркуючи про їхнє життя. У кожного з них у сім’ї, загалом у житті, було своє знаменне — діти, яких любили та втрачали, темні секрети, великі радощі й трагедії. Якщо вони могли все це відкласти, якщо вони могли просто насолоджуватися сонячним надвечір’ям у пивному саду, то й мені варто спробувати.

А тоді я розказала Патрикові про татову роботу. Схоже, він був так само вражений, як і я, коли це почула. Я мусила повторити це, щоб він переконався, що розчув мене правильно.

— Це… дуже зручно. Ви обоє працюватимете на нього.

Тоді я хотіла розказати йому, справді хотіла. Я хотіла пояснити, що багато що пов’язане з моєю боротьбою за Віллове життя. Хотіла розказати йому, що Вілл, схоже, намагався купити мені свободу. Але я знала, що нічого говорити не можна. Я могла б розповісти й про все інше, якби вільно було.

— Гм… це ще не все. Він запропонував залишатися в нього, у вільній кімнаті, коли захочу. Щоб допомогти мені зарадитися з проблемою нестачі ліжок удома.

Патрик подивився на мене.

— Ти збираєшся жити в нього?

— Можливо. Пате, це хороша пропозиція. Ти ж знаєш, що діється в мене вдома. А тебе ніколи немає поруч. Я люблю бувати в тебе, але… як по щирості, я не почуваюся там як удома.

Він дививсь і далі на мене.

— Тоді зроби його домом.

— Що?

— Переїжджай до мене. Зроби квартиру своєю господою. Спакуй свої речі. Візьми свій одяг. Пора вже нам жити разом.

Тільки пізніше, коли згадувала цей момент, я збагнула, що Патрик здавався дуже нещасливим, промовляючи це. Не так, як чоловік, який нарешті зрозумів, що не може жити без своєї жінки поряд себе, і захотів щасливої спілки двох життів. Скидалося на те, що він почувався так, наче його перехитрували.

— Ти справді хочеш, щоб я переїхала?

— Так. Авжеж. — Він почухав біля вуха. — Тобто я не пропоную взяти шлюб чи щось таке. Проте жити разом — досить розумно, еге?

— Ти такий романтик.

— Я серйозно, Лу. Уже час. Думаю, час давно настав, але я то коло того ходжу, то коло того. Переїжджай. Усе буде добре. — Він обняв мене. — Усе буде дуже добре.

Навколо нас «Гіганти тріатлону» дипломатично відновили свою балачку. Почувся радісний вигук, коли група японських туристів нарешті зробила бажану фотографію.

Птахи співали, сонце сідало, світ і далі крутився. Я хотіла бути частиною цього, а не загрузнути в тихій кімнаті, турбуючись про чоловіка в інвалідному візку.

— Так, — сказала я, — це буде чудово.

17

Найгірше в роботі доглядальниці зовсім не те, про що ви могли подумати. Не піднімання й витирання, не ліки та вологі серветки й не слабкий та чомусь завжди помітний запах засобу для дезінфекції. І навіть не той факт, що більшість людей вважає, нібито ви робите це тільки тому, що не досить розумні для чогось іншого. А те, що якщо ви проводите весь день у безпосередній близькості до когось іще, то від їхнього поганого настрою не втечеш. І від свого також.

Вілл тримався віддалено весь ранок після того, як я розповіла йому про свої плани. Стороння людина нічого б не втяла, але жартів поменшало, не в’язалася розмова. Він нічого не запитав мене про зміст сьогоднішніх газет.

— Ти цього… прагнеш? — Його очі блимнули, але обличчя нічого не виражало.

Я стенула плечима. Тоді рішучіше кивнула. Мені здалося, що в моїй відповіді було якесь дитяче ухиляння.

— Річ у часі, — сказала я. — Тобто мені вже двадцять сім.

Він вивчав моє обличчя. У нього аж щелепу звело.

Раптом я відчула нестерпну втому. У мені прокинулось дивне бажання попрохати пробачення, однак я не знала за що.

Він ледве кивнув і всміхнувся.

— Радий, що ти зарадилась з усім, — сказав він і поїхав на кухню.

Я почала злитись на нього. Мене ще ніколи не осуджували так, як, знать з усього, тепер осуджував Вілл. Скидалося на те, буцім Вілл давав мені зрозуміти, що втратив до мене цікавість через мій намір переїхати до свого хлопця. Неначе я перестала бути його улюбленою іграшкою. Звичайно, я не могла йому все це сказати, проте я була така ж холодна з ним, як він зі мною.

Щиро кажучи, це виснажувало.

Пополудні хтось постукав у задні двері. Я задріботіла коридором з мокрими від миття посуду руками й, відчинивши двері, побачила чоловіка в темному костюмі з портфелем у руці.

— Ні-ні. Ми буддисти, — твердо проказала я, зачиняючи двері, однак чоловік намагався заперечити.

За два тижні до того двійко Свідків Єгови затримали Вілла біля задніх дверей майже на п’ятнадцять хвилин, поки він намагався від’їхати назад по зсунутому килимку. Коли я нарешті зачинила двері, вони відкрили поштову скриньку, щоб крикнути, що «він більше, ніж будь-хто» повинен розуміти, як це з нетерпінням чекати загробного життя.

— Гм… Я тут, щоб побачитися з містером Трейнором, — мовив чоловік, і я обережно відчинила двері. За весь час мого перебування в Ґранта-гаусі ще ніхто не приходив побачитися з Віллом через задні двері.

— Впусти його, — сказав Вілл, з’явившись позад мене. — Я попрохав його приїхати. — І додав, поки я ще стояла: — Усе гаразд, Кларк… він друг.

Чоловік переступив через поріг і потис мою руку.

— Майкл Ловлер, — сказав він і збирався щось додати, та між нами в’їхав Вілл, практично перервавши дальшу бесіду.

— Ми будемо у вітальні. Можеш зробити каву й залишити нас на деякий час?

— Гм… Гаразд.

Містер Ловлер зніяковіло всміхнувсь до мене й пішов за Віллом у вітальню. Коли я за кілька хвилин увійшла з кавою на таці, вони обговорювали крикет. Розмова про позиції на полі та пробіжки тривала, поки в мене не вичерпалися причини залишатися в кімнаті.

Стріпуючи невидимий пил зі своєї спідниці, я випросталась і сказала:

— Що ж, не буду заважати.

— Спасибі, Луїзо.

— Ти справді більше нічого не хочеш? Може, печива?

— Спасибі, Луїзо.

Вілл ніколи не називав мене Луїзою. І ніколи раніше не виставляв мене.

Містер Ловлер перебував там майже годину. Упоравшись з роботою на кухні, я крутилася там, виважуючи, чи досить хоробра, щоб підслуховувати. Як виявилося, ні. Я сіла, з’їла два шоколадні тістечка, погризла нігті, дослухаючись до гулу їхніх низьких голосів, і вп’ятнадцяте запитала себе, чому ж Вілл попрохав цього чоловіка не використовувати головний вхід.

Він не був схожий на лікаря чи консультанта. Радше на фінансового консультанта, хоча в ньому не було потрібної величності. Стеменно він не скидавсь на фізіотерапевта, ерготерапевта, дієтолога чи одного з безлічі інших спеціалістів, яких наймали місцеві органи влади, що заглядали до нас, щоб оцінити потреби Вілла, які постійно мінялися. Їх можна розпізнати здалека. Вони завжди здавалися виснаженими, але були жваві та награно веселі. Вони носили вовняні вироби приглушених тонів, зручне взуття й водили запилені «універсали», заповнені теками й коробками з обладнанням. У містера ж Ловлера був синій БМВ. Його блискучий автомобіль п’ятої серії не міг належати службовцеві місцевих органів влади.

Аж ось відчинилися двері й з вітальні вийшов містер Ловлер. Він закрив портфель і повісив піджак на руку. Більше він не здавався зніяковілим.

За мить я була в коридорі.

— О, ви не покажете мені, де у вас ванна кімната?

Я мовчки вказала й стояла, гомзаючись, поки він не вийшов звідти.

— Добре. Поки що все.

— Спасибі, Майкле! — Вілл не дивився на мене. — Я чекатиму на звістку від вас.

— Зв’яжуся з вами пізніше на цьому тижні, — сказав містер Ловлер.

— Краще електронною поштою, ніж листом, принаймні поки що.

— Так. Звичайно.

Я відчинила задні двері, щоб провести його. Коли Вілл повернувся у вітальню, я вийшла за тим чоловіком у двір і байдуже спитала:

— То що, далеко вам їхати?

Його одяг був чудово скроєний, у пошитті вчувалися різкі контури міста, а в щільності тканини — серйозні гроші.

— На жаль, у Лондон. Проте, сподіваюсь, о цій порі дня перешкод для руху не буде.

Я пішла слідом за ним. Сонце підбилося високо, й мені довелося примружитися, щоб побачити його.

— То… м-м-м… куди саме ви прямуєте?

— На Риджент-стрит.

— На саму Риджент-стрит? Утішно.

— Так. Непогане місце. Справді. Спасибі за каву, міс…

— Кларк. Луїза Кларк.

Він зупинився й подививсь на мене. Я подумала, він здогадався про мої бездарні спроби з’ясувати, хто він такий.

— А, міс Кларк, — промовив він, швидко повернувши на обличчя професійну усмішку. — У будь-якому разі дякую.

Він обережно поклав свій портфель на заднє сидіння, сів у машину й поїхав.

Того вечора по дорозі до Патрикового дому я заглянула в книгозбірню. Могла б скористатися його комп’ютером, однак досі відчувала, що маю питатися, тому мені здалося, так буде простіше. Я сіла за термінал і надрукувала в пошуковику «Майкл Ловлер» та «Риджент-стрит, Лондон». «Знання, Вілле, — це сила», — тихо промовила я.

Із 3 290 результатів перші три показали, що «Майкл Ловлер, юрист-практик, фахівець із заповітів, спадкових справ і довіреностей» розмістився на тій самій вулиці. Кілька хвилин я витріщалась на екран, а потім набрала його імення в пошуку зображень. На дисплеї був той самий чоловік, який провів із Віллом годину, в темному костюмі на якійсь конференції, — Майкл Ловлер, фахівець із заповітів і спадкових справ.

Того вечора я переїхала до Патрика, за півтори години між тим часом, як я закінчила роботу, і тим, коли він подався бігати. Я забрала все, крім свого ліжка та нових жалюзів. Патрик приїхав на своєму авті, ми спакували всі речі в мішки на сміття й за дві поїздки перевезли до нього все, за винятком моїх шкільних підручників, що були на горищі.

Мама плакала: вона думала, що то вона мене змусила.

— На Бога, кохана. Їй час з’їхати. Таки двадцять сім років, — сказав мій батько.

— Вона й досі моє малятко, — упала в річ мама, втиснувши мені в руки дві бляшанки з фруктовими кексами та паковання мийних засобів. Я не знала, що й сказати. Я навіть не люблю фруктові кекси.

Навдивовижу легко було розмістити мої речі в квартирі Патрика. Він не мав практично нічого, та й я за роки, проведені в комірчині, багато не нажила. Єдиною річчю, через що ми посварилися, була моя колекція дисків, які, судячи з усього, можна було б об’єднати з його дисками лише тоді, коли б я попідписувала їх та посортувала за абеткою.

— Почувайсь як удома, — раз по раз казав він, ніби я була гостею. Ми нервувались і, як не дивно, почувалися ніяково, мов на першому побаченні. Поки я розпаковувала речі, він приніс мені чай і сказав: «Гадаю, це могла би бути твоя чашка». Він показав мені, що й де на кухні лежить, а потім кілька разів промовив: «Природно, ти можеш ставити речі, де хочеш. Я не проти».

Він звільнив дві шухляди й шафу в кімнаті для гостей. Інші дві шухляди були заповнені його спортивним одягом. Я не знала, що буває так багато видів лайкри та флісу. Мій яскравий барвистий одяг залишив у шафі ще кілька футів порожнього простору. Плічки з дроту жалібно дзеленчали в просторій шафі.

— Треба купити просто більше речей, щоб заповнити її, — сказала я, дивлячись на шафу.

Патрик нервово засміявся.

— Що це?

Він подивився на мій календар, прикріплений на стіні гостьової кімнати. Зеленим кольором були записані ідеї, а чорним — фактично заплановані заходи. Коли щось спрацьовувало (музика, дегустація вин), я домальовувала поряд смайлик. Як щось пішло не так (верхогони, художні галереї), місце лишалося порожнім. На наступні два тижні було мало позначок — Віллові набридли місця поблизу, а я ніяк не могла переконати його вирватись подалі від дому. Я глянула на Патрика. Він придивлявся до дванадцятого серпня, яке було виділене чорними знаками оклику.

— Гм… це просто нагадує мені про роботу.

— Думаєш, контракт не продовжать?

— Не знаю, Патрику.

Патрик узяв ручку, що там висіла, подивився на наступний місяць і підписав під двадцять восьмим тижнем: «Пора шукати роботу».

— Так ти підготуєшся до будь-якого варіанту, — сказав він. Потому цьомкнув мене й залишив саму.

Я акуратно розклала свої креми у ванній кімнаті, охайно заховала бритви, зволожувальний засіб і тампони в його дзеркальну шафку. На підлозі під вікном у гостьовій кімнаті рівним рядом розставила кілька книжок, серед іншого новинки, які Вілл замовив для мене на «Амазоні». Патрик пообіцяв почепити кілька поличок, коли матиме вільну хвилинку.

Він пішов бігати, а я сиділа, дивилася на замок за промисловою територією й мовчки тренувалася вимовляти слово «оселя».

Зберігати секрети я взагалі не вмію. Трина каже, що я торкаюся свого носа, навіть коли тільки задумаю щось збрехати. Одразу ж видаю себе. Мої батьки й досі жартують, спогадуючи те, як я писала цидулки від маминого імені після того, як прогулювала школу.

«Шановна міс Тровбридж, — цитували вони, — будь ласка, пробачте, що Луїзи Кларк не було сьогодні на уроках, просто маємо проблеми „в жіночій справі“».

Тато намагався зберегти серйозний вираз обличчя, бо ж мав добряче висварити мене.

Приховати плани Вілла від моєї родини — то одне. Я добре приховувала секрети від батьків (урешті-решт це те, чого вчишся, коли доходиш зросту), але самій впоратися з тривогою — то зовсім інше.

Наступні кілька ночей я провела, намагаючись з’ясувати, що ж Вілл хоче зробити й чи можу я цьому якось зарадити. Мої думки товклися довкола цього, навіть коли ми з Патриком базікали на невеличкій кухоньці, разом готуючи їжу (я дізналася про Патрика багато нового, наприклад, він знав силу-силющу різних страв, які можна приготувати з індичої грудинки). Уночі ми кохалися — на той момент це здавалося нам майже обов’язковим, наче ми повинні були до повної повні скористатися нашою свободою. Було таке враження, буцім, на думку Патрика, я завинила йому, бо постійно була надто близько до Вілла. Та щойно він засинав, я знову заглиблювалася в роздуми.

Лишилося трохи більш як сім тижнів.

І Вілл складав плани, навіть якщо я цього не робила.

Наступного тижня Вілл, навіть якщо й помітив мою стурбованість, нічого не сказав. Для нас почалася буденщина: я вивозила його недалечко за місто, готувала йому їжу, доглядала його, коли ми були в будинку. Він більше не жартував про Бігуна.

Ми обговорювали останні книжки, що він їх порекомендував: «Англійський пацієнт» (мені сподобався) і якийсь шведський трилер (не сподобався). Ми були уважні одне до одного, аж занадто ввічливі. Мені бракувало його образ, його дратівливості — їхня нестача лише посилювала відчуття тривоги, що нависала наді мною. Натан спостерігав за нами, наче вивчав нові види тварин.

— Невже посварилися? — запитав він якось на кухні, поки я розпаковувала харч.

— Ліпше його спитай, — відповіла я.

— А він сказав те саме.

Подививсь на мене скоса Натан і зник у ванній, щоб відчинити медичну шафку Вілла.

Тим часом я витримала три дні після візиту Майкла Ловлера, перш ніж зателефонувати місіс Трейнор. Я запропонувала зустрітися десь поза домом, і ми домовилися про невеличку кав’ярню, яка відкрилася на території замку. За іронією долі, то була та сама кав’ярня, через яку я втратила роботу.

Там було набагато стильніше, ніж у «Булочці з маслом»: довкола білений дуб і вибілені дерев’яні столи та стільці. Подавали домашній суп зі справжніх овочів і надзвичайні тістечка. Але нормальної кави не було, тільки лате, капучино та макіято. Ні будівельників, ані дівчат із перукарні. Я сиділа, попиваючи чай, і думала за пані Кульбабку: чи почуватиметься вона досить комфортно, сидячи тут весь ранок і читаючи газету.

— Луїзо, пробачте, що спізнилася. — Камілла Трейнор бадьоро увійшла в залу із сумочкою під пахвою. На ній була сіра шовкова сорочка й темні штани. Я переборола бажання підвестися. Щоразу, говорячи з нею, я почувалася, як на співбесіді.

— Затрималася в суді.

— Пробачте, що відірвала вас від роботи. Я просто… я не певна, що це може почекати.

Вона звела руку й самими губами проказала щось офіціантці, після чого сіла поряд навпроти. Вона дивилася, немов крізь мене.

— До Вілла приходив правник, — сказала я. — Я дізналася, що він спеціаліст із заповітів і спадкових справ. — Я не змогла придумати м’якшого варіанта для початку розмови.

Місіс Трейнор зреагувала так, неначе я вдарила її по обличчю. Надто пізно до мене дійшло, що вона, найпевніше, сподівалася почути щось хороше.

— Правник? Ви впевнені?

— Я знайшла його в інтернеті. Він працює на Риджент-стрит… У Лондоні, — додала я без потреби. — Його звати Майкл Ловлер.

Вона закліпала частіше, немов намагалась зрозуміти це.

— Це вам сказав Вілл?

— Ні. Думаю, він не хотів, щоб я дізналась. Я… Я з’ясувала ім’я чоловіка й знайшла його в інтернеті.

Принесли капучино. Офіціантка поставила його на стіл перед місіс Трейнор, але жінка, здавалося, не помітила.

— Ще щось принести? — запитала дівчина.

— Ні, дякую.

— Сьогоднішня страва дня — морквяний торт. Ми його самі печемо. З чудовою начинкою: масляний…

— Ні! — голос місіс Трейнор був різким. — Дякую.

Дівчина ще постояла, щоб ми зрозуміли, що вона образилась, і пішла, умисне розмахуючи своїм записником.

— Пробачте, — сказала я, — ви прохали повідомляти вас про все важливе. Я півночі не спала, намагаючись зрозуміти, чи казати вам це.

Її обличчя трохи зблідло. Я знала, що вона відчувала.

— А як він сам? Ви… ви придумали щось новеньке? Якісь поїздки?

— Він не хоче. — Я розповіла їй про Париж і список, який склала.

Поки я говорила, місіс Трейнор думкою забігала наперед, розраховуючи та оцінюючи все.

— Будь-куди, — промовила вона нарешті. — Я все профінансую. Будь-яку поїздку. Я заплачу за вас. За Натана. Просто… просто переконайте його погодитись на це.

Я кивнула.

— Якщо ви ще щось можете придумати… просто щоб купити трохи часу. Звісно, я заплачу вам і за дальшу роботу по закінченні піврічного контракту.

— Це… це не проблема.

Ми допили нашу каву в тиші, задумавшись кожна про своє. Потай спостерігаючи за нею, я помітила, що її бездоганну зачіску торкнула сивина, а під очима, як і в мене, залягли тіні. Я зрозуміла, що, хоч і сказала їй, мені не полегшало, я просто передала їй власну тривогу, яка щораз більшала. Та хіба я мала вибір? Ставки день у день вищали. Годинник вибив другу, і це, здавалося, вивело її з заціпеніння.

— Мушу повертатися на роботу. Будь ласка, Луїзо, дайте мені знати, як щось придумаєте. Було б краще, якби ми обговорювали це подалі від флігеля.

Я підвелася.

— О, вам може знадобитися мій новий номер. Я щойно переїхала. — Поки вона витягала з сумочки ручку, я додала: — Я переїхала до Патрика, мого хлопця.

Не знаю, чому ця новина так здивувала її. Вона стрепенулась, а потім передала мені ручку.

— Я не знала, що у вас є хлопець.

— Я не знала, що мала повідомити вас.

Вона стояла, спершись рукою на стіл.

— Вілл нещодавно казав, що ви… він думав, що ви, можливо, переїдете у флігель. На вихідні.

Я написала домашній номер Патрика.

— Я подумала, що для всіх буде краще, як я переїду до Патрика. — Я передала їй серветку з номером. — Але я живу недалеко. Відразу ж за промисловою зоною. Це не вплине на мій графік роботи чи мою пунктуальність.

Ми стояли. Місіс Трейнор здавалася схвильованою, вона водила рукою по волоссю, зачіпала ланцюжок на шиї. Урешті, наче не стримавшись, вона випалила:

— Невже ви ніяк не могли почекати? Усього кілька тижнів?

— Пробачте?

— Вілл… Думаю, ви дуже подобаєтесь Віллові. — Вона закусила губу. — Я не розумію… не розумію, чим це вам допомогло.

— Зачекайте. Ви кажете мені, що я не мала переїжджати до свого хлопця?

— Я просто кажу, що це не на часі. Вілл у дуже вразливому стані. Ми робимо все можливе, щоб підтримувати в нім оптимізм, а ви…

— А я що? — За нами спостерігала офіціантка, заклякнувши із записником у руці. — Що я? Наважилася мати власне життя поза роботою?

Вона стишила голос.

— Луїзо, я роблю все від мене залежне, щоб зупинити… це. Ви знаєте, з чим ми зіткнулися. Я просто кажу, що хотіла б, уважаючи на той факт, що ви йому не байдужа, щоб ви ще трохи почекали, перш ніж хизуватися… своїм щастям перед ним.

Я не могла повірити в почуте. Я відчула, як обличчя червоніє, і глибоко вдихнула, перш ніж знову заговорити.

— Як ви посміли припустити, що я зробила б щось, що може образити Вілла. Я зробила все, — прошипіла я. — Я зробила все, що змогла придумати. Я шукаю ідеї, витягую його на прогулянки, розмовляю з ним, читаю йому, доглядаю його. — Мої останні слова просто вибухнули з грудей. — Я прибираю за ним. Я змінюю його клятий катетер. Розважаю його. Я роблю більше, ніж уся ваша чортова сім’я!

Місіс Трейнор стояла непорушно. Вона випросталася на повний зріст, притисла сумочку під пахвою.

— Гадаю, розмову, міс Кларк, закінчено.

— Так. Так, місіс Трейнор. Думаю, так і є.

Вона повернулася й швидко вийшла з кав’ярні. Коли двері зачинились, я зрозуміла, що трусило й мене.

Ця розмова з місіс Трейнор вивела мене з рівноваги на наступні кілька днів. У голові постійно крутилися її слова, що я «хизувалася своїм щастям перед ним». Я зовсім не думала, що мої вчинки можуть вплинути на Вілла. Коли мені здалося, що він несхвально відгукнувся про мій намір переїхати до Патрика, я подумала, що йому не подобається Патрик, а не про якісь його почуття до мене. І що особливо важливо — не думаю, що в мене був надто щасливий вигляд.

У будинку я не могла позбутися відчуття тривоги. Немов через мене проходив струм низької напруги й живив усе, що я робила. Я запитала Патрика:

— А ми б з’їхалися, якби сестрі не була потрібна моя кімната?

Він подивився на мене, ніби я несповна розуму. Нахилився, притягнув мене до себе й поцілував у маківку. Потім опустив очі:

— Ти мусиш носити цю піжаму? Я не переношу тебе в піжамі.

— У ній зручно.

— Щось схоже носить моя мама.

— Я не збираюся щоночі носити корсет і підв’язки, тільки щоб ти був щасливий. І ти не відповів на моє запитання.

— Не знаю. Ймовірно. Так.

— Але ми про це не говорили, правда?

— Лу, більшість людей з’їжджається, бо це розумно. Ти можеш кохати когось і водночас бачити фінансові та практичні переваги.

— Я просто… не хочу, щоб ти подумав, буцімто я тебе змусила. Не хочу відчувати, що я тебе змусила.

Він зітхнув і перекрутився на спину.

— Чому жінки завжди прокручують ситуацію знову й знову, поки вона не стає проблемою? Я кохаю тебе, ти кохаєш мене, ми разом майже сім років, і в будинку твоїх батьків не було зайвої кімнати. Насправді, усе досить просто.

Проте все було зовсім не просто.

Мені здавалось, я жила життям, яке не мала шансу передбачити.

Тієї п’ятниці дощило увесь день. Тепла важка дощова завіса, що була схожа на тропічні зливи, змушувала канали дзюркотати, а гілки квітучих чагарників пригинатися, немов у благанні. Вілл дививсь у вікно, як собака, якому відмовлено в прогулянці. Натан прийшов і пішов, піднявши над головою пластиковий пакет. Вілл переглянув документальний фільм про пінгвінів, а пізніше сів за комп’ютер, тим часом як я намагалася знайти собі щось, аби нам не довелось розмовляти одне з одним. Я гостро відчувала, наскільки нам незручно одне з одним, і те, що ми мусили постійно перебувати в одній кімнаті, лише погіршувало ситуацію.

Ось тут я почала розуміти розраду від прибирання. Я протерла підлогу, помила вікна, перестелила ліжко. Я стала невпинним виром активності. Жодна порошинка не сховалася від моїх очей, жоден слід від чашки не уник моєї уваги. Я чистила вапняний наліт на кранах у ванній кімнаті, використовуючи паперові рушники, змочені в оцті (мама нарадила), коли почула, як під’їхав Віллів візок.

— Що ти робиш?

Я схилилася над ванною і не оберталася.

— Чищу крани від вапняного нальоту.

Я відчувала, що він спостерігає за мною.

— Повтори, — проказав він знову.

— Що?

— Повтори.

Я випросталася.

— Чому? Маєш проблеми зі слухом? Чищу крани від вапняного нальоту.

— Ні, Кларк, я просто хочу, щоб ти вслухалася в те, що говориш. Не треба чистити мої крани від нальоту. Моя мама не помітить, а мені байдуже. У ванній смердить, як у забігайлівці, де продають смажену рибу з картоплею. Окрім того, я хотів би прогулятися.

Я забрала з обличчя пасмо волосся. Воно й справді — відгонило пікшею.

— Ходімо. Дощ нарешті вщух. Я тільки-но балакав з батьком. Він сказав, що дасть нам ключі від замку після п’ятої, коли порозходяться туристи.

Я не надто зраділа перспективі вести з Віллом світську бесіду під час прогулянки по території замку. Однак мене вабила можливість вирватися з будинку.

— Гаразд. Дай мені п’ять хвилин. Спробую позбутися запаху оцту на руках.

Різниця між тим, як виховували мене та Вілла, була в тому, що Вілл сприймав своє становище як належне. Гадаю, якщо ви ростете в таких умовах, як він, з багатими батьками, в гарному будинку, якщо відвідуєте хороші школи та чудові ресторани, немовби це річ цілком звичайна, то, ймовірно, у вас з’являється відчуття, що з вами стається тільки хороше, і те, що ваше місце в світі вище, ніж у інших, — закономірність.

Вілл розповідав, що змалечку повсякчас утікав на територію замку. Його батько дозволяв йому блукати там, знаючи, що Вілл нічого не чіпатиме. О пів на шосту, коли йшли останні туристи, садівники починали обрізати кущі й робити лад, а двірники спорожняли урни й підмітали порожні картонки з-під напоїв і сувенірних ірисових помадок, територія замку ставала його приватним ігровим майданчиком. Коли він розказав мені це, я подумала, що, якби нам із Триною повністю віддали замок до розпорядження, ми б, довго не ймучи віри, махали руками в повітрі чи без упину мліли з радості.

— Перед цим розвідним мостом я вперше поцілував дівчину, — сказав він, сповільнюючись, щоб поглянути на нього, коли ми простували гравійною доріжкою.

— Ти сказав їй, що це місце твоє?

— Ні. Може, варто було. Тиждень по тому вона проміняла мене на хлопця, який працював у міні-маркеті.

Я повернулася й шоковано глянула на нього.

— То часом не Террі Ровландс? Темне зачесане назад волосся, татуювання до ліктів.

Вілл звів брову.

— Він.

— То він і досі там працює. У тому міні-маркеті. Якщо тобі від цього полегшає.

— Я не певен, що він надто заздрив би, побачивши, де я тепер, — відповів Вілл, і я знов замовкла.

Було дивно бачити замок таким тихим. Ми були вдвох та ще якийсь садівник удалині. Замість того щоб розглядати туристів, відвертатися на їхні акценти та мимоволі дослухатись до їхніх розмов, я завважила, що, либонь, уперше споглядаю замок, починаю вбирати його історію. Кам’яні замкові мури стоять понад вісімсот років. Там народжувались та помирали люди, зачаровували та розбивали серця. Тепер, у тиші, неначе вчувались їхні голоси, їхня хода стежкою.

— Добре, час признань, — мовила я. — Ти коли-небудь ходив тут, потайці в’являючи себе принцом-вояком чи кимось іще?

Вілл скоса глянув на мене.

— Щиро відповісти?

— Аякже.

— Так. Якось я навіть зняв один з мечів, що висіли на стіні у Великій Залі. Він важив десь із тонну. Я пам’ятаю, як до смерті перелякався, що не здужаю повісити його на стенд.

Ми досягли верхів’я пагорба. Перед нами був рів, за ним аж до зруйнованого муру, що був кордоном, розкинулася простора лука. За муром лежало місто: неонові вивіски, корки та суєта, що характеризувала годину пік у маленькому містечку. А тут панувала тиша, тільки пташки озивались дзвінким щебетом і тихо хурчав Віллів візок.

Він зупинив його й розвернув так, щоб ми бачили територію замку.

— Дивно, що ми ніколи не перетиналися, — промовив Вілл. — Я маю на оці дитинство. Наші дороги мали б перетнутися.

— Чого б це? Бо ж ми стеменно не крутилися в тім самім колі знайомих. І я була малям у возику, повз який ти пройшов, розмахуючи мечем.

— А. Я й забув, що супроти тебе я просто древній.

— Вісім років різниці, поза сумнівом, засвідчують про те, що ти «старший чоловік», — сказала я. — Навіть коли я була підлітком, мій тато ніколи б не відпустив мене зі старшим юнаком.

— Навіть якби той мав власний замок?

— Ну, певно, це багато що змінило б.

Коли ми йшли, довкола піднімався солодкуватий запах травиці, колеса Вілла шипіли, котячись по прозорих калюжах на дорозі. Мені полегшало. Наша розмова була не зовсім така, як колись, але цього варто було сподіватися. Місіс Трейнор мала слушність: Віллові завжди буде важко дивитись, як інші люди живуть далі своїм життям. Я зміркувала, що варто ретельніше думати про те, як мої дії можуть вплинути на його життя. Я більше не хотіла сердитись.

— Ходімо в лабіринт. Я не був там сто років.

Мене відірвали від моїх думок.

— Ні, дякую.

Я роззирнулася й раптом зрозуміла, де ми.

— Чому ти боїшся заблукати? Ну ж бо, Кларк. Тут ти можеш проявити себе. Побачимо, чи ти зможеш запам’ятати маршрут і повернутися. Я засікаю час. Колись постійно так робив.

Я озирнулася в бік будинку.

— Краще не треба.

Від самої гадки про це мій шлунок стиснувся.

— А, не любиш ризикувати.

— Річ не в цьому.

— Без проблем. Ми просто продовжимо нашу невеличку нудну прогулянку й повернемося в маленький нудний флігель.

Я знала, що він жартує. Але щось в його тоні зачепило мене. Я згадала Дейдре в автобусі, її слова про те, як добре, що одна з нас, дівчат, залишилася з батьками. Моє життя мало б бути маленьким, з дрібними амбіціями.

Я подивилася на лабіринт, на його темний густий живопліт. Я чинила безглуздо. Можливо, я поводилася безглуздо вже багато років. Урешті-решт усе в минулому. І я живу далі.

— Просто запам’ятай, куди ти повернула, а йдучи назад, повертай у протилежний бік. Це не так складно, як здається. Справді.

Не подумавши як гоже, я покинула Вілла на стежці й, вдихнувши, увійшла в лабіринт. Поминула знак «Без супроводу дорослих дітям вхід заборонено» та швидко попростувала темним вологим живоплотом, на якому все ще блищали краплі дощу.

«Усе не так вже й погано, все не так вже й погано, — бурмотала я собі під носа. — Це просто гора старого живоплоту». Я повернула праворуч, потім ліворуч через прогалину в живоплоті. Знову праворуч і знов ліворуч. Ідучи, я повторювала подумки в зворотному напрямку: «Праворуч. Ліворуч. Прогалина. Праворуч. Ліворуч».

Моє серце почало гупати швидше, а у вухах шуміла кров. Я змушувала себе думати, як Вілл на тім кінці живоплоту поглядає на годинник. «Це просто дурна перевірка. Я вже не та наївна юна дівчина. Мені двадцять сім. Я живу з чоловіком. У мене відповідальна робота. Я геть інша людина».

Я повернула, пішла прямо й знов повернула.

Коли ж ні з сього ні з того відчула паніку. Мені здалося, що десь у кінці живоплоту прошмигнув чоловік. І хоч я переконала себе, що це тільки гра уяви, проте, відвернувшись, я забула зворотний порядок поворотів. Праворуч. Ліворуч. Прогалина. Праворуч… Праворуч? Я пішла в інший бік? Мені перехопило дух. Я змусила себе йти вперед, тільки щоб остаточно зрозуміти, що я повністю втратила орієнтири. Я зупинилася й глянула на напрямок тіней, намагаючись з’ясувати, з якого боку захід.

Раптом я второпала, що не можу цього зробити. Я не могла залишатися там. Я розвернулася й пішла, як гадала, в південному напрямку. Я виберуся. Мені двадцять сім. Усе добре. Однак потім мені вчулися їхні голоси, улюлюкання та глузливий сміх. Вони з’являлися та зникали в прогалинах живоплоту. Я відчувала, як ноги на високих підборах п’яно погойдуються і як безжально колеться живопліт, коли, намагаючись втримати рівновагу, обпиралась на нього.

— Я хочу негайно вийти, — промовила я до них невиразним нерівним голосом. — Хлопці, з мене досить.

Коли дивлюсь — немає їх. Лабіринт мовчав, чути було лиш віддалений парубочий шепіт десь за живоплотом, утім, можливо, то просто вітер шерехтів листям.

— Я хочу негайно вийти, — сказала я, утім, голос мій був украй непевним. Я подивилась на небо й на мить, побачивши над собою безкраїй, всіяний зірками темний простір, втратила рівновагу. Коли ж як підстрибну! Це хтось охопив мою талію. Ага, чорнявий. Той, що в Африці був.

— Ти ще не можеш іти, — промовив він. — Ти зіпсуєш гру.

Я знала вже тоді, щойно відчула його руки на моїй талії. Я зрозуміла, що рівновага змістилась, а певна стриманість у поведінці почала випаровуватись. І, засміявшись, відштовхнула його руками, неначе все це жарт, не бажаючи давати йому на розум, що я знала. Тоді він гукнув до своїх друзів. Я вирвалася й раптово побігла, намагаючись знайти вихід. Ноги мої тонули у вологій траві. Я чула, як вони оточують мене: їхні викрики, їхні невидимі тіла. Моє горло стислося від паніки. Я була цілком дезорієнтована й не розуміла, де я. Високий живопліт і далі погойдувавсь, нахиляючись до мене. Я бігла, проштовхувалася поміж кущів, спотикалася, пірнала у прогалини, намагаючись утекти від їхніх голосів. Але виходу не було. Усюди, куди повертала, був живопліт і ще якийсь глузливий голос.

Аж ось натрапила на галявинку й на мить утішилася, що свобода поруч. Коли ж бачу, а це знов те саме осереддя, звідки я почала. Я похитнулася, уздрівши, що всі вони стоять там, наче просто чекають мене.

— Ось і ти, — упав у річ один з них, схопивши мене за руку. — Я ж казав вам, що вона сама цього хоче. Давай, Лулу, поцілуй мене, і я покажу тобі вихід. — Його голос був м’яким і тягучим. — Поцілуй нас усіх, і ми покажемо тобі вихід.

Їхні обличчя розпливалися.

— Я просто… Я просто хочу, щоб ви…

— Давай, Лу. Я ж тобі подобаюсь, еге? Ти сиділа в мене на колінах увесь вечір. Один поцілунок. Хіба це важко?

Хтось пирснув сміхом.

— І ти допоможеш мені вийти звідси? — Навіть я почула, яким жалюгідним був мій голос.

— Тільки один. — Він зблизивсь до мене.

Я відчула його рот на своїх вустах, а його рука стисла моє стегно.

Він одірвавсь, і я відчула, як змінилося його дихання.

— А тепер Джейкова черга.

Я не знаю, що тоді сказала. Хтось тримав мою руку. Лунав сміх. Я відчула чиюсь руку у волоссі, вже інші губи прикипіли до моїх, наполегливі, агресивні, а потім…

— Вілле… — Я ридала, скрутившись у клубок. — Вілле… — знову й знову повторювала його ім’я, мій голос проривався десь із грудей. Я відчувала, що він десь далеко, аж на тому боці живоплоту.

— Луїзо? Луїзо, де ти? Що сталося?

Я щонайдалі забилася в куток у живоплоті, міцно охопивши себе руками. Сльози розмивали очі. Я не могла вийти. Здавалось, я зостануся тут довіку. Ніхто мене не знайде.

— Вілле…

— Де?..

Він з’явивсь переді мною.

— Пробач, — мовила я, дивлячись угору перекошеним обличчям. — Мені дуже шкода. Я не можу… це зробити.

Він підняв руку на кілька дюймів, на скільки подужав.

— Господи, що за?.. Ходи сюди, Кларк. — Він під’їхав до мене, з відчаєм глянув на свою руку. — Клята непотрібна штука!.. Все добре. Просто дихай. Ходи сюди. Просто дихай. Повільно.

Я витерла очі. Побачивши його, відчула полегшу, паніка почала відступати. Я встала, похитуючись, і затулила руками обличчя. — Пробач. Я… не знаю, що сталося.

— У тебе клаустрофобія? — Його занепокоєне обличчя було за кілька дюймів від мого. — Я бачив, що ти не хочеш іти. Я просто… Я просто подумав, що ти…

Я заплющила очі.

— Я хочу вийти звідси.

— Тримайся за мою руку. Ми вийдемо.

Вілл вивів мене звідти за декілька хвилин. Спокійним голосом він переконував мене, що добре знає зворотну дорогу з лабіринту. Ще хлопчиськом він поставив собі за мету вивчити дорогу напам’ять. Наші пальці переплелися, і я відчула відрадне тепло його руки. Я здалася сама собі дурною, коли зрозуміла, як близько до виходу я була весь цей час.

Ми зупинилися біля лавки неподалік, і, порившись у спинці візка, я витягла хусточку. Сіла скраю на лавці, й ми обоє мовчки чекали, коли припиниться моя гикавка.

Вілл сидів, потайки скоса поглядаючи на мене.

— Ну?.. — промовив він, коли, нарешті, здалося, що я опанувала себе. — Ти розповіси мені, що відбувається?

Я крутила в руках хустинку.

— Не можу.

Він стулив вуста.

Я ковтнула.

— Це не через тебе, — проказала поспішно. — Я нікому про це не говорила… Це… дурниці. Це сталося давно. Я не думала… що…

Я чула на собі Віллів погляд і воліла, щоб він не дивився. Мої руки не переставали тремтіти, а мій шлунок стиснувся в суцільний вузол.

Я похитала головою, намагаючись натякнути, що існують речі, про які не можу розповідати. Я хотіла знов узяти його за руку, але відчувала, що не зможу. Я усвідомлювала, що він дивиться на мене, майже чула його німі запитання.

Знизу біля брами зупинились два автомобілі. З них вийшло двоє — звідси я не могла їх розгледіти — і обійнялися. Вони постояли там із декілька хвилин, можливо, про щось говорили, відтак повернулися в свої автомобілі й подалися в зворотному напрямку. Я спостерігала за ними, але думати не здужала. Мій розум наче замерз. Я більше не знала, що казати.

— Гаразд. Зробімо так, — сказав він нарешті. Я обернулась, але він на мене не дививсь. — Я скажу тобі те, чого ніколи нікому не казав. Добре?

— Добре! — Я скрутила хусточку в клубок і чекала.

Він глибоко вдихнув.

— Я дуже, дуже боюся того, що буде потім. — Він почекав, поки слова вляжуться й низьким спокійним голосом провадив далі: — Знаєш, більшість людей думає, що моє теперішнє життя — найгірше, що може статися. З усім тим, воно може зробитися ще гіршим. Хтозна, чи не доживатиму я віку, не в змозі самостійно дихати й балакати. Можуть виникнути проблеми з кровообігом, і мої кінцівки ампутують. Мене можуть госпіталізувати на невизначений термін. Хіба це життя, Кларк? Коли я думаю, наскільки гірше все може стати… деколи вночі я лежу в ліжку й справді не можу дихати.

Він важко ковтнув.

— І знаєш… Ніхто не хоче про це чути. Ніхто не хоче, щоб ти говорив про свої страхи, боязнь до болю чи смерті від якоїсь дурної, випадкової інфекції. Ніхто не бажає відати, як воно почуватися зі знанням, що ти ніколи вже не матимеш любощів, не їстимеш їжу, що її зготував своїми руками, не триматимеш свою дитину. Ніхто не бажає знати, що іноді в цім візку я відчуваю напади клаустрофобії й мені хочеться несамовито волати на саму лиш гадку, що проведу я в ньому ще один день. Моя матір ледве тримається й не може пробачити мені те, що я й досі люблю батька. Моя сестра ображається на мене за те, що я вкотре затьмарив її, і тому, що через мої травми вона не може як гоже ненавидіти мене, як тоді, коли ми були дітьми. Мій батько просто хоче, щоб усе це скінчилося. Врешті-решт усі хочуть оптимістично дивитись на це. І хочуть, щоб і я дививсь на це з оптимізмом.

Він зробив паузу.

— Їм потрібно вірити, що є причини для оптимізму.

Я закліпала, вдивляючись у темряву.

— А мені? — спокійно мовила я.

— Кларк, ти… — Він подивився на свої руки. — Єдина людина, з якою я можу говорити, відтоді як попав у цю кляту штуковину.

І я розповіла йому.

Я взяла його за руку, ту саму, що вивела мене з лабіринту, й, дивлячись собі під ноги, зітхнувши, розповіла йому про ту ніч. Як вони сміялися з мене, висміювали те, наскільки я п’яна та обкурена. Як я втратила пам’ять, а пізніше сестра сказала, що напевне так краще — не пам’ятати все, що вони зробили. Одначе відтоді ті непритомні півгодини переслідують мене. Я їх заповнила. Заповнила їхнім сміхом, їхніми тілами та словами. Я заповнила їх власним приниженням. Я розповіла Віллові, як бачила їхні обличчя щоразу, коли вирушала кудись за місто, і як Патрика, мами, тата й мого маленького життя з усіма проблемами та обмеженнями мені стало досить, щоб почуватися в безпеці.

Коли ми скінчили говорити, надворі посутеніло, а на моєму мобільнику я виявила чотирнадцять повідомлень із запитаннями, куди ми пропали.

— Тобі ж не потрібно казати, що це не твоя провина, — тихо промовив Вілл.

Небо над нами здавалось безкраїм. Я крутила в руці хусточку.

— Так. Але я все ще відчуваю… відповідальність. Я надто багато випила, щоб викаблучуватися. Я добряче фліртувала. Я…

— Ні. Вони були відповідальні.

Ніхто ніколи не казав мені цього вголос. Навіть у співчутливому погляді Трини вчувавсь німий докір: «Та ж хіба тобі невтямки, що, як нап’єшся й заграє´ш із чоловіками…»

Його пальці стиснули мої. Легко, але я відчула це.

— Луїзо. Це не твоя провина.

І тоді я розплакалася. Цього разу я не ридала. Сльози текли тихо, а разом з ними мене покидало ще щось. Провина. Страх. І ще дещо, для чого я не підібрала слів. Я ніжно прихилила голову до його плеча, а він, нахиливши свою, торкнувся моєї.

— Гаразд. Ти мене слухаєш?

Я пробурмотіла «так».

— Тоді я скажу тобі дещо хороше, — промовив він і зачекав, наче хотів упевнитися в моїй увазі.

— Деякі помилки… просто мають серйозніші наслідки, ніж інші. Але ти не маєш дозволяти тій ночі визначати, хто ти.

Я відчувала, як його голова хилиться до моєї.

— Кларк, ти сама вибираєш, чи допустити це.

Я протяжно, з трепетом зітхнула. Цілковите безгоміння, у якому ми сиділи, давало змогу словам Вілла запасти мені глибоко в пам’ятку. Я могла б залишатися там усю ніч, покоїтись над усім світом, чуючи тепло Віллової руки у своїй, вчуваючи, як усе погане відступає.

— Нам краще повернутися, — нарешті промовив він, — перш ніж організують пошуковий загін.

Я випустила його руку та неохоче звелася, відчуваючи на шкірі прохолодний вітрець. А потім, майже насолоджуючись моментом, простягнула руки високо над головою. Я розчепірила пальці у вечірнім повітрі й відчувала, як напруженість тижнів, місяців, а мо’, й років потроху слабшає. Я глибоко видихнула.

Піді мною мигтіли вогні міста, світилося кільце на тлі темного краєвиду. Я повернулася до нього.

— Вілле.

— Так.

Я ледве бачила його в тьмяному світлі, але знала, що він дививсь на мене.

— Дякую. Спасибі, що прийшов по мене.

Він похитав головою й напрямив візок на дорогу.

18

— У Диснейленді гарно.

— Я казала — жодних парків розваг.

— Я знаю, що ви казали, але це не лише американські гори й каруселі у формі чашок. У Флориді є кіностудії та науковий осередок. Це насправді досить пізнавально.

— Не думаю, що 35-річному колишньому керівникові компанії потрібне навчання.

— Туалети для інвалідів є на кожному розі. І працівники — неймовірно турботливі. Жодних проблем.

— Далі ви розкажете, що є доріжки для людей з обмеженими можливостями, еге?

— Вони йдуть назустріч кожному. Чому б не спробувати Флориду, міс Кларк? Якщо вам не сподобається, ви можете поїхати в парк розваг «Морський світ». І погода гарна.

— Думаю, я знаю, хто вийшов би переможцем у шоу «Вілл проти косатки».

Здавалося, що турагент не слухав мене.

— Це одна з компаній, які мають найвищий рейтинг у роботі з інвалідами. Знаєте, вони багато чого роблять для добродійного фонду «Загадай бажання» для людей, які помирають.

— Він не помирає, — сказала я й, сердита, скинула дзвінок, коли увійшов Вілл. Я перекладала слухавку з однієї руки в другу, а потім поклала її й закрила блокнот.

— Кларк, усе гаразд?

— Так, — жваво всміхнулась я.

— Маєш гарну сукню?

— Що?

— Що ти робиш у суботу?

Він терпляче чекав. Мій мозок усе ще був десь поміж косаткою й турагентом.

— М-м… нічого. Патрика не буде весь день, він — на тренуванні. А що?

Він зачекав декілька хвилин, перш ніж відповідати, немов діставав задоволення від того, що ось-ось мене здивує.

— Ми йдемо на весілля.

Я так і не дізналася, чому Вілл зненацька надумав їхати на весілля Алісії та Руперта. Припускаю, що то була звичайна його впертість — ніхто не чекав, що він піде, та найменше, либонь, Руперт і Алісія. Можливо, вчинив він саме так, щоб нарешті припинились розмови. Утім, гадаю, за останні кілька місяців усе те втрачало силу, щоб завдати йому бодай якогось відчутного болю.

Ми вирішили, що обійдемося без Натанової допомоги. Я зателефонувала дізнатися, чи підходить намет для інвалідного візка Вілла, й коли Алісія збагнула, що ми насправді не відхиляємо запрошення, в її голосі почулося збентеження, і я второпала, що запрошення те було лиш для годиться.

— М-м… ну… є маленька сходинка до намету, проте, здається, люди, які встановлюватимуть намет, казали, що могли б забезпечити й пандус, — мовила вона.

— Це буде люб’язно. Дякую, — відказала я. — Побачимося в день весілля.

Ми зайшли в інтернет і вибрали весільний подарунок. Вілл витратив 120 фунтів на срібну фоторамку, а за вазу, про яку сказав, що вона «зовсім гидка», віддав іще 60 фунтів.

Мене вразило те, що він міг витратити так багато грошей на того, хто насправді йому навіть не подобавсь, але протягом тижнів роботи у Трейнорів я постерегла, що в них інше ставлення до грошей. Вони, не задумуючись, підписували чеки з чотиризначними числами. Якось я бачила виписку з банківського рахунку Вілла, коли її залишили для нього на кухонному столі. Там було зазначено достатню суму, щоб купити вдвічі більший будинок, ніж наш, — і то був лише його поточний рахунок.

Я вирішила вбратися в свою червону сукню — почасти тому, що знала, вона подобається Віллові (а тепер ще й стало очевидно, що йому потрібна буде щонайменша підтримка, яку він може дістати), а також тому, що насправді я не мала інших суконь, які б наважилась одягнути на такий бенкет. Вілл і гадки не мав про страх, який я відчувала на саму думку про відвідини світського весілля в ролі «допомоги». Щоразу, коли я думала про неприємні голоси, оцінювальні погляди в наш бік, я натомість хотіла провести день, дивлячись, як Патрик намотує круги. Воно, може, й нерозумно було з мого боку переживати, але що я могла із собою вдіяти. Думка про гостей, які зверхньо дивитимуться на нас обох, змушувала мене нервуватися.

Я нічого не сказала Віллові, але за нього боялася. Рішення піти на весілля до колишньої скидалося на мазохістський вчинок за будь-яких обставин, а піти на зборище, де буде повно твоїх давніх друзів і колег по роботі, щоб подивитися, як твоя колишня дівчина одружуватиметься з твоїм колишнім другом, — це видавалося мені прямим шляхом до депресії. Я спробувала натякнути йому напередодні події, але він проігнорував мене.

— Якщо я за це не переживаю, Кларк, то й тобі не варт, — мовив він.

Я зателефонувала Трині й розповіла їй.

— Перевір інвалідний візок, — усе, що вона сказала.

— Це вперше я буду з ним на певній відстані від дому, і це буде страшенна катастрофа.

— Можливо, він просто хоче нагадати собі, що є речі гірші за смерть.

— Смішно.

Трина неуважно слухала нашу телефонну розмову. Вона готувалася до тижневого навчального курсу із наданням місця проживання «майбутнім потенційним бізнес-лідерам» і відчувала потребу в мамі та мені, щоб доглянути Томаса. Подія та, як вона казала, мала бути фантастичною. Мало прийти кілька відомих людей. Її керівник посприяв тому, щоб вона, єдина людина з усієї групи, не оплачувала внески. Коли Трина зі мною розмовляла, то також щось робила на комп’ютері. Чути було стукіт її пальців по клавіатурі.

— Добре тобі, — сказала я.

— Це в якомусь коледжі в Оксфорді. Навіть не в колишньому політеху. Справжній Оксфорд із «замріяними шпилями».

— Чудово.

На хвильку вона завагалась.

— Він не схильний до самогубства?

— Вілл? Не більш як звичайно.

— Ну, це щось, — почувся звук, який повідомив про надходження листа на електронну пошту.

— Я краще піду, Трин.

— Гаразд. Гарно провести час. О, не вдягай тієї червоної сукні. У ній надто велике декольте.

Світанок у день весілля випав яскравий та ароматний, я й знала, що так буде. Такі дівчата, як Алісія, завсіди мають те, що хочуть. Хтось, мабуть, замовив слівце у богів погоди.

— Не прискіпуйся, — сказав Вілл, коли я йому це розповіла.

— Я навчалася в найкращого.

Натан прийшов рано. Він мав підготувати Вілла, щоб ми могли вийти до дев’ятої. Добиратися треба було дві години. Я додала зупинки для відпочинку, уважно плануючи наш маршрут, так, щоб ми мали всі наявні виго`ди. Збираючись у ванній, я натягала панчохи на свої наново поголені ноги, накладала макіяж і знов його витирала, щоб вишукані гості не подумали, буцім я схожа на дівчину на виклик. Я насмілилась не обмотувати шию шарфом, але принесла накидку, яку могла б використати як шаль, якби почувалася надто оголеною.

— Непогано, еге? — Натан відступив назад, появивши моєму зорові Вілла в темному костюмі та волошковій сорочці з краваткою. Він був чисто поголений, з легкою засмагою на обличчі. Сорочка робила його очі особливо яскравими. Несподівано здалося, що вони містять у собі блиск сонця.

— Непогано, — сказала я. Як не дивно, я не хотіла говорити, який в нього насправді гарний вигляд. — У будь-якім разі вона напевно пошкодує, що одружується з тим крикливим шматком сала.

Вілл звів очі до неба.

— Натане, ми все маємо в сумці?

— Так, усе на місці, можна вирушати. — Він повернувсь до Вілла. — Так, отже, ніяких поцілунків з подружками нареченої.

— Якби він тільки захотів, — сказала я. — Вони будуть одягнені в сукні й пахнутимуть кіньми.

Віллові батьки вийшли, щоб провести його. Мені здалося, що вони допіру посварилися, інакше місіс Трейнор не стояла б далеко від чоловіка, так наче вони були з різних графств чи ворожих таборів.

Вона не розімкнула рук навіть тоді, коли, сидячи за кермом, я здала назад, щоб Вілл міг сісти.

Жодного разу вона не глянула на мене.

— Не дайте йому напитися, Луїзо, — промовила вона, змітаючи уявну ворсинку з Віллового плеча.

— Чому? — запитав Вілл. — Я не за кермом.

— Ти повністю маєш рацію, Вілле, — сказав його батько. — Мені завжди треба було випити чарку, або й дві, щоб пережити весілля.

— Навіть своє власне, — пробурмотіла місіс Трейнор і голосно додала: — Ти вельми ошатний, синку. — Вона опустилася на коліно, поправляючи канти Віллових штанів. — Справді, дуже ошатно.

— Ви також! — Містер Трейнор схвально на мене глянув, коли я встала з водійського сидіння. — Дуже ефектно. Ану, Луїзо, покрутіться.

Вілл розвернув свій візок.

— Тату, вона не має часу. Вирушаймо, Кларк. Гадаю, негоже їхати у візку позаду нареченої.

Я закріпила візок Вілла позаду й акуратно повісила його нарядний піджак над пасажирським сидінням так, щоб він не зім’явся. Відтак, відчувши полегшення, сіла в машину, й ми рушили.

Я могла сказати, яким буде будинок батьків Алісії, навіть іще не бачивши його. Фактично моя уява непомильно виплодила побачене далі. Коли пригальмовувала, Вілл запитав мене, чому я сміюся. Великий, у григоріянському стилі, будинок священика, високі вікна якого були частково затемнені безліччю блідих гліциній, а в’їзна алея брукована дрібним світло-коричневим гравієм, був ідеальною домівкою для полковника. Я вже могла в’явити собі, як вона тут росла: з двома охайно заплетеними світлими косами, верхи на своєму власному першому товстому поні, який стоїть на газоні.

Два чоловіки у світловідбивальних жилетах скеровували транспорт на поле між будинком та церквою, що містилася позаду нього.

Я опустила вікно.

— А чи є паркованка біля церкви?

— Гості сюди, мадам.

— У нас інвалідний візок, і тут він застрягне в траві, — сказала я. — Нам треба бути відразу біля церкви. Дивіться, я заїду он туди.

Вони глянули один на одного й щось проміж себе пробурмотіли. Перш ніж вони змогли щось сказати, я під’їхала та припаркувалась у відокремленому місці біля церкви. «І тут усе починається», — подумала, впіймавши Віллів погляд у дзеркалі, коли глушила двигун.

— Заспокойся, Кларк. Усе буде добре, — промовив він.

— Я цілком розслаблена. Чому ти думаєш інакше?

— Ти геть передбачувана. До того ж ти відгризла чотири нігті, поки їхала.

Я припаркувалася, вийшла з машини, обгорнулася накидкою і натиснула на пульт, щоб опустити пандус.

— Добре, — сказала я, коли колеса Вілла торкнулися землі.

У полі через дорогу від нас люди виходили з великих німецьких автівок. Жінки у рожевих сукнях бурмотіли щось до чоловіків, коли їхні підбори застрягали в траві. Вони всі були довгоногі та елегантні в блідих, приглушених барвах. Я поправила волосся, роздумуючи, чи не наклала забагато рум’ян. Підозрювала, що мала вигляд одного з тих пластикових помідорів, з якого видушують кетчуп.

— Отже… як ми сьогодні граємо?

Вілл ледь видимо всміхнувся куточками вуст.

— Щиро?

— Так. Мені треба знати. І, будь ласка, не кажи «Шок і Трепет». Ти плануєш щось жахливе?

Очі Вілла зустрілися з моїми. Бездонно сині. Хмарка метеликів знялася в моєму животі.

— Ми збираємося поводитися надзвичайно добре, Кларк.

Крильця метеликів шалено затріпотіли в мені, неначе вони були в пастці грудної клітки. Я почала говорити, але він мене перебив.

— Слухай, ми будемо робити лише так, щоб було весело, — сказав він.

Весело. Наче виправа на весілля до колишньої могла бути менш болючою за операцію з видалення зубного нерва. Утім, це був вибір Вілла. Віллів день. Я зітхнула, намагаючись опанувати себе.

— Лише одне «але», — сказала я, укотре поправляючи накидку.

— Що?

— Ти не гратимеш Кристі Брауна. Якщо ти будеш удавати Кристі Брауна, я покину тебе з цими розумниками й поїду додому.

Коли Вілл розвернувся й покотив до церкви, я почула, як він пробурмотів: «Зануда».

Ми відсиділи церемонію без пригод. Алісія, як я й думала, була надзвичайно красива: її шкіру вкривала бліда карамель, сукня з косим надрізом з не зовсім білого шовку ковзала по стрункій фігурі, наче вона не посміла б там зупинитися без дозволу. Я пильно дивилася на неї, коли вона проплила проходом, роздумуючи, як то воно бути високою та цибатою й мати такий вигляд, який більшість із нас бачила хіба на відретушованих плакатах. Мені було цікаво, чи робила її зачіску та макіяж команда професіоналів. Чи були на ній стяжні труси. Авжеж, ні. Вона б одягнула блідий шматок чогось мереживного — білизну для жінок, яким насправді не треба нічого підтримувати, білизну, яка коштує більше, ніж моя тижнева зарплатня.

Тоді як священик щось бубнів, а маленькі, взуті у балетки подружки нареченої човгалися на лавках, я роздивлялася інших гостей.

Там практично не було жодної жінки, яка б не могла з’явитися на сторінках глянсового журналу. Їхнє взуття, яке пасувало до їхніх нарядів точно в тон, здавалося, ніколи не носили. Молодші жінки елегантно стояли на чотири-чи п’ятидюймових шпильках, з ідеальним педикюром. Старші жінки, на невисоких тонких підборах, були одягнені в структуровані костюми з рівними плечиками й шовковою підкладкою в контрастних барвах, на них були капелюхи, на які, здавалося, не діє закон гравітації.

За чоловіками не було так цікаво спостерігати, проте майже всі вони мали ту ауру, яку я деколи помічала у Вілла, — ауру багатства та права, відчуття, що життя навколо влаштується відповідно. Я думала про компанії, якими вони порядкують, світ, у якому вони живуть. Мені було цікаво, чи помічають вони таких людей, як я, які няньчать їхніх дітей чи обслуговують їх у ресторані. «Або танцюють стриптиз для їхніх колег по бізнесу», — подумала я, пригадавши співбесіду в Службі зайнятості.

Весілля, на які ходила я, зазвичай мали розділяти сім’ї нареченої та нареченого через побоювання, що хтось порушить умови обіцянок.

Вілл і я розташувалися в задній частині церкви. Візок Вілла був якраз із правого краю моєї лавки. Він одважно дививсь, як Алісія йшла проходом, проте обличчя його нічого не виражало. Сорок вісім хористів (я порахувала) співали щось латиною. Руперт спітнів у своєму смокінгу й підвів брову, неначе почувався задоволеним і воднораз трохи божевільним. Ніхто не плескав і не веселився, коли їх оголосили чоловіком і дружиною. Руперт трохи зніяковів, схилився до своєї нареченої, так, наче хотів вийняти ротом яблуко з води, й трохи не влучив у її рот. Мені було цікаво, чи вважав вищий клас, що зациклюватися біля вівтаря — це трохи занадто.

І потім усе закінчилося. Вілл попрямував до виходу. Я дивилася на його потилицю, підняту вгору й незвичайно поважну, та хотіла запитати, чи не було помилкою приїхати сюди. Я хотіла запитати, чи він досі має почуття до неї. Я хотіла сказати, що він був занадто гарний для цієї дурненької, карамельної жінки, байдуже що міг запропонувати вигляд і що… Я не знаю, що хотіла ще сказати.

Я просто хотіла зробити краще.

— З тобою все гаразд? — запитала я, наздогнавши його.

По суті, нареченим мав бути Вілл.

Він декілька разів кліпнув.

— Чудово, — відказав він і, немов затримавши на мить повітря, видихнув його. Тоді глянув на мене. — Ходімо візьмемо щось випити.

Великий намет стояв у саду, оточеному стіною з кованою брамою, яку умаювали гірлянди з блідо-рожевих квітів. Бар, розміщений у дальньому кінці, повнився людьми, тому я запропонувала Віллові зачекати мене зовні, поки піду й принесу випити. Я кружляла поміж столів, накритих білими лляними скатертинами, на яких було стільки столових приборів і скляного посуду, скільки я зроду-віку не бачила. Стільці мали позолочені спинки, такі, які можна бачити на показах мод, а білі ліхтарики висіли над кожною вазою з фрезіями та ліліями. Повітря настільки виповнював запах квітів, що мені важко було дихати.

— «Піммз»[25]? — запитав бармен, коли я дісталася до місця.

— М-м… — Я озирнулася й побачила, що це був єдиний наявний напій. — О, добре. Два, будь ласка.

Він усміхнувсь до мене.

— Певно, інші напої з’являться пізніше. Міс Девар хотіла, щоб усі гості розпочали з «Піммз». — Бармен по-змовницькому глянув на мене. Злегка зведена брова виказувала його думку про це.

Я пильно глянула на рожевий трунок з лимонадом. Мій тато казав, що найп’янішими завжди були найбагатші люди, тож я була здивована, що вони навіть не починають весілля з алкоголю.

— Мабуть, так має бути, — мовила я і взяла в нього склянки.

Коли я знайшла Вілла, з ним розмовляв якийсь чоловік. Молодий, в окулярах, він трохи схилився, поклавши одну руку на візок Вілла. Сонце вже підбилося високо, й мені треба було мружитися, щоб їх побачити. Я збагнула сенс усіх тих крислатих капелюхів.

— Так до біса приємно знов побачити тебе, Вілле, — казав чоловік. — Офіс без тебе не той. Не сказав би, що аж дуже… але не той. Просто не той.

Він був схожий на молодого бухгалтера — той тип чоловіка, якому насправді зручно лише в костюмі.

— Дуже ґречно з твого боку.

— Це було якось так дивно. Наче ти впав зі скелі. Сьогодні ти на місці, порядкуєш усім, а назавтра нам зоставалось лише в’являти…

Він глянув угору, помітивши, що я стою біля них.

— О, — сказав молодик, і я відчула, як його очі зупинилися на моїх грудях. — Здорові!

— Луїзо Кларк, познайомтеся з Фредді Дервентом.

Я поставила Віллову склянку на підставку й потисла чоловікові руку.

Він поправив окуляри.

— О, — сказав він знову. — А…

— Я — Віллова подруга, — мовила я й несвідомо поклала легенько руку Віллові на плече.

— Тоді життя не таке вже й погане, — сказав Фредді Дервент зі сміхом, який був трохи схожий на кашель. Він почервонів під час розмови. — У всякому разі… мушу спілкуватися. Ви знаєте ці речі, ми маємо розглядати їх як можливість налагодити зв’язки та знайомства. З усім тим, Вілле, радий був зустріти вас. Справді. І… і вас, міс Кларк.

— Він ґречний, — мовила я, коли молодик відійшов. Я забрала руку з Віллового плеча й добряче ковтнула свого «Піммза». Насправді він був смачнішим, ніж здавався. Мене тільки стривожила трохи наявність огірка.

— Так, чолов’яга нівроку.

— Не надто незграбний.

— Ні. — Вілл глянув мені в очі. — Ні, Кларк, зовсім не незграбний.

Немов підохочені прикладом Фредді Дервента, протягом наступної години ще декілька людей підійшло до Вілла привітатися. Дехто стояв трохи віддалік, наче це звільняло їх від конечної потреби ручкатися, тоді як інші підтягували штани та присідали біля його ніг. Я стояла поруч і мало говорила. Видно було, як Вілл трохи заціпенів, коли наблизилися двійко з них.

Один — дебелий прямолінійний чоловік із сигарою, — ставши навпроти Вілла, схоже, не знав, що сказати й бовкнув: «У біса гарне весілля, еге? Думаю, наречена мала чудовий вигляд». — Певно, він не знав романтичної історії Алісії.

Другий, схожий на ділового конкурента Вілла, повівся дипломатичніше, проте в його прямому погляді, у його прямолінійному запитанні про стан здоров’я було щось таке, що, я бачила це, змусило Вілла напружитися. Вони були як ті собаки, що, кружляючи один побіля одного, ось-ось вишкірять зуби.

— Новий гендиректор моєї колишньої компанії, — мовив Вілл, коли чоловік нарешті відійшов, махнувши рукою. — Думаю, він лише хотів переконатись, чи я не спробую влаштувати переворот.

Сонце почало пражити, сад перетворивсь на пахучу яму, і люди шукали захистку під поцяткованими деревами. Я відвезла Вілла в намет, переживаючи через його температуру. Всередині були ввімкнені великі вентилятори, які ліниво дзижчали над нашими головами. Удалині під накриттям альтанки грав струнний квартет, і все було схоже на сцену із фільму.

Плинучи по саду, Алісія, мов неземне видиво, посилала всім повітряні поцілунки й радісно вигукувала, але до нас не наближалася.

Я дивилась, як Вілл висушив дві склянки «Піммза», і таємно раділа.

Обід подали о четвертій. Досить дивний час для обіду, та, як завважив Вілл, на те воно й весілля. Здавалося, час розтягнувся й став безцільним, у будь-якому разі його протікання було розмите нескінченними напоями та безладними розмовами. Не знаю, чи то через спеку, чи, мо’, обстанову, але, поки ми дістались до нашого столу, я почувалася майже п’яною. Коли завважила, як щось недоладно лепечу до старшого чоловіка ліворуч від себе, я зрозуміла, що це насправді можливо.

— Чи є якийсь алкоголь у цій суміші «Піммз»? — запитала я Вілла після того, як перевернула вміст сільнички собі на коліна.

— Так само, як у вині.

Нажахана, я вирячилась на нього. Певніше казавши, на обидвох з них.

— Жартуєш? У ньому були фрукти. Я думала, це означає, що напій безалкогольний. Як я відвезу тебе додому?

— От так нянька, — промовив Вілл, звівши брову. — Цікаво, яка ціна буде моєму мовчанню перед мамою?

Мене приголомшила Віллова поведінка протягом усього дня. Я думала, що матиму мовчазного Вілла, саркастичного Вілла. Щонайменше тихого Вілла. Однак він був чарівний з усіма. Навіть подача супу на обід не потурбувала його. Він лише ввічливо запитав, чи хотів би хтось обміняти його суп на свій хліб, і дві дівчини з дальньої сторони столу, визнавши, що не терплять пшениці, майже кинули свої булочки на нього.

Що більше я переживала, як мені протверезіти, то оптимістичнішим та безтурботнішим ставав Вілл. Старша жінка у праву руч від нього виявилася колишнім членом парламенту, яка боролася за права інвалідів. Вона була однією з тих кількох людей, які говорили з Віллом без найменшого дискомфорту. Якоїйсь миті я побачила, що вона годує його шматком рулету. Коли жінка на деякий час підвелася й вийшла з-за столу, Вілл сказав, що вона колись сходила на Кіліманджаро.

— Люблю бувалих у бувальцях, таких, як ця, — мовив він. — Лишень уяви її з мулом і пакетом бутербродів. Міцна, як старі черевики.

Мені пощастило менше з чоловіком, який сидів ліворуч. Він витратив лише близько чотирьох хвилин, ставлячи найкоротші запитання про те, хто я, де живу, кого я там знаю, щоб збагнути, буцім я нічого не скажу такого, що його може зацікавити. Він обернувся до жінки ліворуч, покинувши мене мовчки справлятися із залишками мого обіду. Я зніяковіла, коли ж чую, Віллова рука зсувається з візка поруч мене, і долоня його лягає на мою руку. Гляну вгору — він мені підморгує. Узявши його руку, я потисла її, вдячно вдивляючись Віллові в очі. І тоді він від’їхав візком на шість дюймів і прилучив мене до розмови з Мері Ролінсон.

— То, Вілл каже, ви за нього відповідаєте, — мовила вона. Її пронизливі блакитні очі та зморшки говорили про життя, у якому не було часу для процедур із догляду за шкірою.

— Намагаюся, — відказала я, зиркнувши на нього.

— І ви завжди працювали в цій галузі?

— Ні, я раніше… працювала в кав’ярні, — не певна, що сказала б іще комусь на весіллі таке, але Мері Ролінсон схвально кивнула.

— Я завжди думала, що це має бути досить цікава робота. Якщо тобі подобаються люди й ти вельми допитлива… я саме така.

Вона радісно всміхалася.

Вілл забрав руку назад на візок.

— Я намагаюсь заохотити Луїзу робити ще щось, щоб трохи розширити її круговид.

— Що ви плануєте? — запитала вона мене.

— Вона не знає, — мовив Вілл. — Луїза — одна з найрозумніших людей, яких знаю, проте я не можу змусити її побачити власні можливості.

Мері Ролінсон зиркнула на нього.

— Не опікуйся нею, любий. Вона цілком спроможна відповідати за себе.

Я кліпнула.

— Певніше, я думаю, з-поміж усіх людей саме ти мав би знати це передусім, — додала вона.

Вілл наче збирався щось сказати, але передумав. Він пильно глянув на стіл і злегка похитав головою, але всміхався.

— Гадаю, Луїзо, що ваша робота нині забирає страшенно багато розумової енергії. Не думаю, що цей юнак — один з найлегших клієнтів.

— Цілком згідна.

— Але Вілл має рацію щодо передбачення можливостей. Ось моя візитівка. Я член правління добродійної організації, яка заохочує на перекваліфікацію. Можливо, в майбутньому ви захотіли б обдумати щось інше.

— Я дуже щаслива працювати з Віллом, дякую.

Я взяла візитівку, яку вона простягнула, не зважаючи на мою відповідь, трохи приголомшена тим, що ця жінка проявила найменшу цікавість до того, що я робила у своєму житті. Але, навіть узявши її, я почувалася самозванкою. Не було ніякого шансу покинути роботу, навіть якби я знала, чого хочу навчитись. Я не була певна, що я саме та людина, якій підійде перекваліфікація. А проте основним моїм завданням було підтримувати у Віллі життя, не дати йому померти. Я настільки заглибилась у власні думки, що на деякий час перестала слухати співрозмовників.

— …це дуже добре, що ви подолали основні труднощі, скажімо так. Знаю, що дуже важко різко перебудувати життя навколо нових сподівань.

Я пильно дивилася на залишки лосося-пашот. Ніколи не чула, щоби хтось так розмовляв із Віллом.

Нахмурившись, він дивився на стіл, а тоді знов обернувся до неї.

— Я не впевнений, що основні труднощі позаду, — проказав він тихо.

Якусь мить вона дивилась на нього, а тоді глянула на мене.

Я подумала: «Чи не зрадило мене часом моє обличчя?»

— Усе потребує часу, Вілле, — сказала вона, торкнувшись його руки. — І саме до цього ваше покоління важко пристосовується. Ви всі виросли у сподіванні, що все буде відбуватись за вашими умовами майже миттєво. Ви всі гадаєте, що проживете те життя, яке обрали. Особливо такий успішний чоловік, як ти. Але на все потрібен час.

— Місіс Ролінсон, Мері, я не сподіваюсь одужати, — сказав він.

— Я не говорю про фізичне, — мовила вона. — Я говорю про навчання користуватися новим життям.

І саме тоді, коли я чекала, що відповість Вілл, почувся голосний стукіт ложки об склянку. Кімната затихла у сподіванні тостів.

Я ледве чула, що вони говорили. Один за одним чоловіки у смокінгах наче зверталися до людей і місць, яких я не знала, викликаючи ввічливий сміх. Я сиділа, наминаючи трюфелі з чорного шоколаду, які подали на стіл у срібних кошиках, випила три чашки кави уряд, отож до відчуття сп’яніння додалися знервованість і збудження. Зате Вілл був уособленням тиші. Він сидів і дививсь, як гості аплодують його колишній дівчині, й слухав, що гудів Руперт про те, яка вона надзвичайно чудова. Ніхто не помітив його. Не знаю, може, тому, що вони не хотіли ранити почуття Вілла, а мо’, через те, що його присутність там насправді викликала деяке збентеження. Лише зрідка Мері Ролінсон схилялася й шепотіла щось йому на вухо, а він злегка кивав, наче погоджувавсь.

Коли нарешті вщухли промови, з’явилася маса працівників, які стали звільняти осереддя кімнати для танців. Вілл нахилився до мене.

— Мері нагадала, що по дорозі є дуже гарний готель. Зателефонуй їм і дізнайся, чи можемо ми там зупинитися.

— Що?

Мері подала мені назву й номер телефона, нашкрябані на серветці.

— Усе нормально, Кларк, — сказав він тихо, так, щоб вона не почула. — Я заплачу. Іди, і тоді зможеш перестати хвилюватись про те, скільки випила. Витягни мою кредитку з сумки. Вони, певно, захочуть одержати номер.

Я витягла кредитку, взяла свій мобільний телефон і пішла далеко в сад. У них було дві кімнати — одно-й двомісна на першому поверсі. Так, малися виго`ди для інвалідів. «Чудово», — сказала я й трохи не крикнула, коли мені назвали ціну. Я дала їм номер кредитної картки Вілла, відчуваючи напад слабкості.

— Ну? — запитав він, коли я повернулася.

— Зробила, але… — затнулась я й додала, скільки коштують дві кімнати.

— Добре, — сказав він. — Тепер подзвони своєму чувакові й скажи, що залишаєшся на ніч, а тоді випий ще склянку. Мені б то вже напевно припало до сподоби, якби ти напилася за рахунок батька Алісії.

І я так і вчинила.

Щось сталося того вечора. Світло потьмяніло, так, що наш маленький стіл став менш помітним, вечірній бриз пом’якшив отой приголомшливий аромат квітів, а музика, вино й танці означали, що в найнесподіваніших місцях ми насправді почали діставати насолоду. Вілл був найрозслабленішим за весь час нашого знайомства. Затиснутий поміж мною та Мері, він розмовляв із нею та всміхався, і було щось таке в тому короткому щасті, що відштовхувало тих людей, які в іншому випадку могли б позирнути на нього жалісливим оком або скоса.

Вілл змусив мене позбутися накидки й сидіти рівно. Я зняла його піджак і послабила краватку. Ми обойко намагались не хихотіти, дивлячись на танці. Годі передати, наскільки краще я почувалася, коли побачила, як танцює еліта. Чоловіків, здавалося, вдарило струмом, а жінки наставляли мізинчики до зірок і гляділися страшенно сором’язливими, навіть коли крутилися.

Мері Ролінсон декілька разів пробурмотіла:

— Боже мій, — вона глянула на мене. Її мова ставала дедалі солодшою з кожним випитим келихом. — Луїзо, ви не хочете піти показати, на що здатні?

— Боже, ні.

— Дуже розумно з вашого боку. Я бачила кращі танці в клятому «Диско-клубі юних фермерів».

О дев’ятій я одержала повідомлення від Натана.

Усе нормально?

Пречудово! Хочеш — вір, хочеш — ні. Вілл добряче проводить час.

А воно так і було. Я дивилась, як він сильно сміявся, коли Мері йому щось сказала, і в мені росло щось дивне й напружене. Я побачила, що це може діяти. Він міг бути щасливим, якби його оточували правильні люди, якби йому дозволили бути Віллом, а не Людиною в Інвалідному Візку зі списком симптомів і об’єктом для жалощів.

А потім о 10 годині вечора почалися повільні танці. Ми дивились, як Руперт кружляв з Алісією по танцмайданчику, їх супроводжували оплески глядачів. Її волосся почало спадати, й вона обвила руками його шию, наче потребувала підтримки. Рупертові руки обхопили її й зімкнулись на спині.

Хоч вона й була вродлива та багата, я відчувала жаль до неї. Я думала, що вона зрозуміє, що втратила, вже тоді, коли буде запізно. Посеред пісні до молодят приєдналися інші пари, тож самих наречених вже не було видко, та й розмова Мері про пільги доглядача мене відвернула, коли зводжу очі, бачу, якраз перед нами стоїть вона, супермодель у своїй білій шовковій сукні. Мені стало страшно.

Алісія кивком поздоровкалася з Мері й трохи пригнулася, так, щоб Вілл міг почути її крізь музику.

Її обличчя було трохи напружене, начебто вона готувалася, перш ніж підійти.

— Дякую, Вілле, що прийшов. Справді. — Вона скоса подивилася на мене, але нічого не сказала.

— Мені дуже приємно, — відповів Вілл одразу. — Ти маєш чарівний вигляд, Алісіє. Це був чудовий день.

На її обличчі промайнув подив. А потім ледь помітна туга.

— Справді? Ти справді так думаєш? Я таки думаю… маю на увазі, я так багато хочу сказати…

— Та годі тобі, Алісіє, — мовив Вілл, — немає потреби. Пам’ятаєш Луїзу?

— Так.

Запала коротка мовчанка.

Я бачила, як Руперт крутився в тіні, насторожено всіх нас роздивляючись. Вона озирнулась на нього й ледве помахала рукою.

— У будь-якому разі дякую, Вілле. Молодець, що прийшов. І дякую за…

— Дзеркало.

— Так. Мені, безумовно, сподобалось воно. — Вона звелася й пішла назад до свого чоловіка, який стиснув їй руку та відвернувся.

Ми дивилися, як вони перетнули танцювальний майданчик.

— Ти не купував їй дзеркало.

— Я знаю.

Вони все ще розмовляли, і Руперт зиркав на нас. Схоже, він не йняв віри, що Вілл був просто люб’язний. Завважте, я теж.

— Чи це турбує… турбувало тебе? — запитала я його.

Він одвернувся від них.

— Ні, — усміхнувся до мене Вілл. Його усмішка вийшла трохи однобока через випите, а очі були сумні й воднораз задумливі.

І тоді, коли танцмайданчик на якусь мить спорожнів перед наступним танцем, я чомусь запитала:

— Вілле, що скажеш? Покрутиш мене?

— Що?

— А ну ж бо. Даймо цим негідникам тему для розмов.

— Гарно, — сказала Мері, піднявши склянку. — В біса круто.

— Ходім. Поки музика повільна. Бо не думаю, що ти зможеш вистрибувати на цій штуці.

Я не дала йому вибору. Обережно сіла Віллові на коліна, обхопивши руками його шию, щоб утриматися на місці. Він з хвилину дививсь мені в очі, наче роздумував, чи може мені відмовити. Тоді, все-таки несподівано, викотив нас на майданчик і почав кататися маленькими колами під блискучим світлом дзеркальних куль.

Я одночасно почувалася дуже сором’язливо й трохи істерично. Я сиділа під кутом, і це означало, що моя сукня задерлася до середини стегон.

— Облиш її, — прошепотів Вілл мені на вухо.

— Це…

— Давай, Кларк. Не відпускай мене тепер.

Я заплющила очі та обвила руками його шию, притулившись щокою до його щоки, вдихаючи цитрусовий запах Віллового лосьйону після гоління. Чути було, як він мугикав під музику.

— Вони все ще приголомшені? — запитав він. Я розтулила одне око й подивилась у тьмяне світло.

Кілька людей схвально усміхались, але більшість, здавалося, не знала, що з цим робити. Мері підняла келих. А потім я побачила, як на нас дивилась Алісія з пониклим обличчям. Коли вона побачила, що я дивлюся, то відвернулася й щось промовила до Руперта. Він похитав головою, немов ми вчиняли щось ганебне.

Я відчула, як грайлива усмішка з’являється на моєму обличчі.

— О так, — мовила я.

— Ха, підсунься ближче. Ти пахнеш фантастично.

— І ти. Проте якщо й далі вернутимеш ліворуч, я можу впасти.

Вілл змінив напрямок. Мої руки ще тісніше обвили його шию, я трошки відхилилася, щоб подивитися на нього, більше не соромлячись. Він дивився на мої груди. Та що я сиділа, то, щиро казавши, він не мав більше куди дивитися. Відвівши погляд від упадини між грудьми, він підвів брову.

— Думаю, панно Кларк, ви б ніколи не допустили, щоб ваші перса були так близько до мене, якби я не був в інвалідному візку, — сказав він.

Я пильно на нього подивилася.

— А ви, пане Вілл, ніколи б не визиралися на мої груди, якби не були в інвалідному візку.

— Що? Авжеж, визирався б.

— Ні. Ви були б надто заклопотані спогляданням високих білявок з безконечно цибатими ногами й пишним волоссям, тих, які вчувають запах грошей за сорок кроків. І в будь-якому разі мене б тут не було. Я б подавала напої он там. Одна з невидимок.

Він закліпав очима.

— То що? Правду кажу?

Вілл глянув на бар, а тоді знов на мене.

— Так. Але на свій захист, Кларк, я можу відповісти, що був телепнем.

Я вибухнула сміхом, таким голосним, що ще більше людей подивилося в наш бік.

Я спробувала посерйознішати на обличчі.

— Вибач, — пробурмотіла я. — Схоже, я стаю істеричною.

— Знаєш, що?

Я могла б дивитися на його обличчя всю ніч. На його зморшки в кутиках очей. На місце, де шия переходить у плечі.

— Що?

— Деколи, Кларк, ти єдина змушуєш мене хотіти вставати вранці.

— Тоді поїдьмо кудись, — слова вилетіли швидше, ніж я зрозуміла, що хочу сказати.

— Що?

— Поїдьмо кудись. Проведімо десь із тиждень там, де нам буде просто весело. Ти і я. Жодного з цих…

Він чекав.

— Телепнів?

— …телепнів. Скажи так, Вілле. Ну ж бо.

Він не відводив від мене очей.

Я не знаю, що говорила йому. Не знаю, звідки це все з’являлося. Я тільки знала, якщо не змушу його сказати «так» цього зоряного вечора, з фрезіями, зі сміхом і Мері, тоді я вже не матиму зовсім шансу.

— Будь ласка.

Секунди перед тим, як він відповів, видалися мені вічністю.

— Добре, — сказав він.

19

Натан

Вони думали, ми не розуміємо. Коли нарешті наступного дня десь під обід вони повернулися з весілля, місіс Трейнор так лютувала, що ледве могла говорити.

— Чому ви не зателефонували?! — питала вона.

Вона залишилася вдома, просто щоб переконатися, що вони повернулися без пригод. Я чув, як вона ходила сюди-туди коридором, ще відколи я прийшов о восьмій ранку.

— Я телефонувала, надсилала вам повідомлення — вісімнадцять разів! І тільки коли додзвонилася до Дьюарів і мені сказали, що «чоловік в інвалідному візку» подався до готелю, я впевнилася, що ви не попали в якусь жахливу аварію на автомагістралі.

— «Чоловік в інвалідному візку». Мило, — зауважив Вілл.

Але було видно, що йому байдуже. Він був повністю розслаблений, зносив своє похмілля з гумором, проте, схоже, біль таки відчував. І лише коли його мама почала докоряти Луїзі, він перестав усміхатися, устряг у розмову, заявивши, що як вона бажає щось сказати, то тільки йому, бо це був його намір залишитися на ніч, а Луїза просто супроводжувала його.

— І, правду сказати, мамо, як тридцятип’ятирічний чоловік, я не повинен нікому звітувати, коли надумаю провести ніч у готелі. Навіть своїм батькам.

Вона витріщилася на них обох, пробурмотіла щось про «елементарну ввічливість» і вийшла з кімнати.

Луїза здавалася приголомшеною, але Вілл під’їхав і прошепотів їй щось. Саме тоді я й зрозумів. Вона трохи зарум’янилася й засміялась тим сміхом, коли ви знаєте, що не маєте сміятися. Сміхом, що натякав на змову. І тоді Вілл повернувся до неї та сказав, щоб вона трохи відпочила: пішла додому, перевдягнулася, може, й подрімала.

— Я не можу гуляти довкола замку з тим, хто явно весело вчора провів нічку, — промовив він.

— Весело провели нічку? — Я не зміг стримати здивування.

— Не те, що ти подумав, — сказала Луїза, вдарила мене своїм шарфом і, схопивши пальто, попрямувала до дверей.

— Візьми автомобіль, — крикнув Вілл. — Тобі легше буде повернутися.

Я спостерігав, як Вілл проводжав її поглядом, поки вона не вийшла. Я б запропонував сім до чотирьох тільки на підставі того погляду.

Вілл трохи поник, коли вона пішла. Здавалося, наче він тримався, поки мама та Луїза не покинули флігель. Я уважно його роздивлявся і, коли усмішка зійшла з його обличчя, зрозумів, що мені не подобається його вигляд. На шкірі в нього виступили бліді плями, він двічі скривився, коли думав, що ніхто не бачить, і навіть з відстані я помітив «гусячу шкіру». В моїй голові віддалено, але пронизливо задзвенів тривожний дзвіночок.

— Чи добре почуваєшся, Вілле?

— Зі мною все гаразд. Не метушися.

— Ти скажеш мені, де болить?

Він трохи відступив, бо знав, що я наскрізь його бачу, — ми працювали разом тривалий час.

— Гаразд. Трохи голова болить. І… м-м-м… Мені треба змінити трубки. І хутко.

Я переніс його в ліжко й почав готувати обладнання.

— А коли Лу їх сьогодні змінювала?

— Вона не змінювала. — Він здригнувся, немов відчув себе трохи винуватим. — І вчора ввечері також.

— Що?

Я перевірив його пульс і схопив тонометр. Авжеж, тиск був високий. Коли я поклав руку йому на чоло, вона блищала від поту. Я взяв у аптечці кілька судинорозширювальних препаратів, розтовк їх, розчинив у воді й простежив, щоб він випив усе до краплі. Тоді підпер його, пересунувши його ноги набік, і швидко змінив трубки, невпинно спостерігаючи за ним.

— Дисрефлексія?

— Так. Не надто розумний вчинок, Вілле.

Автономна дисрефлексія була наш найгірший кошмар. Це була обширна гіперреакція Віллового тіла на біль, дискомфорт або, скажімо, не спорожнений катетер — марна та хибна спроба пошкодженої нервової системи контролювати процеси. Вона виникала ні з сього ні з того, відправляючи тіло Вілла в криз. Він був блідий і важко дихав.

— Як твоя шкіра?

— Трохи поколює.

— Зір.

— У нормі.

— Ой, друже… Як думаєш, нам знадобиться допомога?

— Натане, дай мені десять хвилин. Гадаю, ти зробив усе, що потрібно. Дай мені десять хвилин.

Вілл стулив очі. Я знову виміряв йому тиск, міркуючи, скільки ще можна почекати перед тим, як викликати швидку допомогу. Дисрефлексія неабияк лякала мене, ніколи ж бо не знаєш, як усе повернеться. З Віллом це вже ставалося, коли я тільки почав працювати з ним, тоді він на два дні попав у лікарню.

— Слухай, Натане. Я скажу тобі, коли відчую, що є проблеми.

Вілл зітхнув. Я допоміг йому лягти, прихиливши його спиною до узголів’я.

Вілл розповів, що Луїза була настільки п’яна, що він не хотів ризикувати, доручаючи їй обладнання.

— Бозна-куди вона могла їх припасувати, — він ледь засміявся, кажучи це. З Віллових слів, тільки щоб перенести його з візка у ліжко, Луїза загаяла майже півгодини. Вони обоє двічі опинялися долі.

— На щастя, ми були такі п’яні, що, схоже, нічого не відчули.

Притомність духу спонукала її подзвонити в приймальню, звідки прислали швейцара допомогти підняти Вілла.

— Добрий хлоп’яга. Неясно пам’ятаю, як наполягав, щоб Луїза дала йому п’ятдесят фунтів чайових. Вона добряче хильнула, бо погодилась.

Коли Луїза нарешті вийшла з кімнати, Вілл боявся, що вона просто не дійде до власної. Він усе в’являв її згорнутою на сходах у маленький червоний м’ячик.

Я слухав ту розповідь — і моя приязнь до Луїзи Кларк зникала.

— Вілле, друже, може, наступного разу ти трохи більше подбаєш про себе?

— Усе гаразд, Натане. Зі мною все добре. Я почуваюся вже краще.

Перевіряючи пульс, я відчув на собі його погляд.

— Вона справді не винна.

Його кров’яний тиск знизився. Колір шкіри ставав природнішим на моїх очах. Я видихнув, перед тим навіть не помітивши, що затамував дихання.

Чекаючи, поки Вілл повернеться в норму, ми трохи обговорили вчорашні події. Здавалося, його анітрохи не хвилювала колишня. Вілл небагато говорив, утім, дарма що виснажений, він добре тримався.

Я відпустив його зап’ясток.

— До речі, гарне тату.

Він скоса глянув на мене.

— Переконайся, що не дійдеш до «Вжити до:».

Незважаючи на піт, біль та інфекцію, Вілл, здавалося, мав іще дещо на гадці, окрім того, що повсякчас живило його. Я все думав, що, якби місіс Трейнор знала це, вона, можливо, не так розсердилася б.

Ми не розповіли Луїзі нічого з того, що сталося в обідній час (Вілл узяв з мене обіцянку), та коли вона пізніше, того самого дня, повернулася, то була досить тиха, бліда, а стягнувши на потилиці у вузол своє вимите волосся, вона немов намагалася надати собі розумного вигляду. Я, мабуть, здогадувавсь, як вона почувається: іноді, коли добряче вночі наберешся, зранку почуваєшся дуже добре, однак насправді то лиш через те, що ти все ще трохи п’яний. Давнє добре похмілля просто грається з вами, чигаючи, коли прихопити. Я гадав, що її прихопило десь під обідню пору.

Проте згодом стало ясно, що не тільки похмілля турбує її.

Вілл наполегливо розпитував Луїзу, чому вона так принишкла, поки та не сказала:

— Гаразд, я переконалася, що не ночувати вдома — не є найрозумніше рішення, коли щойно перебираєшся до свого хлопця.

Вона всміхалась, але то була удавана усмішка, і Вілл, і я знали, що там сталося щось серйозне.

Та й хлопця того звинувачувати я не міг. Бо також не хотів би, щоб моя благовірна всю ніч гуляла з якимось чоловіком, хай і квадриплегіком. А він не бачив, як Вілл на неї дивиться. Пополудні ми зробили небагато. Луїза спорожнила Віллів нараменник, витягнувши усі безкоштовні шампуні, кондиціонери, міні-набори до шиття та шапочки для душу, що потрапили їй під руку в готелі («Не смійся, — сказала вона. — За таких цін Вілл міг купити завод із виробництва шампуню»). Ми дивились якийсь японський мультфільм, що, на думку Вілла, чудово підходив для перегляду при похміллі, я крутився неподалік: почасти тому, що контролював його кров’яний тиск, а почасти тому, що тоді, відверто кажучи, я мислив трохи підступно. Хотів бачити Віллову реакцію, коли скажу, що складу їм компанію.

— Справді? — спитав Вілл. — Ти любиш Міядзакі?

А далі наче похопився й сказав, що, поза сумнівом, мені має сподобатись… бо фільм відмінний і так далі, й таке інше. Але там це було. Я був радий, для нього, на одному рівні. Надто довго він думав лише про одне.

Так от, ми дивилися фільм. Опустили жалюзі, зняли слухавку й дивилися цей дивний мультфільм про дівчинку, яка потрапила в паралельний всесвіт, де жили оті дивні істоти, про половину з яких і не скажеш напевне, добрі вони чи погані. Лу сиділа впритул до Вілла, подавала йому його напій, а одного разу навіть витерла йому око, коли туди щось попало. І це було досить ніжно, хоч я мимоволі запитував себе, що з цього всього вийде.

По перегляді Луїза підняла жалюзі й зробила нам чаю. Вони переглянулись, як люди, які вирішують, чи можна довірити вам таємницю, і розказали мені про поїздку. На десять днів. Ще не вирішили куди, проте шлях буде довгий і буде цікаво. Чи зміг би я поїхати й допомогти?

Ще б пак.

Мушу зняти капелюха перед цією дівчиною. Якби чотири місяці тому хтось сказав мені, що ми з Віллом поїдемо в далеку відпустку, трясця, ба навіть, що ми витягнем його з цього будинку, я б подумав, що той явно сплив із розуму. До речі, перед поїздкою треба побалакати з нею про медичну допомогу Віллові наодинці. Не можна знову схибити, якщо ми застрягнемо в якійсь глушині.

Вони навіть сказали про це місіс Tі, коли та заглянула саме перед Луїзиним виходом. Вілл сказав це так буденно, немов поїздка нічим не відрізняється від прогулянки навколо замку.

Маю сказати, я дуже зрадів. Той клятий сайт для гри в онлайн-покер з’їв усі мої гроші, тож я навіть не планував цього року відпустку. Я навіть пробачив Луїзі ту дурість, коли вона послухала Вілла й не замінила йому трубки, а був же страшенно злий, повірте мені. Так от, усе здавалося чудовим, і я аж присвистував, коли вдягав пальто, уже з нетерпінням сподіваючись на білий пісок та блакитне море. Я навіть намагався обмізкувати, чи зможу поєднати це з коротким візитом додому в Окленд.

А потім я побачив їх: місіс Трейнор стояла надворі біля задніх дверей, а Лу якраз збиралася йти. Я не знаю, про що вони гомоніли, однак обидві були похмурі.

Розчув лишень останню фразу, проте й цього було досить.

— Луїзо, я сподіваюся, ви знаєте, що робите.

20

— Ти що?

Ми були на пагорбах за межами міста, коли я йому сказала. Патрик подолав половину шістнадцятимильного пробігу й хотів, щоб я стежила за його часом, їдучи за ним на велосипеді. Та що в катанні на велосипеді я була трохи гіршим спеціалістом, ніж у фізиці елементарних частинок, то постійно лаялася й звертала кермо, а Патрик роздратовано кричав. Насправді він хотів пробігти двадцять чотири милі, але я сказала йому, що навряд чи моя дупа стільки витримає, та й, окрім того, хтось із нас мав іти до крамниці й закупитися на тиждень, коли ми прийдемо додому. У нас закінчилися зубна паста й розчинна кава. До речі, каву любила тільки я. Патрик пив трав’яні чаї.

Коли ми досягли верхів’я Шипкоут-гілл, мені забився дух, мої ноги здавалися олив’яними. Я вирішила викласти все просто на місці. Гадала, поки вертатимемось десять миль додому, до Патрика ще повернеться добрий настрій.

— Я не поїду на «Екстрим Вікінг».

Він не зупинивсь, але наблизився до мене. Поглянув на мене, не зупиняючись. Він здавався настільки враженим, що я мало не звернула в дерево.

— Що? Чому?

— Я… працюю.

Він повернувся на дорогу й збільшив швидкість. Ми почали спускатися, і я тримала руки на гальмах, щоб не обігнати його.

— То коли ти… дізналася?

З його чола дрібними краплинками стікав піт, а на литках виступали сухожилля. Я не могла дивитись на них надто довго, бо починала виляти.

— На вихідних. Я просто хотіла переконатися.

— Але ми забронювали тобі авіаквитки й таке інше…

— Це ж лише «Ізиджет». Я віддам тобі тридцять дев’ять фунтів, якщо це тебе турбує.

— Гроші тут ні при чому. Я думав, ти підтримуватимеш мене. Ти ж казала, що прийдеш підтримати мене.

Гніватися Патрик умів. Коли ми почали зустрічатись, я дражнила його через це. Називала його містер Сердиті Штани. Я так з цього реготала, а він такечки злився, що зазвичай переставав бурмоситись, аби стулити мені рота.

— Хіба я не підтримую тебе зараз? Патрику, я ненавиджу велосипед. І ти це знаєш. Але я підтримую тебе.

Минула ще одна миля, перш ніж він знову заговорив. Можливо, це мала б бути я, але дорогою тупіт Патрикових ніг, здавалося, набув похмурого, рішучого звучання. Тепер ми були високо над нашим маленьким містечком, я задихалася, піднімаючись схилами вгору, й марно намагалася стишити пришвидшене серцебиття щоразу, коли повз проїжджав автомобіль. Я їхала на старому маминому велосипеді (Патрик не дозволив мені навіть наблизитись до свого перегонового демона), де не було передач, тому я часто пленталась за ним у хвості.

Він озирнувся й трохи сповільнив біг, щоб я могла порівнятися з ним.

— То чому ж вони не викличуть когось із агенції? — запитав він.

— Людину з агенції?

— Вона може приходити в їхній будинок. Я про те, що ти в них уже півроку й маєш право на відпустку.

— Усе не так просто.

— Я не розумію чому. Починаючи там працювати, ти ж нічого не знала.

Я затамувала дихання. Це було доволі важко, зважаючи на те, що від їзди на велосипеді я відсапувала.

— Бо він їде в подорож.

— Що?

— Він повинен вирушити в подорож. Тому потрібно, щоб ми з Натаном допомагали йому там.

— Натан? Що то за Натан?

— Його медична доглядальниця. Чоловік, якого ти стрів, коли Вілл прийшов до мами в гості.

Я бачила, як Патрик обдумує це. Він витер піт з очей.

— Перш ніж ти запитаєш, — додала я, — скажу, що інтрижки з Натаном я не закрутила.

Він сповільнився й розглядав асфальт, поки не почав практично бігти на місці.

— Що це все означає, Лу? Адже… адже, мені здається, тут стерті всі межі між роботою і… — він знизав плечима — …і нормальним життям.

— Це не звичайна робота. І ти це знаєш.

— Але Вілл Трейнор, здається, останнім часом став важливішим за все інше.

— О, а це не рахується? — Я відпустила кермо й махнула на його ноги.

— Це інше. Він телефонує, і ти біжиш.

— А ти біжиш, і я прийшла побігати! — Я спробувала всміхнутися.

— Дуже смішно! — Він одвернувся.

— Це шість місяців, Пате. Шість місяців. Зрештою це ж ти хотів, щоб я годилася на цю роботу. А тепер лютуєш, що я сприймаю її надто серйозно.

— Я не думаю… Не думаю, що річ у роботі. Просто… мені здається, ти чогось не договорюєш.

Я завагалась довше, ніж мала б.

— Це не… правда.

— Але ти не їдеш на «Вікінг».

— Я сказала тобі, я…

Він ледве похитав головою, ніби не розчув мене правильно, й побіг дорогою вниз геть від мене. З лінії його спини я зрозуміла, наскільки розгніваний він був.

— Патрику, слухай, зупинімося на хвильку та обговорімо це.

— Ні. Я змарную час, — уперся він.

— Тоді зупинімо таймер. Тільки на п’ять хвилин.

— Ні. Я маю зробити це в реальних умовах.

Він почав набирати швидкість, наче в нього відкрилося друге дихання.

— Патрику, — гукнула я, щосили намагаючись встигати за ним. Мої ноги сковзали з педалей, я лаялася, знову штовхала педаль, щоби спробувати наздогнати його.

— Патрику! Патрику!

Я дивилась на його потилицю, й слова злетіли з моїх вуст, перш ніж я подумала, що кажу.

— Гаразд. Вілл хоче померти. Він хоче заподіяти собі смерть. І ця поїздка — моя остання спроба змінити його думку.

Патрик зменшив швидкість, а тоді зупинився, випростав спину, як і раніше не дивлячись на мене. Відтак повільно повернувся й нарешті перестав бігти на місці.

— Повтори.

— Він хоче поїхати в «Диґнітас». У серпні. Я намагаюся змусити його передумати. Це мій останній шанс.

Він дивився на мене, ніби не знав, чи вірити мені.

— Знаю, це звучить безглуздо, але я повинна змусити його змінити свою думку. Тому… тому я не можу поїхати на «Вікінг».

— Чому ти не сказала мені цього раніше?

— Я пообіцяла його сім’ї не розповідати нікому. Було б жахливо для них, якби все випливло. Просто жахливо. Слухай, навіть він не в курсі, що я знаю. Усе так… складно. Пробач. — Я простягнула йому руку. — Я сказала б тобі, якби могла.

Він не відповів. Він здавався розчавленим, ніби я зробила щось жахливе. Він ледь насупився й двічі важко ковтнув.

— Пате…

— Нічого. Просто… Мушу бігти, Лу. Сам. — Він провів рукою по волоссю. — Гаразд?

Я ковтнула.

— Гаразд.

На якусь мить він наче взагалі забув, чому ми були там. Тоді рвонув із місця, а я дивилась, як він зникає вдалині, рішуче тримаючи голову, і як дорога швидко лишається позаду.

Наступного дня після того, як ми повернулися з весілля, я розмістила в інтернеті запит:

Порадьте, коли ваша ласка, якесь гарне місце, де пропонують пригоди для квадриплегіків. Шукаю щось таке, що може зробити й здорова людина, щось, що може змусити мого пригніченого друга забути на деякий час, що його життя трохи обмежене. По суті, я не знаю, на що сподіваюсь, але з вдячністю розгляну всі пропозиції. Це досить терміново.

Працьовита Бджілка

Коли я зайшла на свою сторінку, то здивовано витріщилася на екран. Вісімдесят дев’ять відповідей. Я прокрутила сторінку вниз та вгору, не певна, чи все це відповіді на мій запит. Тоді оглянулась на інших користувачів комп’ютера в книгозбірні, відчайдушно шукаючи того, хто подивився б на мене. Я б йому розказала! Вісімдесят дев’ять відповідей! На одне запитання!

Мені розказали про банджі-джампінг для паралізованих, плавання, греблю на байдарках, катання на конях з допомогою спеціальної рами (коли, перейшовши за посиланням, я подивилась відео, то навіть трохи розчарувалася, що Вілл не терпів коней: це було круто!).

Там також було плавання з дельфінами й підводне плавання з помічниками. Плавучі візки, які дозволили б йому рибалити, адаптовані квадроцикли для поїздок по бездоріжжю. Дехто з них надіслав власні фотографії чи відео, на яких вони беруть участь у таких заходах. Деякі з них, зокрема Ричі, згадали мої попередні повідомлення й поцікавились, як там Патрик.

Звучить як хороша новина. Йому вже краще?

Я швидко набрала відповідь:

Можливо. З усім тим, сподіваюся, ця поїздка змінить Все на краще.

Ричі відповів:

Розумничка! Якщо маєш кошти, щоб усе це владнати, то Все в твоїх руках!

Скутеристка написала:

Не забудь розмістити кілька його фотографій у спорядженні для банджі-джампінгу. Люблю дивитися на обличчя чоловіків, коли вони догори сподом!

Я любила їх, цих квадриплегіків та їхніх опікунів, за мужність, великодушність та уяву. Того вечора я провела дві години, записуючи їхні пропозиції, переходячи за посиланнями на відповідні веб-сайти, які вони вже випробували, а з деким навіть поспілкувалася в чаті.

Коли я йшла додому, то вже вибрала пункт призначення: ми вирушимо в Каліфорнію на «Ранчо чотирьох вітрів», спеціалізований осередок, який пропонував кваліфіковану допомогу, «яка змусить вас забути, що ви колись потребували допомоги», як сказано на сайті. Саме ранчо, низьку дерев’яну будівлю, розміщену на лісовій галявині неподалік від Йосемітського національного парку, побудував колишній каскадер, який не дозволив своїй травмі хребта обмежувати його дії. Гостьова книга була переповнена відгуками щасливих і вдячних відпочивальників, які клялися, що завдяки йому вони змінили своє ставлення до інвалідності й до самих себе. Принаймні шість користувачів чату були там, і всі стверджували, що це перевернуло їхнє життя.

Ранчо було не просто орієнтоване на інвалідів, воно мало всі вигоди, яких можна було сподіватися від розкішного готелю. Були зовнішні, втоплені в землю ванни з непомітними підйомниками та спеціальними масажерами. Там надавали кваліфіковану медичну допомогу, у кінотеатрі поруч зі звичайними місцями були місця для інвалідних візків. Спеціально обладнано гідромасажну ванну на вільному повітрі, у якій можна сидіти й дивитися на зірки. Ми могли б провести там тиждень, а потім поїхати на кілька днів на узбережжя в готельний комплекс, де Вілл зможе поплавати й помилуватися нерівною береговою лінією. І, найцікавіше, я знайшла перчинку відпустки, яку Вілл не забуде: затяжний стрибок з парашутом з тренованими інструкторами, які пройшли підготовку, щоб допомагати квадриплегікам стрибати. Спеціальним обладнанням вони прикріплять Вілла до себе (очевидно, найголовніше закріпити ноги, щоб коліна не злетіли й не вдарили по обличчю).

Я показала б Віллові готельний буклет, але я не збиралась розповідати йому про це. Я просто збиралась з’явитися там із ним і спостерігати, як він це зробить. Ті кілька дорогоцінних хвилин, коли Вілл стане невагомим, вільним. Він визволиться від того жахливого візка. Він звільниться від земного тяжіння.

Я роздрукувала всю інформацію, а той аркуш поклала зверху. Щоразу, дивлячись на нього, я відчувала, як у мені проростає паросток хвилювання, як при думці про мою першу далеку поїздку, так і при думці, що це може бути те, що треба.

Це може змусити Вілла передумати.

Наступного ранку я показала Натанові свою роботу, і ми обоє, наче справжні конспіратори, крадькома схилились над нашою кавою на кухні. Він переглянув роздруковані папери.

— Я говорила з іншими квадриплегіками про стрибки з парашутом. Немає жодних медичних причин, чому він не може цього зробити. І банджі-джампінг. Існує спеціальне спорядження для послаблення будь-якого тиску на спину.

Я з тривогою вивчала його обличчя. Коли йшлося про фізичне самопочуття Вілла, Натан не розраховував на мої здібності. Тому для мене було важливо, чи буде він задоволений тим, що я спланувала.

— Тут є все, що нам може знадобитися. Тут зазначено, якщо ми зателефонуємо заздалегоди й надамо рецепт лікаря, вони зможуть дістати будь-які непатентовані препарати на випадок, якщо наші ліки закінчаться.

Він нахмурився.

— Звучить добре, — сказав нарешті. — Чудова робота.

— Думаєш, йому сподобається?

Він знизав плечима.

— Уявлення не маю. Але… — Він простягнув мені папери. — Ти дивувала нас і раніше, Лу. — Лукава посмішка прорвалася на його обличчі. — Чом би й знов цього не зробити.

Увечері, перш ніж іти додому, я показала папери місіс Трейнор.

Вона щойно під’їхала, й, трохи повагавшись, чи не видко мене з Віллового вікна, я підійшла до неї.

— Знаю, що це дорого, — сказала я, — але… думаю, це просто приголомшливо. Вілл чудово проведе час. Якщо… якщо ви знаєте, про що я.

Вона мовчки переглянула все це, а потім вивчила підрахунки, які я зробила.

— Я можу заплатити за себе сама. За харчування та проживання. Я не хочу, щоби хтось подумав…

— Усе гаразд, — сказала вона, перебивши мене. — Робіть, що маєте робити. Якщо думаєте, що зможете переконати його поїхати, просто бронюйте місця.

Я зрозуміла, на що вона натякала. Часу на щось інше не було.

— Як думаєте, ви зможете переконати його? — запитала вона.

— Ну… якщо я… якщо я вдам, що це… — Я проковтнула. — …швидше мені на користь. Він уважає, що я нічого не зробила у своєму житті. Постійно стверджує, що я повинна кудись поїхати. Що я повинна… щось робити.

Місіс Трейнор уважно подивилася на мене. І кивнула.

— Так. Це справді схоже на Вілла..

Вона віддала мені папери.

— Я… — Я вдихнула, аж раптом, на мій подив, зрозуміла, що не можу говорити. Я ковтнула, двічі. — Те, що ви сказали тоді. Я…

Схоже, вона не хотіла чекати, поки я договорю, опустила голову й схопилась за ланцюжок на шиї своїми тонкими пальцями.

— Так, ну, я краще піду. Побачимося взавтра. Повідомте мене, що він скаже.

Того вечора я не повернулася до Патрика. Я збиралася, та щось повело мене геть від промзони. Я перейшла дорогу й сіла на автобус додому. Пройшла сто вісімдесят кроків до нашого будинку та увійшла всередину. Це був теплий вечір, усі вікна були повідчинювані, щоб зловити вітер. Мама готувала вечерю, наспівуючи на кухні. Тато сидів на дивані з чашкою чаю, дідусь дрімав у фотелі, схиливши голову набік. Томас старанно розмальовував чорним фломастером свої черевики. Я привіталася й пройшла повз них, думаючи, як можна так швидко почуватися тут чужою.

Трина працювала в моїй кімнаті. Я постукала в двері, ввійшла й побачила її за столом. Із задертими на носі невідомими мені окулярами вона сиділа, схилившись над купою підручників. Було дивно бачити її в оточенні речей, які я вибирала для себе. Томасові малюнки вже позавішували стіни, які я так ретельно пофарбувала, його каракулі й досі видніли в кутку моїх жалюзів. Я мала зібрати докупи думки, щоб інстинктивно не почуватися скривдженою.

Трина подивилася на мене через плече.

— Мама кликала? — запитала вона й подивилася на годинник. — Я думала, вона збирається готувати Томасові вечерю.

— Так. Він їсть рибні палички.

Вона подивилася на мене, потім зняла окуляри.

— Як ти? У тебе жахливий вигляд.

— Як і в тебе.

— Я знаю. Сиджу на цій дурній очищувальній дієті. Через неї в мене висипка, — вона торкнулася рукою підборіддя.

— Тобі не потрібна дієта.

— Таки-так… Мені подобається один хлопець на курсі «Бухгалтерська справа, 2 рівень». Я подумала, варто спробувати. Жахлива висипка на обличчі завжди прикрашає, еге?

Я сіла на ліжко. Ковдра була вбрана в мою підковдру. Патрикові б не сподобавсь її божевільний геометричний візерунок. Було дивно, що Катрині він був до вподоби. Вона згорнула книгу й відкинулась на спинку крісла.

— Так, що відбувається?

Я закусила губу, і вона знову запитала мене:

— Трин, думаєш, я змогла б перекваліфікуватися?

— Перекваліфікуватися? На кого?

— Не знаю. Щось пов’язане з модою, дизайном. Чи навіть просто пошивом.

— Ну… звичайно, курси існують. Я певна, щось є навіть у моєму університеті. Можу глянути, якщо хочеш.

— Та чи приймуть вони таку, як я? Людину, яка взагалі не має кваліфікації.

Вона підкинула й зловила ручку.

— О, зрілих студентів люблять. Особливо зрілих студентів, що довели свою старанність. Можливо, тобі доведеться пройти курс перепідготовлення, але чом би й ні. А чому тебе це зацікавило? Що відбувається?

— Не знаю. Просто недавно Вілл дещо сказав. Про… про те, що я повинна щось зробити зі своїм життям.

— І що?

— І от я думаю… може, настав час і мені зробити те, що й ти робиш. Тепер, коли тато знов утримує сім’ю, можливо, ти не єдина, хто здатний чогось досягнути?

— За навчання потрібно платити.

— Я знаю. Я відкладаю.

— Думаю, потрібно більше, ніж тобі вдалося відкласти.

— Я могла б подати заявку на грант. Чи, можливо, взяти кредит. І в мене вже доволі грошей, щоб протриматись деякий час. Я познайомилась з однією жінкою, членом парламенту, яка має зв’язки з деякими агентствами, що могли б допомогти мені. Вона дала мені свою візитну картку.

— Стривай-но, — мовила Катрина, повернувшись на кріслі, — ніяк не збагну. Я гадала, ти хочеш залишитися з Віллом. Думала, що вся річ у тому, щоб переконати його жити й далі працювати в нього.

— Так, але… — Я витріщилась на стелю.

— Але що?

— Усе складно.

— Як і кількісне пом’якшення[26]. Утім, я розумію, що це — друкування грошей.

Вона піднялась зі стільця та зачинила двері в спальню. Далі, понизивши голос, щоб ніхто не міг нас почути, промовила:

— Думаєш, ти програєш? Він таки збирається?..

— Ні, — поспішно сказала я, — ну, я сподіваюся, що ні. У мене плани. Грандіозні плани. Я пізніше покажу тобі.

— Але…

Я витягнула руки над собою, переплівши пальці.

— Але Вілл мені подобається. Дуже.

Вона вивчала мене з вдумливим виразом на обличчі. Немає нічого страшнішого, ніж вдумливе обличчя моєї сестри, спрямоване безпосередньо на вас.

— От лайно.

— Не…

— Цікава історія, — мовила вона.

— Я знаю, — я опустила руки.

— Ти хочеш працювати, щоб…

— Це мені й інші квадриплегіки сказали. Ті, з ким я листувалася на форумах. Не можна бути всім водночас. Не можна бути доглядальницею та… — Я затулила обличчя руками. Я відчувала на собі Тринині очі.

— Він знає?

— Не знаю. Я навіть не певна, що сама знаю. Просто… — Я впала на ліжко долілиць. Пахло Томасом. І слабким ароматом Мармайту[27]. — Не знаю, що й думати. Але свій час, найпевніше, я проводила б із ним, ніж із кимось іншим.

— Зокрема й з Патриком.

Отут і проявилася правда, в якій я не могла собі признатися.

Мої щоки взялися рум’янцем.

— Так, — сказала я в ковдру. — Іноді так.

— Чорт, — сказала вона перегодом. — А я думала, що тільки я люблю ускладнювати собі життя.

Вона лягла поруч на ліжко, й ми обидві вп’ялися в стелю. Чути було, як ізнизу щось фальшиво насвистував дідусь, а Томас грався машинкою з дистанційним керуванням, яка вищала та стукалась об плінтус.

Мої очі чомусь наповнилися сльозами, і я відчула, як сестрині руки оповили мене.

— Ти зовсім божевільна, — сказала вона, і ми обидві почали сміятися.

— Не хвилюйся, — сказала я, витираючи обличчя, — я не збираюся робити дурниць.

— Добре. Бо що більше я про це думаю, то більше мені здається, що вся річ в гостроті ситуації. Це не реальне життя, а якась драма.

— Що?

— Ну, врешті-решт це питання життя чи смерті, адже ти пов’язана з життям цього чоловіка кожного дня, пов’язана з його фатальним секретом. Певне, тому виникла несправжня близькість. Або ж у тебе синдром Флоренс Найтинґейл.

— Повір мені, це, безумовно, не так.

Ми лежали, й далі дивлячись у стелю.

— Але це дещо дивно любити когось, хто не може… відповісти на твої почуття. Можливо, це просто панічна реакція на те, що ви з Патриком нарешті разом.

— Я знаю. Ти маєш слушність.

— І ви обоє вкупці вже стільки часу. Ти просто могла захопитися іншим.

— Особливо тоді, коли Патрик спить і бачить себе марафонцем.

— Ти можеш знову розізлитися на Вілла. Пам’ятаю, як ти вважала його віслюком.

— Я й досі іноді так уважаю.

Сестра потягнулася по серветку й витерла мені очі. Потім вона посмикала мене за щоку.

— Після того, що ти розповіла, ідея з коледжем видається пречудовою. Бо — скажімо відверто — вріже Вілл дуба чи ні, тобі все одно буде потрібна нормальна робота. Ти ж не захочеш звікувати свій вік доглядальницею.

— Нічого подібного, як ти там казала, з Віллом не станеться. Він… з ним буде все гаразд.

— Авжеж.

Мама кликала Томаса. Ми чули, як вона співала на кухні: «Томасе. Том-Том-Том-Том-Томасе…»

Трина зітхнула й потерла очі.

— Повертаєшся ввечері до Патрика?

— Так.

— Може, підемо вип’ємо в «Далматинці» й ти покажеш мені свої плани? Попрохаю, щоб мама сама вклала Томаса спати. Давай, ти ж можеш пригостити мене, адже назбирала по саму зав’язку на навчання в коледжі.

Була за чверть десята, коли я повернулася до Патрика.

Як не дивно, мої плани на відпустку Катрина схвалила повністю. Вона навіть не додала, як звичайно: «Так, але було б краще, якби ти…» На якусь мить я подумала, що вона робить це лише з увічливості, бо я стеменно з прибебехом. Одначе Трина й далі казала: «Оце так, не можу повірити, що ти це знайшла! Зніми якнайбільше фотографій, коли він займатиметься банджі-джампінгом» або «В’яви собі його обличчя, коли ти скажеш йому про стрибок з парашутом! Усе буде супер!»

Люди, що спостерігали за нами в пабі, можливо, думали, що ми дві подружки, які справді дуже люблять одна одну.

Обмірковуючи поїздку, я тихо ввійшла до квартири. Там не світилось, і я подумала, що Патрик ліг спати раніше згідно з графіком його інтенсивного навчання. Я кинула сумку додолу в коридорі й штовхнула двері вітальні, думаючи, як мило з його боку залишити для мене світло.

Коли бачу — він. Сидить за столом, накритим на двох, поряд мерехтить наполовину згоріла свічка. Коли я зачинила за собою двері, він підвівсь.

— Пробач, — сказав він.

Я витріщилась на нього.

— Я був ідіотом. Ти маєш рацію. Ця твоя робота тільки на півроку, а я поводивсь як дитина. Я повинен пишатися тим, що ти робиш щось вартісне й так серйозно за це взялася. Я почувався… покинутим. Тому пробач. Справді.

Він простягнув руку. Я взяла її.

— Добре, що ти намагаєшся йому допомогти. Це варте захоплення.

— Спасибі, — я стиснула його руку.

Після короткої перерви він заговорив знову, начебто успішно впоравсь із заздалегоди відрепетируваною промовою.

— Я приготував вечерю. Боюся, це знову салат. — Він підійшов до холодильника й витягнув дві тарілки. — Обіцяю, щойно «Вікінг» закінчиться, ми виберемося в шикарний ресторан. Або тоді, коли мені треба буде збільшити кількість вуглеводів у їжі. Я просто… — Він надув щоки. — Гадаю, я не в змозі думати про щось інше останнім часом. Напевне, це частина проблеми. І ти маєш рацію. Ти не мусиш їхати зі мною. Це моя справа. Маєш повне право натомість попрацювати.

— Патрику, — сказала я.

— Лу, я не хочу з тобою сперечатися. Пробачиш мені?

Його очі були занепокоєні й від нього пахло одеколоном. Ці два факти, наче тягар, повільно опустилися на мене.

— У будь-якім разі сідай, — промовив він. — Поїжмо, а потім… Не знаю. Гарно проведімо час. Побалакаймо про щось іще. Не про біг. — Він вимушено засміявся.

Я сіла, подивилася на стіл, а тоді всміхнулася.

— Дуже приємно, — сказала я.

Патрик справді міг зготувати сто одну страву з індички. Ми з’їли зелений салат, паста-салат, салат з морепродуктів і салат з екзотичних фруктів, який він приготував на десерт. Я пила вино, а він — лише мінеральну воду. Поступово ми почали розслаблятися. Переді мною був той Патрик, якого я давно вже не бачила. Він був смішний, уважний. Він контролював себе, навіть не згадував про біг чи марафони й сміявся, коли помічав, що розмова хилиться в той бік. Я відчула, що його ноги наштовхнулися під столом на мої й переплелися, і поволі щось важке й неприємне в моїх грудях почало зникати.

Моя сестра мала слушність. Моє життя стало дивним і віддаленим від усіх, кого я знала: важкий стан Вілла і його таємниця поглинули мене. Я мала переконатися, що ще не втратила себе.

Я стала відчувати себе винною через ту розмову з сестрою. Патрик не дозволив мені підвестися, навіть щоб допомогти йому з посудом. Чверть на дванадцяту він підвівся й поніс тарілки та миски на кухню й почав завантажувати посудомийну машину. Я сиділа та слухала, що він говорив мені через поріг. Я терла в точці, де шия моя переходила в плече, намагаючись розім’яти вузлики, що, здавалося, вросли там. Я заплющила очі, намагаючись розслабитися. Минуло кілька хвилин, перш ніж до мене дійшло, що розмова припинилася.

Я розплющила очі. Патрик стояв біля дверей, тримаючи мою теку з паперами про подорож. Він витягнув кілька аркушів.

— Що все це означає?

— Це… поїздка. Та, про яку я розповідала тобі.

Я спостерігала, як він перегортав папери, що їх показувала сестрі, розглядав маршрути, фотографії, каліфорнійський пляж.

— Я думав… — Його голос зазвучав неприродно придушено. — Я думав, що ви говорили про Лурд.

— Що?

— Чи… Не знаю… Про клініку Сток Мандевіль… чи щось таке. Коли ти сказала, що не поїдеш зі мною, бо маєш допомогти йому, я подумав, ти говориш про справжню роботу. Фізіотерапія чи зцілення вірою, щось таке. Але це, здається… — Він недовірливо похитав головою. — Це просто незабутня подорож.

— Ну… щось таке. Але не для мене. Для нього.

Патрик скривився.

— Ні… — сказав він, хитаючи головою. — Тобі це взагалі не сподобається. Гарячі ванни під зорями, плавання з дельфінами… Ой, глянь сюди: «п’ятизіркова розкіш» і «двадцятичотиригодинне обслуговування номерів». — Він подививсь на мене. — Це не робоча поїздка. Це чортів медовий місяць.

— Це не чесно!

— Та ну. Ти… ти справді сподіваєшся, що я просто отут-о сидітиму, поки ти раюватимеш з іншим чоловіком у такій відпустці?

— Його доглядальниця теж поїде.

— Га! І Натан? Ну, тоді все гаразд.

— Патрику, припини, усе це складно.

— То поясни мені. — Він тицьнув мені папери. — Лу, поясни мені це. Поясни це так, щоб я зрозумів напевно.

— Мені важливо, щоб Вілл захотів жити, щоб він побачив щось хороше у своєму майбутньому.

— І це хороше міститиме тебе?

— Це не чесно. Невже я колись прохала тебе покинути роботу, яку ти любиш?

— У мою роботу не входять гарячі ванни з незнайомими чоловіками.

— Якщо схочеш, я не заперечуватиму. Можеш приймати гарячі ванни з незнайомими чоловіками. Скільки хочеш! Будь ласка! — Я спробувала всміхнутися, сподіваючись, що він усміхнеться теж.

Але він і не збиравсь.

— Як би ти почувалася, Лу?.. Як би ти почувалась, якби я сказав, що збираюся на конференцію прихильників фітнесу з… не знаю, скажімо, з Лінн із «Гігантів тріатлону», бо їй потрібна підтримка?

— Підтримка? — Я згадала Лінн, її легке світле волосся та ідеальні ноги й розгублено подумала, чому він спершу подумав про неї.

— Зрештою, як би ти почувалась, якби я сказав, що ми разом весь час ходитимемо по ресторанах, можливо, сидітимемо в гарячій ванні й проводитимемо разом усі дні. У якомусь місці за шість тисяч миль ізвідси, тільки тому, що вона трохи пригнічена. Це й справді тебе не турбуватиме?

— Він не «трохи пригнічений», Пате. Він хоче померти. Він хоче поїхати в «Диґнітас» і там закінчити своє кляте життя! — Я чула, як у вухах гупає кров. — І ти не можеш усе так вивертати. Це ж ти назвав Вілла калікою. Ти ж сам не вважав його загрозою. «Ідеальний бос, — казав ти. — Переживати не варто».

Він поклав теку назад на стіл.

— Ну, Лу… Тепер я переживаю.

На хвилину я затулила обличчя руками. У коридорі відчинилися пожежні двері, й на мить почувся людський гомін. Двері зачинилися, й знов запала тиша. Патрик повільно водив рукою по краю кухонних шафок. На підборідді посмикувався м’яз.

— Ти знаєш, Лу, як це? Я наче біжу, але постійно трохи відстаю від інших. Я почуваюсь як… — Він глибоко вдихнув, ніби намагався заспокоїтися. — Я відчуваю, наче за рогом станеться щось погане, й про це знають усі, крім мене.

Він подививсь мені у вічі.

— Не думаю, що поводжусь нерозумно, але я не хочу, щоб ти їхала. Мені байдуже, чи поїдеш ти зі мною на «Вікінг», але я не хочу, щоб ти їхала в цю… цю відпустку. З ним.

— Але я…

— Ми разом майже сім років. А цього чоловіка ти знаєш п’ять місяців. П’ять місяців ти там працюєш. І якщо ти поїдеш із ним, цим ти багато чого мені скажеш про наші стосунки. Про те, як ти ставишся до нас.

— Нічого такого. Нас це ніяк не стосується, — заперечила я.

— Стосується, якщо ти їдеш, незважаючи на все, що я тобі сказав.

Маленька квартирка, здавалося, застигла. Патрик дививсь на мене з виразом, якого я ніколи раніше не бачила.

Коли я нарешті здобулась на відповідь, то прошепотіла:

— Але я йому потрібна.

Сказавши це й почувши, як слова загойдалися й помінялися місцями в повітрі, я зрозуміла, що відчула б, якби це сказали мені.

Він ковтнув, трохи похитав головою, ніби одразу не зрозумів, що я сказала. Потому опустив руку на стіл і глянув на мене.

— Хоч би що я сказав, уже нічого не зміниться, так?

Ще одна особливість Патрика. Він завжди був розумніший, ніж я думала.

— Патрику, я…

На мить він стулив повіки, а потім повернувся й вийшов з вітальні, залишивши останню порожню тарілку на буфеті.

21

Стівен

Дівчина переїхала на вихідні. Вілл нічого не сказав ні Каміллі, ні мені, й коли я зайшов у флігель у суботу вранці, досі в піжамі, переконатися, чи не потрібна Віллові якась допомога, бо Натан затримувався, то зустрів її в коридорі з мискою каші в одній руці й газетою в другій. Вона зашарілася, побачивши мене. Не розумію чому — я був у халаті, все досить пристойно. Пам’ятаю, згадав потім, що колись милі юні створіння, які прокрадалися з Віллової спальні зранку, були звичним явищем.

— Ось несу Віллові його пошту, — сказав я, розмахуючи нею.

— Він іще не прокинувся. Сказати йому?

Її рука потягнулася до грудей, закриваючись газетою. Вона була одягнена в футболку з Мінні Маус і вишиті штани на зразок тих, які носять китайські жінки в Гонконґу.

— Ні, не треба, якщо він спить. Хай відпочиває.

Коли я сказав Каміллі, думав, що вона зрадіє. Зрештою вона так злилася, коли дівчина переїхала до свого хлопця. Однак вона просто трохи здивувалась, а потім знову напружилась, напевне, уявляючи собі всі варіанти можливих і небажаних наслідків. Вона цього не казала, але я був певний, що вона не в захваті від Луїзи Кларк. Тобто останнім часом я не знав, кого б Камілла схвалила. Її налаштування «Стандартно», здавалося, застрягло на «Відхилити».

Ми так ніколи й не дізналися, що спонукало Луїзу залишитися — Вілл просто сказав: «Сімейні проблеми», одначе та мала постійно була при ділі. Коли вона не доглядала Вілла, то металася по дому, прибираючи та миючи, зі свистом неслася в турагенцію та бібліотеку. Я помітив би її будь-де в місті, бо вона просто впадала в око. Вона носила найяскравіший одяг серед тих, кого я бачив за межами тропіків, — маленькі сукні блискучих відтінків та дивне взуття.

Я б сказав Каміллі, що вона оживила цей дім. Але я більше не міг завважити при ній щось подібне.

Очевидно, Вілл дозволив дівчині використовувати його комп’ютер, але вона відмовилася на користь бібліотечних. Хтозна, може, вона боялася, що це скидатиметься на зловживання службовим становищем, а може, вона не хотіла, щоб він бачив, що вона робить.

Та хоч би там що, Вілл здавався щасливішим, коли вона була поруч. Кілька разів через відчинене вікно до мене долинали їхні розмови, і я впевнений, що чув Віллів сміх. Я говорив із Бернардом Кларком, просто щоб переконатися, що він не проти такого порядку. Він сказав, що все це трохи неоднозначно, адже вона розійшлася зі своїм бойфрендом, з яким довго зустрічалася, і все це в їхнім домі ще не вляглося. Він також завважив, що вона подала заяву на курс перепідготовлення, щоб продовжити своє навчання. Я вирішив не розповідати про це Каміллі. Не хочу, щоб вона думала, що це може значити. Вілл сказав, що Луїза цікавиться модою та подібними речами. Вона була миловида, з чудовою фігурою, але, щиро кажучи, я не був упевнений, що хтось купуватиме такі речі, які вона носила.

У понеділок увечері Луїза попрохала, щоб ми з Каміллою та Натаном прийшли у флігель. Вона виклала на стіл брошури, роздруковані графіки, страховки та інші роздруковані з інтернету матеріали. Кожен з нас отримав копії в прозорих пластикових теках. Усе було чудово організовано.

Луїза сказала, що хоче представити нам свої плани на відпустку (вона попередила Каміллу, що висвітлюватиме матеріал так, буцім це вона, Луїза, виграє з поїздки, та попри те погляд Камілли став суворим, коли дівчина детально описала все, що вона замовила).

Це була незвичайна подорож, що, здавалося, містила всі види незвичних занять, речі, які Вілл навряд чи робив до аварії. Але щоразу, коли вона щось згадувала — рафтинг, банджі-джампінг чи щось інше, — показувала Віллові матеріали, де такі самі молоді люди з різними вадами це робили, й казала:

— Якщо ти мене переконуєш спробувати всі ці речі і я збираюся це зробити, то ти повинен зробити це зі мною.

Мушу по секрету признатися, вона мене вразила. Вигадлива, бодай її курка вбрикнула!

Вілл слухав її, і я бачив, як він читає викладені перед ним папери.

— Де ти знайшла всю цю інформацію? — сказав він нарешті.

Вона звела брови.

— Знання — сила, Вілле, — відповіла вона.

І мій син усміхнувся, наче вона сказала щось надто розумне.

— То… — промовила Луїза, коли скінчилися запитання. — Ми їдемо через вісім днів. Ви задоволені, місіс Трейнор? — Вона сказала це з легким викликом, ніби провокувала Каміллу сказати «ні».

— Якщо ви всі цього хочете, тоді все гаразд, — сказала Камілла.

— Натане. Ти в справі?

— Ясна річ.

— І… Вілле?

Ми всі дивилися на нього. Зовсім недавно про жодне з цих занять навіть не думали. Був момент, коли Вілл радо відповів би «ні», просто щоб насолити матері. Наш син завжди був таким, він чинив нераціонально, просто тому, що не хотів, щоб здавалося, наче він поступається. Я не знаю, звідки це прагнення суперечити. Можливо, саме тому він був таким блискучим посередником у перемовах.

Він подивився на мене непроникним поглядом, і я відчув, як напружилося моє підборіддя. Тоді він подививсь на дівчину та всміхнувся.

— Чом би й ні, — промовив нарешті. — Я з нетерпінням чекаю, коли Кларк кинеться в бистрину.

Дівчина, здавалося, полегшено видихнула, неначе вона припускала почути його «ні».

Смішно, але, визнаю, коли вона вперше ввійшла в наше життя, я був трохи підозріливим до неї. Вілл, незважаючи на весь блеф, був уразливий. І я боявся, що ним можна маніпулювати. Врешті-решт він заможний парубок і, коли та паскуда Алісія втекла з його другом, почувався так само нікчемним, як і будь-хто почувався б на його місці.

Я бачив, як Луїза подивилася на нього з дивним виразом суміші гордості та вдячності, і я раптом відчув неабияку радість від її присутності там. Мій син, хоч ми й ніколи про це не говорили, був у найнестерпнішій ситуації. Хоч би що вона робила, це лише на трохи відверне його.

Кілька днів у будинку вчувався слабкий, але, безумовно, святковий дух. У Камілли з’явилася тиха надія, хоч вона відмовилася визнати, що це так. Я розумів цей підтекст: що саме нам врешті-решт святкувати? Я чув, як пізно вночі вона телефонувала Джорджині, виправдовуючи те, на що вона погодилася. Дочка своєї матері, Джорджина вже шукала шляхи, якими Луїза, можливо, використає ситуацію на свою користь.

— Джорджино, вона запропонувала, що сама за себе заплатить, — сказала Камілла. — Ні, люба. Не думаю, що ми маємо вибір. У нас обмаль часу, і Вілл погодивсь на це, тому я просто хочу сподіватися кращого. Думаю, і тобі варто це зробити.

Я знав, чого їй коштувало захищати Луїзу чи навіть краще ставитися до неї. Але вона терпіла дівчину, бо чудово знала, як і я, що Луїза — наша єдина можливість зробити сина бодай частково щасливим.

Дарма що жоден з нас цього не казав, Луїза Кларк стала нашим єдиним шансом зберегти Вілла в живих.

***

Минулого вечора я вийшов випити з Деллою. Камілла була в гостях у своєї сестри, тому ми вирішили прогулятися вздовж річки на зворотному шляху.

— Вілл хоче поїхати у відпустку, — сказав я.

— Як чудово, — відповіла вона.

Бідолашна Делла. Я бачив, як вона бореться з інстинктивним бажанням запитати мене про наше майбутнє, обговорити, як ця несподівана подія може вплинути на нього, але я не припускав, що вона колись наважиться. Не раніше, ніж усе розв’яжеться.

Ми йшли, спостерігаючи за лебедями, всміхаючись до туристів, що каталися в своїх човнах під промінням вечірнього сонця, і вона говорила про те, як чудово все може скластися для Вілла і як покаже йому, що він вчиться адаптуватися до своєї ситуації. Було мило, що вона це казала, адже я знав, що в деякому розумінні вона може з повним правом сподіватися, що це нарешті скінчиться. Урешті-решт саме нещасний випадок з Віллом перекреслив наші плани на спільне життя. Очевидно, потай вона сподівалася, що мої обов’язки щодо Вілла колись закінчаться і я стану вільним.

І от я йшов поруч із нею, відчував, як її рука лежала на згині моєї, слухав її мелодійний голос. Я не міг сказати їй правду, ту правду, про яку знало лише кілька людей. Якщо дівчина зазнає невдачі з ранчо, банджі-джампінгом, гарячими ваннами тощо, як це не парадоксально, вона звільнить мене. Бо якщо я колись і зможу покинути свою родину, то лише тоді, коли Вілл остаточно вирішить поїхати в те пекельне місце у Швейцарії.

Я знав це, і Камілла знала це. Навіть якщо жоден з нас не признавався в цьому. Тільки після смерті сина я зможу жити тим життям, яке собі обрав.

— Ні, — сказала вона, вловивши вираз мого обличчя.

Люба Делла. Вона знала, про що я думав, навіть коли я цього не знав.

— Це гарна новина, Стівене. Справді. Хтозна, може, це стане для Вілла початком зовсім нового незалежного життя.

Я накрив її руку своєю. Якби я був сміливішим, можливо, признався б їй, що думаю насправді. Якби я був сміливішим, то давно б її відпустив, а можливо, й дружину.

— Ти маєш рацію, — сказав я, змусивши себе всміхнутися. — Сподіватимемося, що він повернеться з купою байок про троси та інші лячні штуки, якими молоді люди його віку намагаються вразити одне одного.

Вона штовхнула мене.

— Він може змусити тебе зробити щось схоже в замку.

— Рафтинг у рову? — запитав я. — Це може стати перчинкою наступного літнього туристичного сезону.

Захоплені цією неправдоподібною картинкою, ми йшли, сміючись усю дорогу до елінгу для човнів.

А тоді Вілл захворів на запалення легенів.

22

Я вбігла в реанімаційне відділення. Завдяки розгорнутому планові лікарні та через вроджений брак у мені внутрішнього компаса палату інтенсивної терапії я шукала цілу вічність. Я мусила тричі запитувати, перш ніж мені вказали правильний напрямок. Нарешті, захекана та важко дихаючи, я відчинила двері в палату C12. У передпокої сидів Натан і читав газету. Він підвів очі, коли я підійшла ближче.

— Як він?

— На кисні. Стабільний.

— Я не розумію. У п’ятницю ввечері все було чудово. Він трохи кашляв у суботу вранці, але… але таке! Що сталося?

Моє серце гупало. Я на мить присіла, намагаючись віддихатися. Я доволі набігалася, відтоді як одержала текстове повідомлення від Натана годину тому. Він вирівнявся й склав газету.

— Лу, це не вперше. Бактерії потрапляють у його легені, механізми кашлю не працюють, як мали б, тому йому гіршає досить швидко. Я застосовував деякі методи очищення в суботу вдень, але Віллові було надто боляче. Раптово його почало лихоманити, тоді в грудях виник ріжучий біль. Увечері нам довелося викликати швидку допомогу.

— Чорт! — сказала я, зігнувшись. — Чорт, чорт, чорт! Можна до нього?

— Він досить кволий. Не впевнений, що тобі це щось дасть. І зараз із ним місіс Ті.

Я залишила свою сумку біля Натана, протерла руки антибактеріальним лосьйоном, а потім штовхнула двері й увійшла.

Вілл лежав посередині лікарняного ліжка. Його тіло, вкрите блакитною ковдрою, було під’єднане до крапельниці й оточене різними апаратами, які періодично пищали. Його обличчя частково приховувала киснева маска, а очі були стулені. Шкіра здавалася сірою з блакитно-білим відтінком, від якого щось у мені стислося. Місіс Трейнор сиділа поруч, поклавши свою долоню на його вкриту ковдрою руку. Вона втупилася непритомним поглядом у протилежну стіну.

— Місіс Трейнор, — звернулась я.

Вона здригнулася й глянула на мене.

— Ой, Луїзо.

— Як… як він?

Я хотіла підійти й узяти другу руку Вілла, але відчувала, що не маю права сісти там. Я крутилася біля дверей. На обличчі місіс Трейнор була така зневіра, що навіть моє перебування в палаті здавалося дошкульним.

— Трохи краще. Йому дали дуже сильні антибіотики.

— А… я можу чимось допомогти?

— Не думаю, ні. Ми… ми просто повинні почекати. Лікар-консультант робитиме обхід десь за годину. Сподіваємося, він зможе дати нам більше інформації.

Світ, здавалося, зупинився. Я стояла там трохи довше, дозволяючи рівномірному сигналові приладів записати ритм у моїй свідомості.

— Хочете, я тут трохи побуду? А ви зможете відпочити.

— Ні. Думаю, я краще залишуся.

Частина мене сподівалася, що Вілл почує мій голос. Частина мене сподівалася, що його очі над цією прозорою пластиковою маскою розплющаться й він пробурмоче: «Кларк. Заходь і сідай, заради Бога. Не метушися біля дверей».

Але він просто лежав там.

Я витерла обличчя рукою.

— Може… принести вам щось попити?

Місіс Трейнор подивилася вгору.

— Котра година?

— За чверть десята.

— Справді? — Вона похитала головою, ніби в це було важко повірити. — Спасибі, Луїзо. Це було б… дуже люб’язно. Здається, я тут вже дуже довго.

У п’ятницю в мене був вихідний: почасти тому, що Трейнори наполягли, та більшою мірою тому, що не було іншого способу одержати закордонного паспорта, ніж вирушити до Лондона поїздом і відстояти чергу в Петті Френс. Повернувшись в п’ятницю ввечері, я забігла до них, щоб показати Віллові свої трофеї й переконатися, що його власний паспорт ще дійсний. Мені здалося, він був надто тихий, але в цьому не було нічого незвичайного. Коли-не-коли він почувався трохи гірше. Я припустила, що то був саме такий день. Щиро кажучи, моя голова була забита планами нашої подорожі і я просто не могла думати про щось інше.

Я провела суботній ранок, забираючи з татом свої речі з Патрикового будинку, а потім, пополудні, ми з мамою ходили по крамницях на головній вулиці, щоб вибрати купальник і деякі конче потрібні для подорожі речі. На вихідні я залишилася в будинку батьків. Було досить тісно, бо Трина з Томасом також прибули. У понеділок вранці я встала о сьомій, щоб прийти до Трейнорів на восьму. Приїхавши туди, я виявила, що все зачинено, передні та задні двері замкнені. Записки не було. Я стояла під ґанком і тричі безрезультатно телефонувала Натанові. Телефон місіс Трейнор був переведений на голосову пошту. Нарешті, коли я просиділа на східцях сорок п’ять хвилин, Натан надіслав повідомлення.

Ми в окружній лікарні. У Вілла пневмонія. Палата С12.

Натан пішов, а я сиділа біля Віллової палати ще з годину. Я гортала журнали, які хтось, мабуть, покинув на столі ще 1982 року, а потім витягнула з сумки книжку в м’якій обкладинці й намагалася читати, хоч зосередитися було неможливо.

Прийшов лікар-консультант, та я не дозволила собі піти за ним, коли там була мати Вілла. Коли через п’ятнадцять хвилин він вийшов, місіс Трейнор вийшла за ним. Я не певна, чи сказала вона мені просто тому, що хотіла з кимось поговорити, а я була єдиною людиною поблизу, одначе вона з полегшенням повідомила, що лікар переконаний: інфекція під контролем. Це був особливо вірулентний бактеріальний штам. І пощастило, що Вілл учасно потрапив до лікарні. Її «або…» повисло в тиші між нами.

— То що ж нам тепер робити? — запитала я.

Вона стенула плечима.

— Чекаємо.

— Принести вам щось на обід? Чи, може, я посиджу з Віллом, поки ви підете поїсте?

На мить щось схоже на розуміння пройшло межи мною та місіс Трейнор. Її обличчя трохи пом’якшало, й без цього звичайного, жорсткого виразу я раптом побачила, як вона надзвичайно втомилася. Думаю, за час, що я провела в них, вона додала у віці з десяток років.

— Спасибі, Луїзо, — сказала вона. — Я хочу забігти додому й перевдягнутись, якщо ви не проти залишатися з ним. Я справді не хочу зараз покидати Вілла на самоті.

Після того як вона поїхала, я увійшла, зачинивши за собою двері, й сіла поруч із ним. Дивно, та здавалося, Вілл був відсутній, неначе той Вілл, якого я знала, кудись ненадовго поїхав, а тут залишилася тільки його оболонка. На мить я подумала, що так, певне, й помирають люди. Тоді я наказала собі перестати думати про смерть.

Я сиділа й дивилась, як миготить електронний годинник, прислухалася до випадкового шепоту чи м’якого скрипу взуття на лінолеумі. Двічі приходила медсестра, щоб перевірити різні рівні, натиснула кілька кнопок, поміряла температуру, але Вілл, як і раніше, не ворушився.

— Він… з ним усе гаразд, так? — запитала я її.

— Він спить, — сказала вона підбадьорливо. — Гадаю, в його стані зараз це найкраще. Постарайтесь не хвилюватися.

Легко сказати. Разом з тим у тій лікарняній палаті я мала доволі часу, щоб подумати. Я думала про Вілла й ту страшенну швидкість, з якою він так серйозно занедужав. Я думала про Патрика й про те, що, навіть забравши свої речі з його квартири, відчепивши та скрутивши настінний календар, упакувавши одяг, який я так ретельно складала в його комод, мій сум був не настільки критичний, як можна було гадати. Я не почувалася спустошеною, приголомшеною чи що там ще потрібно відчувати, коли розлучаєшся з коханням кількох років. Я була цілком спокійна, дещо сумна й, можливо, трохи відчувала провину, бо ж усвідомлювала свою відповідальність за розрив та й тому, що не страждаю, як гоже. Я надіслала йому два текстові повідомлення, щоб сказати, що мені справді дуже шкода і що я сподіваюся, що він покаже достоту гарні результати на «Екстрим Вікінг». Одначе він не відповів.

За годину я нахилилась, відсунула ковдру з Віллового плеча й побачила світло-коричневу на тлі білого простирадла руку. До неї хірургічною стрічкою був приклеєний катетер. Коли я перевернула долоню, на зап’ястках, як і раніше, яскраво багріли шрами. На мить я подумала, чи зникнуть вони колись, а чи постійно нагадуватимуть про те, що він намагався зробити.

Я взяла його пальці в свою долоню й ніжно стисла. Вони були теплими, пальці того, у кому вирує життя. Мені було, на диво, спокійно, і я не відпускала їх, розглядала мозолі, які вказували на те, що не все життя він проводив за офісним столом, рожеві нігті у формі мушель, які завжди обрізатиме хтось інший.

У Вілла були гарні чоловічі руки — привабливі, рівні, з квадратними пальцями. Було важко дивитися на них і знати, що в них немає сили: вони ніколи нічого не піднімуть зі столу, не махнуть на прощання, не стиснуть кулак.

Я провела пальцем по його кісточках. Десь у душі я питала себе, чи зніяковію, якщо Вілл розплющить у цей момент очі, та не ніяковіла. Я чомусь була певна, що Віллові добре, коли його рука в моїй. Сподіваючись, що, певною мірою через свій медикаментозний сон, він також це знає, я заплющила очі й чекала.

Десь по четвертій Вілл нарешті прокинувсь. Я була в коридорі, лежала на стільцях і читала газету, яку хтось покинув. Я підхопилася, коли вийшла місіс Трейнор, щоб повідомити мене про це. Здавалося, вона посвітлішала, коли сказала, що він заговорив і хоче мене бачити. Вона сказала, що збирається піти вниз подзвонити містерові Трейнору.

А потім, наче не могла промовчати, додала:

— Будь ласка, не втомлюйте його.

— Авжеж, — відповіла я.

Моя усмішка була чарівна.

— Здоров! — сказала я, просунувши голову в двері.

Він повільно повернувся обличчям до мене.

— Здорова й ти будь!

Його голос був хрипким, ніби останні тридцять шість годин він не спав, а кричав. Я сіла й подивилася на нього. Його очі глянули вниз.

— Забрати на хвилинку твою маску?

Він кивнув.

Я взяла її та обережно підняла трохи над головою. Під маскою була тоненька плівка вологи, я взяла хустинку й м’яко промокнула його обличчя.

— То як почуваєшся?

— Бувало й краще.

До горла підступив великий непроханий клубок, і я спробувала проковтнути його.

— Не знаю, Вілле Трейнор. Ти на все підеш, аби привернути до себе увагу. Б’юсь об заклад, це лише…

Він стулив очі, обірвавши мене на півслові. Коли розтулив їх знову, здавалося, вибачався.

— Пробач, Кларк. Мені сьогодні не до жартів.

Ми сиділи, і я говорила. Мій голос тріщав без угаву в цій маленькій блідо-зеленій кімнаті. Я розповідала йому, як забирала свої речі з Патрикової квартири, наскільки легше мені було забрати мої компакт-диски з його колекції, завдяки тому, що він наполіг на своїй системі каталогізації.

— З тобою все гаразд? — запитав він, коли я закінчила. Він співчутливо дивився на мене, наче думав, що мені болісніше, ніж насправді.

— Так. Усе добре, — я знизала плечима. — Це не так вже й погано. У будь-якому разі в мене й крім цього є про що думати.

Вілл мовчав.

— Тут ось яка річ, — сказав він нарешті. — Я не думаю, що найближчим часом братимусь до банджі-джампінгу.

Я знала це. Я була майже певна цього, коли одержала Натанове повідомлення. Але почути ці слова з його вуст стало для мене ударом.

— Не хвилюйся, — сказала я, намагаючись стримати тремтіння в голосі. — Усе добре. Ми поїдемо іншим разом.

— Мені так шкода. Я знаю, як нетерпляче ти цього чекала.

Я поклала руку на його чоло і пригладила йому волосся.

— Цить. Справді. Це неважливо. Просто одужуй.

Він заплющив очі, злегка здригнувшись. Я знала, про що вони говорять, оті зморшки навколо очей, той смиренний вираз обличчя. Вони казали, що іншого разу може й не бути. Казали, що він не вірив, що може видужати.

На зворотному шляху з лікарні я заскочила в Ґранта-гаус. Віллів батько впустив мене. Він здавався таким самим утомленим, як і місіс Трейнор. Він тримав пошарпану восковану куртку, наче хотів виходити. Я сказала йому, що з Віллом зараз місіс Трейнор і що антибіотики начебто діють добре, але вона прохала повідомити його, що знов проведе ніч у лікарні. Не знаю, чом вона не могла сказати йому сама. Можливо, вона просто надто заклопотана.

— Як він там?

— Трохи краще, ніж зранку, — відповіла я. — Коли я була там, він попив. О, і сказав якусь грубість про одну з медсестер.

— Як завжди, нестерпний.

— Так, як завжди, нестерпний.

На мить я вздріла, як рот містера Трейнора стиснувся й очі заблищали. Він одвернувся до вікна, а потім подививсь на мене. Не знаю, чи хотів він, щоб я відвернулась.

— Третій раз. За два роки.

Я не відразу зрозуміла.

— Пневмонія?

Він кивнув.

— Жахлива річ. Знаєте, він досить сміливий. Під усіма отими фанфаронадами. — Він проковтнув і кивнув, ніби до себе. — Добре, Луїзо, що ви бачите це.

Я не знала, що робити. Я простягнула руку й торкнулася його плеча.

— Я бачу це.

Він ледве кивнув мені, тоді взяв панаму з вішалки в передпокої й, бурмочучи щось схоже на «дякую» чи «до побачення», вийшов.

Флігель здававсь навдивовижу тихим без Вілла. Я зрозуміла, наскільки звикла до далекого звуку його моторизованого візка, що їздив сюди-туди, до його тихих бесід із Натаном у сусідній кімнаті, до низького гулу радіо. Тепер флігель затих, повітря довкола мене здавалося вакуумом.

Я спакувала сумку з усіма речами, що можуть знадобитися Віллові наступного дня, серед іншого чистий одяг, зубну щітку, гребінець і ліки, а ще навушники, на той випадок, якщо йому полегшає і він захоче послухати музику. Пакуючи все це, я почала боротися з дивним відчуттям паніки, яке наростало. Нищівний голосок усередині мене нашіптував: «Ось як буде, коли він помре». Щоб заглушити його, я ввімкнула радіо, намагаючись оживити флігель. Я трохи поприбирала, застелила ліжко Вілла свіжими простирадлами, принесла квіти із саду та поставила у вітальні. Коли я все підготувала, побачила на столі теку з матеріалами про відпустку.

Наступний день я проведу в паперах, скасовуючи кожну поїздку, кожну екскурсію, яку замовила. Про те, коли Вілл достатньо одужає, щоб поїхати туди, не було й мови. Лікар підкреслив, що він повинен відпочити, завершити свій курс антибіотиків, залишаючись у теплі та сухості. Рафтинг із дайвінгом не вкладалися в план його одужання.

Я дивилася на свої теки, на всі затрачені зусилля, роботу та уяву. Дивилася на паспорт, заради якого вистояла чергу, згадала оте почуття хвилювання, що зростало, коли я сіла на поїзд, який прямував у місто, і вперше, відтоді як заходилася здійснювати свій план, я відчула цілковиту зневіру. Лишалося трохи більш як три тижні, а я зазнала невдачі. Мій контракт закінчувавсь, а я не зробила нічого, щоби змусити Вілла змінити думку. Я боялася навіть запитати місіс Трейнор, що нам тепер робити. Я раптом відчула себе розбитою. І так і сиділа в тихому будиночку, опустивши голову на руки.

— Добривечір!

Я різко підняла голову. Натан заповнив невелику кухню своїми габаритами. За плечем у нього був нараменник.

— Я прийшов, щоб залишити тут деякі рецептурні ліки на той час, коли він повернеться. Як почуваєшся?

Я швидко витерла очі.

— Нормально. Пробач. Просто… трохи зажурена тим, що все це потрібно скасовувати. Натан скинув нараменника й сів навпроти мене.

— Важке завдання, справді. — Він узяв теку й почав гортати. — Хочеш, завтра допоможу? У лікарні я не потрібен, тому зранку можу зайти на годинку. Допоможу тобі попередзвонювати.

— Спасибі, Натане, але не треба. Зі мною все буде добре. Напевно, буде простіше, якщо я зроблю все це сама.

Натан заварив чай. Ми сиділи одне навпроти одного й пили його. Мабуть, це вперше Натан і я справді розмовляли одне з одним, принаймні без Вілла. Він розповів мені про попереднього клієнта, квадриплегіка C 3/4 з дихальним апаратом, який хворів принаймні один раз на місяць протягом усього часу, поки Натан працював там. Він сказав мені про попередні випадки пневмонії у Вілла, перший з яких мало не вбив його, після чого він кілька тижнів приходив до тями.

— Оцей його погляд… — мовив Натан. — Коли він справді хворий. Дуже страшно. Наче він… відходить. Наче його тут майже немає.

— Я знаю. Ненавиджу цей погляд.

— Він, — почав Натан, а потім раптово відвів очі й стулив рота.

Ми сиділи, тримаючи чашки. Скоса я вивчала Натана, дивлячись на його дружнє, щире обличчя, що на якусь мить стало непрозірним. Я зрозуміла, що збираюся поставити запитання, на яке вже знала відповідь.

— Ти ж знаєш, так?

— Знаю що?

— Про… те, що він хоче зробити.

Тиша в кімнаті була раптовою та насиченою.

Натан уважно подивився на мене, ніби зважуючи, як відповісти.

— Я знаю, — сказала я. — Не мала б, та знаю. Тому… тому й мусила відбутися та відпустка. І ті всі екскурсії. Я намагаюся змінити його думку…

Натан поставив свою чашку на стіл.

— А я думав… — сказав він. — Здавалося… в тебе є завдання.

— Було. Є.

Він похитав головою, чи то даючи на розум, що мені не варто здаватися, чи, мовляв, нічого не врадиш.

— Що робитимем, Натане?

Йому знадобився час, щоб відповісти.

— Знаєш, що, Лу? Мені дуже подобається Вілл. Скажу навіть, що я люблю цього парубійка. Я провів з ним два роки. Я бачив його в погані й хороші дні, та все, що я можу сказати тобі, я не хотів би бути на його місці ні за які гроші у світі.

Він ковтнув чаю.

— Були часи, коли я залишався на ніч. Він прокидався з криком, бо уві сні, як і раніше, він ходив, катався на лижах і робив інші речі, і тільки в ті кілька хвилин, коли його броня спадала й Вілл ставав беззахисним, він буквально не міг змиритися з думкою, що ніколи не робитиме цього знову. Він не може цього знести. Я сидів там, поруч із ним, і нічого не міг йому сказати, нічим не міг зарадити. Йому роздали найгірші карти, які можна лише в’явити. І знаєш, що? Я дивився на нього минулої ночі й думав про його життя та про те, яким воно, ймовірно, стане… і хоча найбільше у світі я хочу, щоб цей парубій був щасливим, я… я не можу судити його за те, що він хоче зробити. Це його вибір. Це може бути його вибір.

Мені перехопило дух.

— Але… це було раніше. Ви всі визнали, що це було ще до мене. Тепер він інший. Він став іншим біля мене, еге ж?

— Звичайно, але…

— Але якщо ми не віритимемо, що він зможе почуватися краще, навіть одужає, то як сам Вілл збереже віру в щось хороше?

Натан поставив чашку на стіл. Він подивився мені прямо в очі.

— Лу. Йому не покращає.

— Ти цього не знаєш.

— Згоден. Але якщо не станеться якогось грандіозного прориву в дослідженнях стовбурових клітин, Вілл проведе наступні десять років у цьому візку. Щонайменше. Він знає це, навіть якщо його предки не хочуть цього визнати. І це ще півлиха. Мати хоче зберегти йому життя за всяку ціну. Містер Ті вважає, що пора дозволити Віллові вирішувати самому.

— Авжеж, Натане, він вирішуватиме. Проте він має бачити можливі варіанти.

— Він розумний чоловік. Він напевне знає, які має варіанти.

Мій голос залунав гучніше:

— Ні, ти помиляєшся. Ти кажеш мені, що прогресу немає. Ти кажеш, що, поки я тут, його погляди й трохи не змінилися.

— Лу, я не знаю, що в нього в голові.

— Ти ж знаєш, я змінила його спосіб мислення.

— Ні, я знаю, що він буде робити що завгодно, щоб зробити тебе щасливою.

Я дивилася на нього.

— Думаєш, він ходить на прогулянки, тільки щоб ощасливити мене? — Я розізлилась на Натана, на них усіх. — То якщо ти не віриш, що це щось змінить, чому збираєшся їхати? Чому ти їдеш у цю подорож? Просто гарна відпустка, в цьому річ?

— Ні. Я хочу, щоб він жив.

— Але…

— Але я хочу, щоб він жив, якщо сам він цього хоче. Та як він цього не хоче, то, змусивши його, хоч би як сильно ми його любили, ми станемо просто черговими негідниками, що забирають у нього вибір.

Натанові слова рознеслися в тиші. Я витерла самотню сльозу зі щоки та спробувала заспокоїти серце. Натан, мабуть, схвильований моїми сльозами, неуважно почухав шию, а потім, по якійсь хвилі, мовчки простягнув мені шматок паперового рушника.

— Натане, я не можу просто дозволити цьому статися.

Він мовчав.

— Я не можу…

Я дивилася на свій паспорт на столі. Жахлива картина. Наче він був чужий. Когось, чиє життя не має з моїм нічого спільного. Я дивилася на нього, розмірковуючи.

— Натане.

— Що?

— Якщо я підшукаю якусь іншу подорож, на яку лікарі погодяться, ти поїдеш? Ти допоможеш мені?

— Аякже! — Натан підвівся, сполоснув чашку і надів нараменника. Перш ніж вийти з кухні, він повернувся до мене обличчям. — Але я повинен бути чесним, Лу. Я не маю певності, що ти впораєшся з цим.

23

Минуло десять днів. Батько Вілла вивантажував нас із машини в аеропорту Гатвік. Натан ледве поклав наші речі на візок, а я все перевіряла й знову перевіряла, чи Віллові зручно, аж поки він не став дратуватися.

— Бережи себе. І гарної подорожі! — промовив містер Трейнор, поклавши руку Віллові на плече. — Не пустуй надто багато. — Коли він це казав, то підморгнув мені.

Місіс Трейнор не змогла покинути роботу, щоб також приїхати. Думаю, що насправді вона не хотіла проводити дві години в машині зі своїм чоловіком.

Вілл кивнув, але нічого не сказав. Він був надзвичайно тихий у машині, дививсь у вікно тим своїм непроникним поглядом, ігнорував Натана й мене, у той час коли ми теревенили про транспорт і про те, що ми вже знали що забули.

Навіть тоді, коли ми проходили вестибюлем, я не була певна, що ми чинили правильно. Місіс Трейнор зовсім не хотіла, щоб він їхав. Але з того часу, як він погодився на мій вивірений план, я знаю, вона боялася сказати йому, щоб він цього не робив. Здавалося, вона взагалі минулого тижня боялася з нами говорити. Вона сиділа з Віллом у тиші, розмовляючи лише з медичними працівниками. Або поралася в саду, зрізуючи рослини з надзвичайною спритністю.

— Авіакомпанія мала б нас зустріти. Вони мали б вийти й зустріти нас, — сказала я, гортаючи свої документи, коли ми прямували до стола реєстрації.

— Заспокойся. Вони навряд чи будуть ставити когось на дверях, — мовив Натан.

— Але інвалідний візок має подорожувати як «крихкий медичний пристрій». Я чула про це тричі від жінки по телефону. І нам треба переконатися, що вони не чіпатимуть вбудоване медичне обладнання Вілла.

Інтернет-спільнота надала мені велику кількість інформації щодо застережень, юридичних прав і контрольних списків. Згодом я тричі перевірила з авіакомпанією, чи нададуть нам місця на початку салону, чи посадять Вілла першим і чи не зніматимуть його з інвалідного візка, доки ми не будемо біля самого виходу на посадку. Натан залишився б на землі, зняв би ручку дистанційного керування й перевів би його в режим ручного, а тоді обережно зв’язав би й закріпив візок, зафіксувавши педалі. Натан особисто прослідкував би його завантаження, щоб захистити від пошкоджень. На візок мали почепити рожевий ярлик, щоб попередити вантажників про надзвичайну делікатність. Нам мали дати три місця в ряду, так щоб Натан зміг надати будь-яку медичну допомогу, якої міг потребувати Вілл, без сторонніх очей. Представники авіакомпанії запевнили мене, що підлокітники піднімаються так, що ми не вдаримо стегна Вілла, переміщаючи його з інвалідного візка на сидіння в літаку. Увесь час він перебував би між нами. І нам першим дозволили б вийти з літака.

Усе це було в моєму списку під назвою «Аеропорт». Це був листок перед моїм списком «Готель», але після списку «День перед від’їздом» і «Маршрут».

Щораз, коли я дивилася на Вілла, думала над тим, чи слушно вчинила.

Сімейний лікар якраз відвідав Вілла у переддень поїздки. Вілл мало їв і більшу частину дня проспав. Він здавався не просто втомленим від хвороби, а виснаженим життям, втомленим від нашого втручання, наших оптимістичних спроб спілкування, нашого непохитного наміру спробувати зробити для нього все кращим. Вілл терпів мене, проте я відчувала, що він частіше хотів би залишитись на самоті. Він не знав, що це була єдина річ, якої я не могла зробити.

— Ось представниця авіакомпанії, — сказала я, коли вдягнена у форму усміхнена дівчина з планшетом жваво попрямувала до нас.

— Ну, від неї буде багато допомоги при пересадці, — пробурмотів Натан. — Певно, вона навіть не здужає підняти замороженої креветки.

— Обійдемося. Ми самі впораємось, — це стало моїм улюбленим висловом, відколи я вирішила, що хочу зробити. З часу моєї розмови з Віллом у флігелі мене охопило нове завзяття довести всім, що вони помиляються. Те, що ми не змогли провести канікули так, як я планувала, не означало, що Вілл нічого не міг робити.

Я закидала форуми запитаннями. Де є місце, щоб видужати, для набагато слабшого Вілла? Чи знає хтось, куди б ми могли поїхати? Я наголошувала на температурі — англійський клімат був надто змінний (немає нічого депресивнішого за англійський морський курорт у дощ). Більша частина Європи була надто спекотною наприкінці липня, що відхиляло Італію, Грецію, південь Франції та інші прибережні райони. Знаєте, мені було видіння. Я бачила, як Вілл відпочиває біля моря. От тільки клопіт був у тому, щоб за кілька днів усе спланувати, щоб поїхати, що зменшувало шанс утілити це.

На форумі були листи співчуття й дуже багато історій про пневмонію. Здавалося, що це передчуття переслідує їх усіх. Було декілька пропозицій щодо місця, куди ми могли б поїхати, але жодне мене не надихнуло. Чи, що важливіше, жодне, як я гадала, не могло надихнути Вілла. Я не хотіла водних курортів чи місць, де він міг би побачити людей у такому ж стані, як і сам. Насправді я не знала, що хотіла, але прокручувала їхній список пропозицій і розуміла, що нічого не підходить.

Урешті-решт мені до помочі став Ричі, стійкий прихильник того чату. Того дня, коли Вілла виписали з лікарні, він написав:

Дайте мені свою електронну адресу. Кузен працює турагентом. Запитаю в нього.

Я зателефонувала за номером, якого він мені дав, і поговорила з чоловіком середнього віку, який мав сильний йоркширський акцент. Коли він мені сказав, що має на увазі, дзвіночок схвалення продзвонив десь глибоко в моїй пам’яті. І протягом двох годин ми все владнали. Я була йому так вдячна, що мало не плакала.

При цьому, доки ми завершили, я була так само виснажена, як і Вілл. Я день при дні вивчала детально потреби для подорожі людини з діагнозом квадриплегія і аж до самого ранку, коли ми від’їжджали, не була переконана, що Вілл матиметься гаразд, подорожуючи. Тепер, сидячи з торбами, я дивилася на нього, замкненого та блідого в жвавому аеропорту, і знову гадала-думала, чи не помилилася.

У мене з’явився раптовий напад паніки. Ану ж як він знову заслабне? А що, як він буде ненавидіти кожну хвилину, так само, як було на верхогонах? А що, як я хибно витлумачила ситуацію і все, що потрібно Віллові, — не грандіозна подорож, а десять днів удома у власнім ліжку?

Але ми не мали десять запасних днів. Саме так. Це був мій єдиний шанс.

— Оголошують наш рейс, — сказав Натан, повертаючись із крамниць безмитної торгівлі. Він глянув на мене, підняв брову, і я зітхнула.

— Добре, — відповіла я. — Ходімо.

Сам політ, окрім дванадцяти довгих годин у повітрі, не був тим випробуванням, якого я боялася. Натан довів, що він спритний у виконанні рутинних змін під накритою ковдрою. Співробітники авіакомпанії були дбайливі, ввічливі та обережні з візком. Вілла, як і обіцяли, завантажили першого, переміщення його на сидіння обійшлося без синців. Він сидів між нами.

За годину перебування в повітрі я зрозуміла, що над хмарами, за умови, що сидіння нахилено, Вілл, схоже, нічим не відрізнявся від будь-кого в салоні. Застрягши перед екраном, де ніхто не рухається й нічого не роблять, на висоті близько 30 000 футів, він був схожий на інших пасажирів: їв, дивився фільм, та здебільшого спав.

Натан і я обережно одне до одного всміхались і намагалися поводитись, наче все було гаразд. Я дивилась у вікно, мої думки рухалися безладно, як і хмари під нами, і я вже була неспроможна думати про те, що це був не лише виклик щодо підготовки й забезпечення подорожі, а й пригода для мене — мовляв, я, Лу Кларк, справді рушила в інший кінець світу.

Я цього не бачила. До того часу я не бачила нічого, крім Вілла. Я почувалася так, як моя сестра, коли народила Томаса. «Це так, наче я дивлюся крізь лійку, — сказала вона, дивлячись на форми новонародженого, — весь світ зменшився, тільки він і я».

Вона написала мені повідомлення, коли я була в аеропорту.

Ти це можеш зробити. Я страшенно пишаюся тобою. Цілую!

Я згадую це зараз лише тому, що хочу подивитись на це, несподівано відчувши хвилювання, можливо, через слова, які сестра підібрала. А можливо, через те, що я була втомлена та налякана й усе ще не йняла віри, що затягла нас так далеко. Урешті, щоб заблокувати свої думки, я ввімкнула свій маленький телеекран і стала дивитися непритомними очима якийсь американський комедійний серіал, аж поки небо навколо нас не потемніло.

А потім я прокинулась і побачила, що над нами стоїть стюардеса, тримаючи сніданок, а Вілл розмовляє з Натаном про фільм, який вони щойно разом подивилися. Та найдивовижнішим було те, що, попри всі труднощі, наша трійця перебувала менш ніж за годину від приземлення на острові Маврикій.

Я не могла повірити, що це дійсно з нами відбувається, аж поки ми не сіли в міжнародному аеропорту імені сера Сивусаґура Рамґулама. Ми невпевнено вийшли через залу прибуття, усе ще закляклі через час, проведений у повітрі, і я трохи не заридала, відчувши полегшу, коли побачила спеціально пристосоване таксі оператора. Того першого ранку, коли водій віз нас до курорту, я трохи роздивилася острів. Справді, барви здавалися яскравішими, ніж в Англії, небо здавалося яснішим, а блакитна синизна, що наче зникла й стала бездонною, — безмежно глибокою.

Я бачила, що острів був пишно-зелений, облямований акрами цукрової тростини, море скидалося на смуги ртуті серед вулканічних пагорбів. Повітря було змішане з димом та прянощами, а сонце — настільки високо в небі, що мені доводилося мружитись від сліпучого світла. Будучи виснаженою, я почувалася так, немов мене хтось розбудив на сторінках глянсового журналу.

Навіть тоді, коли мої відчуття боролися з незнайомим, очі свої раз по раз я звертала на Вілла, на його бліде втомлене обличчя, на те, як його голова дивно упала на плечі. Ми виїхали на дорогу, обабіч якої росли пальми й зупинилися біля низького каркасного будинку. Водій вже вийшов і викладав наші торби.

Ми відхилили пропозицію щодо холодного чаю та екскурсії готелем. Знайшовши Віллову кімнату, ми скинули його торби, поклали його на ліжко, та не встигли зашторити вікна, як він знову заснув. Отак ми й приїхали. Я це зробила. Я стояла біля його кімнати, нарешті глибоко зітхнувши, тоді як Натан дививсь у вікно на білий прибій на кораловій споруді вдалині. Чи то через подорож, чи то через те, що це було найгарніше місце, яке я будь-коли бачила в житті, я готова була розплакатися.

— Усе гаразд, — сказав Натан, побачивши вираз мого обличчя. І тоді, зовсім несподівано, він підійшов до мене й обійняв так, що аж кістки захрускали. — Розслабся, Лу. Усе буде гаразд. Справді. Ти вчинила добре.

Проминуло майже три дні, поки я почала йому вірити. Вілл спав майже всі перші сорок вісім годин, а потім, на диво, йому стало кращати. Шкіра відновила колір і зникли темні круги навколо очей.

У нього зменшилися спазми, й він знову почав їсти: повільно котячись по, здавалося, нескінченному екстравагантному буфету, він казав мені, що хоче собі на тарілку. Я знала, що він почувався собою, змушуючи мене їсти те, чого я б ніколи не їла, — пряне креольське карі та морепродукти, назв яких я не знала. Він тут більше почувавсь як удома, ніж я. Та й не дивина. Мені треба було собі нагадати, що більшу частину свого життя саме це була Віллова стихія — земна куля, ці широкі береги, — а не маленький флігель у тіні замку.

Як і було обіцяно, в готелі мався спеціальний інвалідний візок із широкими колесами, тож уранці здебільшого Натан переносив Вілла в нього, і ми втрьох спускалися до пляжу. Для того щоб захистити Вілла, коли сонце ставало надто пекучим, я несла парасольку. Однак воно ніколи таким не було: та південна частина острова славилася морським бризом і не в сезон температура на курорті зрідка піднімалася за двадцять градусів. Ми зупинялися на маленькому пляжі біля кам’яного виступу, якраз поза видноколом, що було доступним з вікон головного готелю. Я розкладала своє крісло, розташовувалася поряд Вілла під пальмою, і ми дивились, як Натан пробував себе у віндсерфінгу або водних лижах — зрідка вигукуючи слова підбадьорення плюс дивні образливі слова — з нашого місця розташування на піску.

Попервах персонал готелю хотів занадто багато всього робити для Вілла, наприклад, пхати його візок чи постійно пропонувати йому прохолодні напої. Ми пояснили, що все це не потрібно, і вони охоче відчепилися. Проте іноді, коли мене не було поруч, швейцари чи працівники з персоналу рецепції зупинялися, щоб побалакати з ним або порадити якесь місце, що, на їхню думку, нам варто було відвідати.

Там був один довготелесий молодик, Надил, який, здавалося, мав бажання бути неофіційним доглядачем Вілла, коли Натана не було поруч. Якось я вийшла й побачила, як він обережно опустив Вілла з візка на м’який лежак (обкладений подушками), що його розмістив під «нашим» деревом.

— Так краще, — сказав він, здійнявши великого пальця догори, коли ми зблизилися. — Просто покличте мене, коли містер Вілл захоче повернутися назад у свій візок.

Я зібралася протестувати й сказати йому, що не слід було переносити Вілла. Але Вілл заплющив очі й лежав із виразом такого несподіваного задоволення, що я промовчала й кивнула.

Що стосується мене, то, коли моя тривога про здоров’я Вілла почала згасати, я поволі стала підозрювати, що перебуваю в раю. Ніколи у своєму житті я не в’являла, що проводитиму час у такому місці, як це. Щоранку я прокидалася під звуки моря, яке ніжно розбивалося об берег, під щебет незнайомих птахів, що ширяли за вікном і сідали на деревах. Уранці, прокидаючись, я дивилася на стелю й спостерігала, як сонячне проміння пробивається крізь листя. До моїх вух долинали розмови з сусідських дверей, це означало, що Вілл і Натан вже давно встали, швидше за мене. Я вдягала саронг і купальник та насолоджувалася відчуттям теплого сонця на плечах і спині. Моя шкіра вкрилася ластовинням, нігті відбілилися, і я почала відчувати рідкісне щастя через просте задоволення від перебування тут — від прогулянок на пляжі, поїдання незнайомих продуктів, плавання в теплій прозорій воді, у якій з-під вулканічніх каменів сором’язливо виглядали чорні рибки, до спостерігання за тим, як яскраво-червоне сонце ховається за виднокрай. Поволі почали згасати спогади про останні кілька місяців. На сором мені, я майже не думала про Патрика.

Наші дні проминали за шаблоном. Ми снідали разом, утрьох, за злегка затіненими столиками біля басейну. Вілл зазвичай їв фруктовий салат, яким я його годувала, і деколи після того, якщо підвищувавсь апетит, споживав банановий млинець. Потім ми йшли на пляж, де й залишалися: я читала, Вілл слухав музику, тим часом як Натан удосконалював свої навички у водних видах спорту. Вілл торочив, щоб я теж щось попробувала, але я відразу сказала «ні». Мені просто хотілося бути біля Вілла. Коли він наполіг, я провела один ранок, займаючись віндсерфінгом та катаючись на каяках, однак була щасливішою, просто перебуваючи біля нього.

Іноді, коли Надил був поблизу, а на курорті було тихо, вони з Натаном опускали Вілла в теплу воду меншого басейну, і Натан підтримував йому голову, так, щоб він міг плавати. Вілл не багато говорив, коли вони так робили, але, здавалося, він мовчки втішався, неначе його тіло пригадувало давно забуті відчуття. Віллів торс, який був довго блідим, набував золотистого відтінку. Його шрами посріблилися й почали зникати. Йому стало зручно без сорочки.

На обід ми йшли до одного з трьох курортних ресторанів. Поверхня всього комплексу була вистелена плиткою й мала лише кілька маленьких сходинок та схилів, що означало — Вілл міг їздити на візку самостійно. Це була якась мализна, але те, що він міг узяти собі випити без нашого супроводу, не означало більше відпочинку для мене й Натана, а позбавляло Вілла лише одного зі щоденних розчарувань — повної залежності від інших людей. Жодному з нас не потрібно було багато рухатися. Здавалося, хоч би де ми були, на пляжі, біля басейну чи навіть у спа, завжди з’являвся хтось із усміхненого персоналу з напоєм, який, на їхню думку, міг нам сподобатися та який зазвичай був декорований духмяною рожевою квіткою.

Навіть коли лежиш на пляжі, приїде невеличкий візок, і усміхнений офіціант запропонує воду, сік або й щось міцніше.

В обід, коли була найвища температура, Вілл повертався у свою кімнату й декілька годин спав. Я плавала в басейні або читала книжку, а потім увечері ми знову всі зустрічалися, щоб повечеряти в ресторані на пляжі. Я швидко захопилася коктейлями. Надил постеріг, що як дати Віллові соломинку правильного розміру й поставити в тримач високу склянку, то не було потреби в Натанові чи мені. Коли смеркалося, ми втрьох розмовляли про дитинство, перших кавалерів і дівчат, про першу роботу й наші сім’ї, про те, як ми раніше відпочивали, і я бачила, як Вілл помалу відроджується.

Окрім того, Вілл був іншим. Здавалося, що це місце подарувало йому спокій, якого бракувало йому увесь цей час, що я його знаю.

— Йому йде на користь, еге? — запитав Натан, коли ми зустрілися біля буфету.

— Думаю, так.

— Знаєш… — Натан схилився до мене, не бажаючи, щоб Вілл побачив, що ми розмовляємо про нього. — Я думаю, що ферма й усі пригоди були б чудовими. Однак, дивлячись зараз на нього, не можу не думати, що це місце спрацювало краще.

Я не розповіла Натанові про те, що вирішила першого дня, коли ми поселялися, коли в мене живіт стисло від тривоги, і я вже підраховувала скільки в мене днів до повернення додому. Я намагалася кожного з цих десяти днів забути, чому ми насправді тут, шестимісячний контракт, мій ретельно заповнений календар — усе, що було до того.

Я мусила просто жити зараз і намагатися заохотити Вілла робити те саме. Я мала бути щасливою, надіючись, що Вілл теж буде щасливим.

Я взяла ще один шматок дині й усміхнулася.

— То що там пізніше? Будемо співати в караоке? Чи твої вуха ще не відійшли від минулого вечора?

Четвертого вечора Натан із легким хвилюванням у голосі оголосив, що він іде на побачення. Карен з Нової Зеландії жила в сусідньому готелі, і він погодився піти з нею в місто.

— Тільки для того, щоб переконатися, що з нею все гаразд. Самі розумієте… Я не впевнений, що це хороше місце, щоб іти самій.

— Ні, — сказав Вілл, з розумінням киваючи головою. — Дуже благородно, Нате, з твого боку.

— Я думаю, що це досить відповідально. Дуже активна громадянська позиція.

— Я завжди захоплююсь Натановою самовідданістю. Особливо коли йдеться про слабку стать.

— Та йдіть ви, знаєте куди, обоє, — вишкірився Натан і зник.

Карен швидко стала невід’ємною частиною. Натан зникав із нею майже більшу частину вечорів, і хоча повертався виконувати нічні обов’язки, ми негласно давали йому стільки часу, скільки могли, щоб він повеселився.

Окрім того, я таємно була рада. Мені подобався Натан, і я була вдячна, що він поїхав, але мені більше подобалося, коли Вілл і я були самі. Мені подобалось, як ми переходили на умовні назви, коли біля нас більше нікого не було, невимушена близькість, яка виникала між нами. Мені подобалось, як він повертався лицем до мене й зачудовано дивився, ніби я якимось чином виявлялася чимось більшим, ніж він сподівався.

Передостанньої ночі я сказала Натанові, що не проти, якщо він хоче привести Карен у комплекс. Він проводив ночі в її готелі, і я знала, що йому важко ходити двадцять хвилин у кожен бік, для того щоб залагодити останні справи Вілла вночі.

— Я не заперечую. Якщо це… ну… додасть тобі трохи приватного життя.

Він радів, занурений в очікування прийдешньої ночі, й не сказав мені нічого, крім безтямного «Дякую, друже!»

— Гарно з твого боку, — мовив Вілл, коли я йому розповіла.

— Маєш на оці, гарно з твого боку, — відповіла я. — Це твою кімнату я пожертвувала для справи.

Тієї ночі ми забрали його в мою кімнату, Натан допоміг Віллові лягти в ліжко й видав йому ліки, тим часом як Карен чекала в барі. Я перевдягнулась у ванній у футболку та труси й, відчинивши двері ванної, поволі пішла до дивана, несучи подушку під пахвою. Я відчувала на собі очі Вілла й на диво, як для людини, яка більшу частину попереднього тижня ходила перед ним у бікіні, почувалася ніяково. Я кинула подушку на бильце дивана.

— Кларк.

— Що?

— Тобі не потрібно спати там. Це ліжко доволі велике — для цілої футбольної команди.

Річ у тім, що я навіть не подумала про це. Досі все було, як і було. Можливо, дні, проведені майже оголеними на пляжі, зробили нас усіх менш сором’язливими. А можливо, саме думка про Натана та Карен по той бік стіни, які загорнулися одне в одного, немов у кокон.

Можливо, я просто хотіла бути біля нього. Я рушила до ліжка й здригнулася від раптового гуркоту грому. Замиготіли блискавиці, надворі хтось закричав. Із сусідніх дверей було чути, як Натан і Карен вибухнули сміхом.

Я підійшла до вікна й підняла заслонку, війнув вітерець, і я відчула різке падіння температури. Там, на морі, вирував шторм. Ефектні спалахи чоткової блискавиці на якусь мить освітили небо, а потім, наче запізніла думка, важка, як барабанний бій, злива вдарила по даху нашого бунгало, настільки шалено, що спочатку приглушувала всі інші звуки.

— Я краще опущу жалюзі, — мовила я.

— Ні, не треба.

Я обернулася.

— Відчини двері. — Вілл кивнув надвір. — Я хочу побачити це.

Я завагалася, потім повільно відчинила скляні двері на терасу. Дощ тарабанив по готельному комплексу, скрапуючи з нашого даху, утворюючи потоки, які стікали від тераси до моря. Я відчула вологу на обличчі й наелектризованість повітря. Волосся на моїх руках піднялося.

— Ти це відчуваєш? — запитав він позаду.

— Схоже на кінець світу.

Я стояла, дозволяючи зарядові проходити крізь мене, спалахи блискавиці відбивалися в мене на повіках. Я затамувала дух.

Обернувшись, пішла до ліжка й сіла скраю. Поки він дививсь, я обережно потягнула його засмаглу шию до себе. Я вже знала, як поворушити його, як змусити його вагу, його масу тіла, працювати зі мною.

Тримаючи Вілла близько до себе, я нахилилася й поклала товсту білу подушку йому за плечі й опустила його в її м’які обійми. Він пахнув сонцем, неначе воно глибоко проникло в його шкіру, і я помітила, що тихенько вдихаю його, немов щось солодке.

Потім, усе ще трохи волога, я залізла до нього, настільки близько, що мої ноги торкалися до його ніг, і ми разом дивилися на синьо-білі сліди там, де блискавиця торкалася хвиль, на посріблений дощ, який м’яко зрошував бірюзову масу на відстані ста футів.

Світ навколо нас скоротивсь настільки, що зосталися лиш ревіння шторму, лавандове синьо-чорне море та серпанкові фіранки, які злегка погойдувались. Я вдихала запах квітів лотоса, принесений нічним вітерцем, чула музику з якогось святкування, віддалений дзенькіт склянок і стукіт стільців, які поспіхом збирали… Я намацала Віллову руку й взяла її в свою. На якусь мить я подумала, що зроду не почувалася так сильно пов’язаною зі світом, з іншою людиною, як у цей момент.

— Гарно, еге, Кларк? — мовив Вілл у тиші. Незважаючи на шторм, його обличчя було нерухоме й спокійне. Він обернувся й усміхнувсь до мене, і тієї самої миті в його очах щось було, щось тріумфальне.

— Так, — відповіла я. — Дуже гарно.

Я лежала нерухомо, слухаючи його повільне та глибоке дихання, звук дощу внизу, відчувала, як його теплі пальці переплелися з моїми. Я думала, що могла б ніколи не повертатися додому. Тут Вілл і я були в безпеці, замкнені в нашім маленькім раю. Щоразу, коли я думала про повернення до Англії, великі кігті страху дряпались у мені, і мене дедалі дужче огортав жах.

«Усе буде добре. — Я намагалася повторювати собі слова Натана. — Усе буде добре».

Зрештою я лягла на бік, одвернувшись від моря, й дивилася на Вілла. Він повернув голову, щоб глянути на мене в тьмяному світлі, і я відчула, що він мені сказав те саме: «Усе буде добре». Уперше в житті я намагалася не думати про майбутнє. Я намагалася просто бути й дозволити нічним відчуттям пройти крізь мене. Я не можу сказати, як довго ми так лежали, дивлячись одне на одного, але поступово повіки Вілла ставали важчими, поки він, вибачаючись, не пробурмотів, що думає, що, може… Його дихання стало глибшим, він заснув, і тоді лише я подивилася на його обличчя, на його вії, розділені на окремі точки біля кутиків очей, на нові веснянки на його носі.

Я сказала собі, що мушу мати слушність. Я повинна мати слушність.

Десь по першій годині ночі шторм ущух. Його спалахи гніву ставали тьмянішими й урешті зникли, щоб принести метеорологічну тиранію в якісь інші небачені місця. Повітря навколо нас помалу стало нерухомим, фіранки завмерли, залишки води стікали, булькаючи, вдалині. Прокинувшись рано-вранці, я обережно звільнила свою руку з Віллової та зачинила балконні двері, закутавши кімнату в тишу. Вілл спав — спокійним, мирним сном, яким він рідко спав удома.

Я не спала, я лежала й дивилася на нього, намагаючись ні про що не думати.

Останнього дня сталися дві речі. Перша — це те, що, піддавшись наполяганням Вілла, я погодилася спробувати підводне плавання.

Він напосідався кілька днів, стверджуючи, що я не могла так далеко прилетіти й не спробувати побувати під водою. Я була безнадійною у віндсерфінгу, ледве спромігшись підняти вітрило з хвиль, і більшість спроб кататися на водних лижах закінчувалися катанням на власному обличчі. Одначе Вілл був наполегливим, і за день до того прибув на обід, оголосивши, що замовив мені курс дайвінгу для початківців на півдня.

Я не могла вдало розпочати. Вілл і Натан сиділи поруч з басейном, у той час як мій інструктор намагався переконати мене, що я буду й далі дихати під водою, проте усвідомлення того, що вони дивились на нас, робило мене безнадійною. Я не тупа — я розуміла, що кисневі балони в мене за спиною забезпечать роботу моїх легенів, що я не потону, — але щоразу, коли моя голова опускалася під воду, я панікувала й виривалася на поверхню. Моє тіло наче відмовлялося повірити, що воно все ще дихатиме під кількома тисячами галонів найкращої хлорованої води Маврикію.

— Не думаю, що я це можу зробити, — сказала я, коли з’явилась усьоме, бризкаючись слиною.

Джеймс, мій інструктор із дайвінгу, глянув позад мене на Вілла й Натана.

— Я не можу, — сказала я роздратовано. — Це просто не для мене.

Джеймс обернувся спиною до них обох, поплескав мене по плечу та показав у бік чистого моря.

— Для декого насправді легше там, — мовив він тихо.

— У морі?

— Деяким людям легше пірнати в морську глибінь. Нумо. Вийдімо на човні.

Сорок п’ять хвилин по тому я дивилась на яскраво розфарбовані пейзажі, сховані під гладінню, забувши про страх, що мій кисень може підвести, що, всупереч усім фактам, я потону й помру під водою, навіть про те, що я взагалі боялася.

Мене відвернули таємниці нового світу. У безгомінні, яке порушувалося лише моїм перебільшеним диханням, я споглядала косяки крихітних райдужних риб, більших чорно-білих риб, які дивилися на мене чистими допитливими очима, морські анемони, що злегка похитувалися, фільтруючи ніжні потоки свого крихітного незримого вилову. Я бачила віддалені пейзажі, удвічі яскравіші, барвистіші й різноманітніші від того, якими вони були на землі. Я бачила печери та порожнини, де причаїлися незнайомі створіння, віддалені фігури, які мерехтіли під променями сонця. Я не хотіла виходити. Я назавжди зосталася б там, у тихому світі. Лише коли Джеймс став жестами показувати на циферблат свого кисневого балона, я зрозуміла, що в мене немає вибору.

Коли, сяючи, нарешті, підійшла на пляжі до Вілла й Натана, я ледве здужала говорити. У моєму мозку все ще мерехтіли побачені картини, а мої кінцівки ще тягнуло під воду.

— Гарно, га? — запитав Натан.

— Чому ти мені не сказав? — гукнула я до Вілла, кинувши свої ласти на пісок навпроти нього. — Чому ти не змусив мене зробити це раніше? Усе це! Воно було там увесь цей час! Прямо перед моїм носом.

Вілл пильно на мене подивився. Він нічого не сказав, але звільна широко всміхнувся.

— Я не знаю, Кларк. Деяким людям просто неможливо сказати.

Тієї останньої ночі я дозволила собі напитися. Це було не тільки тому, що наступного дня ми вирушали. Я вперше справді відчула, що з Віллом усе добре, і могла розслабитися.

Я вдягнула білу бавовняну сукню (моя шкіра засмагла, й тепер, одягнувши біле, я не ставала автоматично схожою на труп, замотаний у саван), взула сандалі з ремінцями, і коли Надил дав мені яскраво-червону квітку, допомігши почепити її у волосся, я не поглумилася з нього, як зробила б це тиждень тому.

— Ну, здорова, Кармен Міранда, — сказав Вілл, коли я зустріла його в барі. — Хіба ти не чарівна?!

Я вже хотіла якось насмішкувато відповісти, а тоді зрозуміла, що він дивиться на мене зі справжнім задоволенням.

— Дякую! — відповіла я. — Ти теж не надто занедбаний.

У головному готельному комплексі була дискотека, тому незадовго до десятої години — коли Натан пішов до Карен — ми рушили на пляж, у наших вухах грала музика, а приємний шум трьох коктейлів пом’якшував мої рухи.

О, там було так гарно! Ніч була тепла, легенький вітрець доносив запахи барбекю, теплих масел на шкірі, слабкий запах солі з моря. Ми з Віллом зупинилися біля нашого улюбленого дерева. Хтось розводив вогонь на пляжі, мабуть, щось готували, і все, що лишилося, — купка розжареного вугілля.

— Я не хочу їхати додому, — сказала я в темряві.

— Це місце важко покидати.

— Я не думала, що такі місця існують за межами фільмів, — сказала я, повернувшись до Вілла обличчям. — Це змусило мене замислитися про те, що ти, мабуть, казав правду за все інше.

Він усміхався. Його обличчя здавалося розслабленим і щасливим, він примружився, дивлячись на мене.

Я глянула на Вілла, і цього разу вперше без внутрішнього страху.

— Ти радий, що приїхав? — запитала я непевно.

Він кивнув.

— О, так.

— Ха! — Я махнула рукою.

І потім, коли хтось умикнув музику біля бару, я скинула взуття й почала танцювати. Це звучить нерозумно — така поведінка, через яку наступного дня можеш ніяковіти. Але там, у чорнильній темряві, наполовину п’яна від нестачі сну, з вогнем і повсюдним морем, з неосяжним небом, зі звуками музики, з усміхненим Віллом, я не могла визначити, чим таким виповнювалося моє серце, але мені просто треба було танцювати. Я танцювала, сміючись, не соромлячись, не турбуючись про те, що нас хтось бачить. Я відчувала погляд Вілла, і я знала, що він знав, — це була єдина можлива реакція на останні десять днів. А бодай йому!.. На останні шість місяців.

Співанка закінчилась, і я впала, задихана, біля його ніг.

— Ти… — сказав він.

— Що? — Моя усмішка була грайливою. Я була нестійка, наелектризована. Я практично не відповідала за свої дії.

Він похитав головою.

Я повільно звелася на босі ноги, підійшла до самісінького візка, а тоді ковзнула йому на коліна, так, що моє обличчя було на відстані декількох дюймів від його. Після попереднього вечора це якось не видавалося такою різкою зміною.

— Ти… — Його сині очі, які мерехтіли від вогню, задивилися в мої. Він пахтів сонцем, багаттям і чимось різким і цитрусовим.

Я відчула, як щось пом’якшилося глибоко в мені.

— Ти… щось особливе, Кларк.

Я зробила лише те, про що могла думати. Я схилилася й доторкнулася губами до його губів. Він завагався, лише на якусь мить, а потім поцілував мене. І на якийсь час я забула про все: мільйон і одну причину, чому не слід цього робити, свої страхи, чому ми взагалі тут. Я цілувала його, вдихаючи запах його шкіри, відчуваючи його м’яке волосся під своїми пальцями, і, коли він поцілував мене у відповідь, усе зникло — були тільки Вілл і я, на острові, який розкинувсь ніде, під тисячею сяючих зір.

А потім він одсахнувся.

— Я… вибач. Ні…

Я розплющила очі й провела рукою по його красивих вилицях. Я відчувала дрібні кристалики солі під пальцями.

— Вілле… — почала я. — Ти можеш. Ти…

— Ні, — у цьому слові прозвучала металева нотка. — Я не можу.

— Я не розумію.

— Я не хочу втягуватися в це.

— М-м… я думаю, тобі треба в це встрявати.

— Я не можу це зробити, бо я не можу… — Він ковтнув слину. — Я не можу бути чоловіком, яким я хочу бути з тобою. І це означає, що… — Він глянув просто мені в лице. — Це стає… іще одним нагадуванням того, ким я не є.

Я не відпустила його обличчя. Я схилила голову так, що доторкнулася до його голови, так, що наше дихання змішалося, і я промовила тихо, так, що тільки він міг мене чути.

— Мені байдуже, що ти… що ти, на твою гадку, можеш чи не можеш робити. Це не є добре чи погано. Щиро… Я розмовляла з іншими людьми в такому становищі, і… існують речі, які можуть бути можливими. Спосіб, щоб ми обоє були щасливі… — Я почала трохи затинатись. Я почувалася навіть трохи дивно, ведучи цю розмову. Я глянула йому в очі. — Вілле Трейнор, — мовила я ніжно. — Ось що. Я думаю, ми можемо.

— Ні, Кларк, — почав він.

— Я думаю, ми можемо робити всякі речі. Я знаю, що це не звичайна історія кохання. Я знаю, що існує безліч причин, через які мені не слід казати те, що я зараз кажу. Але я кохаю тебе. Кохаю. Я знала це, коли покинула Патрика. І я думаю, що ти мене теж трохи любиш.

Він не говорив. Його очі дивилися в мої, і в них був величезний сум. Я відгорнула волосся з його скронь, ніби таким чином могла забрати його печаль, і він схилив голову й притулився до моєї долоні. Вілл ковтнув слину.

— Я повинен тобі щось сказати.

— Я знаю, — прошепотіла я. — Я знаю все.

Вілл зупинився на півслові. Повітря навколо нас здавалося нерухомим.

— Я знаю про Швейцарію. Я знаю… чому зі мною підписали шестимісячний контракт на роботу.

Він забрав голову з моєї руки, глянув на мене, потім на небо. Його плечі опустилися.

— Я знаю це все, Вілле. Я знала це місяцями. Одначе, Вілле, будь ласка, послухай мене… — Я взяла його правицю й притулила до своїх грудей. — Я знаю, що ми це можемо зробити. Я знаю, це не те, що вибрав би ти, та я знаю, що можу зробити тебе щасливим. І все, що я можу сказати, це те, що ти перетворюєш мене… ти змінюєш мене так, що я навіть не можу собі в’явити. Ти робиш мене щасливою навіть тоді, коли нестерпний. Я краще буду з тобою — навіть з таким, на твою думку, приниженим, — ніж з кимось іншим у цілому світі.

Я відчула, як його пальці трохи стиснули мої, і це додало мені сміливості.

— Якщо ти думаєш, це надто дивно, як я працюватиму на тебе, то я звільнюся й знайду роботу деінде. Хотіла тобі сказати — я записалася на курс у коледжі. Я багато нашукала в інтернеті, поспілкувалася з іншими хворими квадриплегіками й тими, хто їх доглядає, я багато чого навчилася, дуже багато того, як виконувати цю роботу. Тому я можу це робити й просто бути з тобою. Бачиш? Я подумала про все, усе дослідила. Те, що я тепер така, — твоя провина. Ти змінив мене. — Я мало не сміялася. — Ти перетворив мене на мою сестру. Але я вмію краще одягатися.

Він заплющив очі. Я взяла його обидві руки, піднесла їх до губ і поцілувала. Я відчувала дотик його шкіри, й знала, так, як ніколи раніше не знала, що ніколи його не відпущу.

— Що скажеш? — прошепотіла я.

Я могла б дивитися в його очі вічно.

Він сидів так тихо, що на якусь мить я була не певна, що почула його правильно.

— Що?

— Ні, Кларк.

— Ні?

— Мені шкода. Цього не досить.

Я опустила його руку.

— Я не розумію.

Він трохи почекав, перш ніж відповісти, наче цього разу підбирав правильні слова.

— Цього для мене не досить. Це — мій світ — навіть з тобою. І, повір мені Кларк, моє життя змінилося на краще, відколи ти прийшла. Проте мені цього не досить. Це не те життя, якого я хочу.

Тепер прийшла моя черга відхилитися.

— Річ у тім, що я розумію, що це могло б бути гарне життя. Я розумію, що з тобою могло би бути гарне життя. Але це не моє життя. Я не такий, як ті люди, з якими ти розмовляла. Це зовсім не те життя, якого я хочу. Навіть близько. — Його голос був переривчастий, надломлений. Його вигляд налякав мене.

Я ковтнула слину, хитаючи головою.

— Ти… ти якось казав мені, що ніч у лабіринті не має обмежувати мене. Ти сказав, що я можу вибирати сама, що мене обмежує. Ну, тоді ти не маєш дозволяти цьому… цьому інвалідному візкові обмежувати тебе.

— Але він таки обмежує мене, Кларк. Ти мене не знаєш, зовсім не знаєш. Ти ніколи не бачила мене до цього. Я любив своє життя, Кларк. Справді любив його. Я любив свою роботу, подорожі, речі, які в мене були. Мені подобалось їздити на мотоциклі, стрибати з будівель. Мені подобалося громити людей в ділових угодах. Мені подобалось любитися. Багато любитися. У мене було насичене життя. — Його голос підвищився. — Я не створений, щоб існувати в цій штуковині, і саме вона тепер обмежує мене в усіх цілях і намірах. Це єдина річ, яка мене обмежує.

— Але ти навіть не даєш жодного шансу, — прошепотіла я. Мій голос застряг у мене в грудях. — Ти не даєш мені шансу.

— Не йдеться про те, щоб дати тобі шанс. Я дививсь, як протягом цих шести місяців ти ставала геть іншою людиною, яка тільки починає бачити свої можливості. Ти не в’являєш, яким щасливим це мене робило. Я не хочу, щоб ти була прив’язана до мене, до моїх лікарняних зустрічей, до обмежень мого життя. Я не хочу, щоб ти проминула всі ці речі, які хтось міг би дати тобі. І, егоїстично, я не хочу, щоб коли-небудь ти на мене дивилася й відчувала найменше розкаяння чи жаль, що…

— Я б ніколи так не подумала!

— Ти не знаєш того, Кларк. Ти уявлення не маєш, чим це закінчиться. Ти уявлення не маєш, що відчуватимеш навіть через шість місяців. І я не хочу дивитись на тебе щодень, бачити тебе оголеною, дивитись, як ти ходиш у флігелі в своїх божевільних сукнях і не… не бути спроможним зробити з тобою те, що я хочу. О, Кларк, якби ти знала, що я хочу зробити з тобою просто зараз. І я… не можу жити, знаючи це. Я не можу. Я не такий. Я не можу бути чоловіком, який лише — приймає.

Він опустив очі на свій візок і проказав тремтливим голосом:

— Я ніколи цього не прийму.

Я почала плакати.

— Будь ласка, Вілле. Будь ласка, не кажи так. Просто дай мені шанс. Дай нам шанс.

— Цить. Просто послухай. Ти, з усіх людей… Послухай, що я кажу. Це… сьогодні… найкраще, що ти могла зробити для мене. Те, що ти мені сказала, те, що ти зробила, привізши мене сюди, знаючи, так чи інак, яким заплішеним дурнем я спершу був, те, що ти змогла знайти щось, щоб полюбити. Це мене вражає. — Я відчувала його пальці близько біля своїх. — Мені потрібно й тут закінчити. Більше жодного візка. Жодної пневмонії. Жодних болючих кінцівок. Більше жодного болю та втоми, коли прокидаєшся щоранку й хочеш, аби день вже закінчився. Коли ми повернемося, я все ще маю намір поїхати до Швейцарії. І, якщо ти справді мене кохаєш, Кларк, а ти кажеш, що так, зроби єдине, що зробить мене щасливішим, — поїдь зі мною.

Я відкинула голову.

— Що?

— Краще, ніж є, не буде. Шанси тільки на те, що мені ставатиме гірше, й моє життя, таке обмежене, як зараз, буде ставати ще меншим. Лікарі так і сказали. Мені загрожує купа ускладнень. Я це відчуваю. Я не хочу більше болю, не хочу бути в пастці у цьому візку чи залежати від когось або боятися. Тому прохаю тебе — якщо ти відчуваєш те, що кажеш — тоді зроби це. Будь зі мною. Дай мені такий кінець, на який я сподіваюся.

Я з жахом дивилася на нього, в мене у вухах пульсувала кров. Я заледве це розуміла.

— Як ти можеш мене про це прохати?

— Я знаю, це…

— Я кажу тобі, що кохаю тебе й хочу побудувати з тобою майбутнє, а ти прохаєш мене поїхати й подивитись, як ти будеш себе вбивати?

— Пробач. Може, це звучить незрозуміло, але в мене немає такої розкоші, як час.

— Що? Що? Невже ти й справді забронював місце? Чи є якась зустріч, яку ти боїшся пропустити?

Я бачила, що люди в готелі зупинялися, либонь, чули наші підвищені голоси, але я не зважала.

— Так, — мовив Вілл після паузи. — Так, є. Я проконсультувався. У клініці вважають, що я для них підходжу. І мої батьки погодились на тринадцяте серпня. Ми повинні вилетіти за день до того.

Мені закрутилася голова. Лишилося менш ніж тиждень.

— Я в це не вірю.

— Луїзо…

— Я думала… я думала, що зміню твою думку.

Він схилив голову й глянув на мене. Його голос звучав лагідно, а в очах була ніжність.

— Луїзо, ніщо не могло змінити мою думку. Я обіцяв батькам шість місяців, і це те, що я їм віддав. Ти зробила цей час красивішим, набагато більше, ніж думаєш. Завдяки тобі це перестало бути тестом на витримку…

— Не треба!

— Що?

— Більше не кажи нічого! — Я задихалася. — Ти такий егоїстичний, Вілле. Такий дурень. Навіть якби існувала якась найвіддаленіша можливість того, що я поїду з тобою до Швейцарії… навіть, якщо ти думав, що після всього, що я для тебе зробила, я змогла б так учинити, невже це все, що ти можеш мені сказати? Я розкрила тобі своє серце. А все, що ти кажеш: «Тебе мені замало. І тепер я хочу, щоб ти поїхала й подивилася на найгірше, що можна лише в’явити». На те, чого я боялася, відколи про це вперше дізналася. Ти розумієш, про що ти мене зараз прохаєш?!

Я тепер лютувала. Стоячи перед ним, я кричала, наче божевільна:

— Пішов ти, Вілле Трейнор! Пішов ти! Краще б у мене не було цієї дурнуватої роботи! Краще б я тебе ніколи не зустрічала!

Я розплакалася, побігла на пляж і назад до своєї готельної кімнати, подалі від нього.

Його голос, який мене кликав, ще довго дзвенів мені у вухах після того, як я зачинила двері.

24

Немає нічого бентежливішого для перехожих, як благання чоловіка в інвалідному візку до жінки, яка мала б його доглядати. Це, мабуть, не той випадок, коли можна сердитися на свого опіканця з обмеженими можливостями. Надто коли він не може поворушитися й ніжно промовляє: «Кларк. Будь ласка. Просто ходи сюди. Будь ласка».

Але я не могла. Я не могла дивитись на нього. Натан (він був досі нетвердий на ногах після похмілля) упакував усі Віллові речі, і я зустріла їх обох у вестибюлі наступного ранку. Від того моменту, коли ми мали бути в компанії одне одного знову, я відмовилася мати щось спільне із Віллом. Я була розлючена й нещасна. У моїй голові лунав наполегливий розлючений голос, що вимагав бути якнайдалі від Вілла. Поїхати додому! Ніколи його не бачити!

— З тобою все гаразд? — запитав Натан, з’явившись біля мого плеча. Щойно ми прибули в аеропорт, я відразу відійшла від них до стола реєстрації.

— Ні, — відповіла я. — І я не хочу про це говорити.

— Похмілля?

— Ні.

— Це означає те, про що я думаю? — Він раптом спохмурнів.

Я не могла говорити. Я кивнула, я бачила, як його щелепа на мить заклякла. Хоча він був сильніший за мене. Зрештою він був професіонал. За кілька хвилин він повернувся з Віллом, показуючи йому щось побачене в журналі та обговорюючи з ним перспективи якоїсь футбольної команди, відомої їм обом. Дивлячись на них, ви не дізнаєтеся про важливість новини, якою я щойно поділилася.

Я спромоглася знайти справи для себе на весь час очікування на летовищі. Знайшла тисячі маленьких завдань, які треба було виконати, узявшись за багажні етикетки, купівлю кави, перегляд газет, зрештою похід у туалет, кожне з яких означало, що мені не треба було дивитись на нього, не треба було з ним розмовляти. Проте час від часу Натан зникав, і ми залишались наодинці, сидячи одне біля одного. Невелика відстань між нами бриніла невимовленими докорами.

— Кларк, — починав він.

— Не треба, — обривала я його. — Я не хочу з тобою говорити.

Я сама дивувалася, наскільки холодною можу бути. Поза сумнівом, я здивувала стюардес. Я бачила, як вони під час польоту обговорювали проміж себе те, як я вперто відверталася від Вілла, запхавши у вуха навушники чи дивлячись у вікно.

Цього разу він не сердився. І це, мабуть, було найгірше. Він не сердився, не ставав саркастичним, він просто тихішав, аж поки не перестав розмовляти. Бідному Натанові лишилося підтримувати розмову, запитувати про чай-каву або запасні пакети сухого смаженого арахісу й чи ніхто не проти, якщо він пролізе повз нас у туалет. Може, тепер це звучить по-дитячому, однак це не була просто гордість. Я не могла цього стерпіти. Я не могла витримати думки, що його втрачу, його впертості й рішучості, через що він не бачив добра, можливості добра, що він не передумав. Я не могла повірити, що він причепився до тієї єдиної дати, наче вона була висічена на камені. Мільйони тихих аргументів гриміли в моїй голові. Чому тобі цього не досить? Чому тобі не достатньо мене? Чому ти не зміг мені довіритись? Якби ми мали більше часу, це щось змінило б? Вряди-годи я помічала, що дивлюсь на його засмаглі руки, на ті пальці квадратної форми, які були за кілька дюймів від моїх, і тоді пригадувала, як спліталися вони… Його тепло, ілюзія, навіть нерухомість якоїсь сили… І клубок підступав до горла, так, що мені здавалося, наче я ледве дихаю. Я втікала в туалет, де схилялася над умивальником і тихо хлипала під лампою денного світла. Кілька разів, коли я думала про те, що намірився зробити Вілл, мені доводилось боротися з бажанням кричати; я відчувала, що на мене найшов якийсь безум, і думала, що могла би просто сісти в проході й ридати, ридати доти, доки ще хтось не втрутиться. Поки хтось не переконається, що він цього не зробить.

Отож, хоч і поводилась я по-дитячому, хоча здавалася екіпажеві найбезсердечнішою жінкою (бо ж відмовлялася розмовляти з Віллом, дивитися на нього, годувати його), знала, вдавати, що його там немає, — єдиний спосіб пережити години вимушеної близькості. Якби я вірила в те, що Натан зможе впоратися сам, я б чесно відмінила свій політ, можливо, навіть зникла, щоб переконатися, що між нами цілий континент, а не кілька нестерпних дюймів.

Обидва чоловіки спали, і це стало якимось полегшенням — коротким перепочинком від напруження. Я витріщилася на телевізійний екран, і з кожною милею, яка наближала нас до дому, я відчувала, як важчало на душі, як зростала моя тривога. Мені почало спадати на гадку, що мій провал не був лише моїм власним; батьки Вілла будуть шоковані. Вони, мабуть, звинувачуватимуть мене. Сестра Вілла, мабуть, подасть на мене скаргу. Це був також провал і для Вілла. Я не спромоглася переконати його. Я запропонувала йому все, що могла, зосібна й себе, проте нічого з того, що я йому показувала, не переконало Вілла, що треба жити далі.

Можливо, впіймала я себе на такій думці, хтось був гідніший його, ніж я. Хтось розумніший. Хтось такий, як Трина, хто міг би придумати щось краще для виконання. Вона, певно, знайшла б якісь рідкісні медичні дослідження або щось таке, що могло б йому допомогти. Вона напевно змінила б його думку. Той факт, що я мала вікувати свій вік із цим знанням, викликав запаморочення.

— Хочеш спати, Кларк? — Віллів голос увірвався в мої думки.

— Ні. Дякую.

— Мій лікоть не забагато місця забирає?

— Ні. Все добре.

Лише тими останніми кількома годинами в пітьмі я дозволила собі подивитися на нього. Я відвела погляд від сяючого телеекрана й стала потай дивитися на Вілла в тьмяному світлі салону. І коли я дивилась на його обличчя, таке засмагле та гоже, таке спокійне уві сні, одинока сльоза скотилася по моїй щоці. Певно, відчувши мій пильний погляд, Вілл поворухнувсь, але не прокинувсь. І потай від екіпажу та Натана я поволі обгорнула його шию ковдрою, старанно підігнувши її, щоб бути певною, що під кондиціонером Вілл не відчує холоду.

Вони чекали біля виходу із зали прибуття. Я знала, що вони будуть. У мене було якесь слабке хворобливе відчуття, яке наростало, навіть коли ми досить швидко провезли Вілла крізь паспортний контроль, завдяки якомусь добромисному чиновникові, хоч я молилася, щоб нас змусили зачекати, щоб ми застрягли в черзі на кілька годин, а краще днів. Одначе ні, ми перетнули широкий простір лінолеуму, я — штовхаючи візок із багажем, Натан — везучи Вілла, і, коли відчинились скляні двері, там були вони, стоячи біля огорожі поруч, у якійсь рідкісній подобі єдності. Я побачила, як обличчя місіс Трейнор на мить оживилося, коли вона побачила Вілла, і мимохіть подумала: «Звичайно, у нього гарний вигляд». Собі на сором, я наділа окуляри від сонця — не для того, щоб приховати своє виснаження, а для того, щоб вона відразу не побачила з мого вигляду, що я збираюся їй сказати.

— Подивись на себе! — вигукнула вона. — Вілле, маєш чудовий вигляд! Справді.

Батько Вілла нахилився, поплескуючи візок сина та його коліно, його обличчя розпливлося в усмішці.

— Ми не йняли віри, коли Натан казав, що ти відвідував пляж щодня. І плавав! Яка була тоді погода — чудова й тепла? Тут лило, як з відра. Типовий серпень.

Авжеж. Натан писав їм або телефонував. Наче вони дозволили б нам поїхати, не маючи постійного контакту.

— Це… це було досить дивовижне місце, — мовив Натан. Він також принишк був, але тепер намагався всміхатися, здаватися таким, як завжди.

Я заціпеніла, тримаючи паспорт у руках, наче збиралася вирушити ще кудись. Я була змушена нагадати собі, що треба дихати.

— Ми оце подумали, що вам сподобається особлива вечеря, — сказав Віллів батько. — Є дуже гарний ресторан у готелі «Інтерконтиненталь». Шампанське з нас. Що скажете? Ми з мамою подумали, що це може бути хорошим подарунком.

— Авжеж, — мовив Вілл. Він усміхався до мами, а вона дивилась на нього так, наче хотіла зберегти цю усмішку. «Як ти можеш? — Я хотіла кричати на нього. — Як ти можеш на неї так дивитися, коли вже знаєш, що збираєшся зробити з нею?»

— Тоді ходімо. Моя машина на паркованці для інвалідів. Це за декілька хвилин їзди звідси. Я мав певність, що ви всі будете трохи втомлені після перельоту. Натане, хочеш, візьму якісь торби?

Мій голос втрутився в розмову.

— Думаю, — сказала я, витягуючи з візка свій багаж, — краще я піду. В будь-якому разі дякую.

Я зосередилася на своїй сумці, умисно не дивлячись на них, але навіть крізь гомін летовища я помітила коротку тишу, що її спровокували мої слова.

Першим її порушив голос містера Трейнора.

— Ходімо, Луїзо. Посвяткуймо трошки. Ми хочемо почути все про ваші пригоди. Я бажаю дізнатися все про острів. І я обіцяю, що вам не потрібно буде розповідати все, — він майже засміявся.

— Так, — місіс Трейнор мляво підтримала його. — Таки ходіть, Луїзо.

— Ні. — Я ковтнула слину, намагаючись увічливо всміхнутися. Окуляри були моїм захистом. — Дякую. Я краще повернуся.

— Куди? — запитав Вілл.

Я зрозуміла, про що він говорить. Я справді не мала, куди повертатися.

— Я поїду в будинок батьків. Це буде добре.

— Їдьмо з нами, — сказав він. Його голос був ніжним. — Не йди, Кларк. Будь ласка.

Тоді я хотіла плакати. Одначе знала цілком певно, що не можу бути поруч із ним.

— Ні. Дякую. Сподіваюсь, у вас буде чудовий сніданок! — Я закинула сумку через плече й, не чекаючи, поки хтось щось скаже, пішла від них, поволі зникаючи серед людського натовпу в терміналі.

Я була майже на зупинці, коли почула її. Камілла Трейнор, стукаючи підборами по тротуару, чи то бігла, чи то йшла до мене.

— Зупиніться, Луїзо. Будь ласка, зупиніться.

Я обернулася й побачила, як вона проштовхується крізь дітей з автобусної екскурсії, розсуваючи підлітків у сторони, подібно до того, як Мойсей розсував хвилі. Яскраві вогні аеропорту на її волоссі надавали йому мідного забарвлення. На ній був красивий сірий пашміновий шарф, закинутий майстерно на одне плече. Я пригадую, що думала про те, якою гарною вона мала бути декілька років тому.

— Будь ласка. Будь ласка, зупиніться.

Я зупинилася, дивлячись позад себе на дорогу, бажаючи, щоб автобус з’явився вже, щоб він загріб мене й забрав ізвідси. Тоді могло б статися будь-що. Маленький землетрус, можливо.

— Луїзо.

— Він гарно провів час, — мій голос звучав надірвано. Дивно, як і її — зловила себе на думці.

— Має справді гарний вигляд. Просто чудовий. — Вона пильно дивилась на мене, стоячи на тротуарі. Вона раптом завмерла, не зважаючи на море людей навколо неї.

Ми мовчали.

І тоді я сказала:

— Місіс Трейнор, я хотіла б подати заяву про звільнення. Я не можу… я не можу працювати ці останні кілька днів. Я втрачаю право на будь-які гроші, заборговані мені. Фактично я не хочу грошей за цей місяць. Я нічого не хочу. Я лише…

Вона зблідла. Я бачила, як барва зникла з її обличчя, як вона трохи захиталася в ранковому світлі. Я бачила містера Трейнора, що наближавсь, жваво йдучи й міцно тримаючи однією рукою панаму на голові. Бурмочучи вибачення, він проштовхувався крізь натовп, зосереджуючи погляд на мені та дружині, тоді як ми стояли непорушно на відстані кількох футів.

— Ви… ви казали, що думаєте, що він щасливий. Ви казали, що це могло б змінити його думку, — вона говорила в розпачі, наче благаючи мене сказати ще щось, дати їй інший результат.

Я не могла говорити. Я пильно дивилась на неї, і найбільше, що я спромоглася зробити, це трошки похитати головою.

— Вибачте, — прошепотіла я, так тихо, що вона не могла мене почути.

Він був уже там, коли вона впала. Її ноги наче підломилися, і містер Трейнор упіймав її лівицею, коли вона падала, розтуливши рота.

Його панама злетіла на тротуар. Він глянув на мене, збентежений, ще не розуміючи, що сталося.

А я не могла дивитись. Я обернулася, онімівши, й почала йти, крок за кроком, подалі від летовища, ще до того, як усвідомила, що роблю. Я йшла, навіть не знаючи куди.

25

Катрина

Відколи Луїза вернулась зі своєї відпустки, вона не виходила з кімнати аж тридцять шість годин. Вона приїхала з аеропорту пізно в неділю, бліда, як привид, навіть незважаючи на засмагу, й сказала, що поговоримо про все в понеділок зранку.

— Мені треба трохи поспати, — сказала вона. Відтак зачинилася в своїй кімнаті й відразу ж лягла спати.

Нам це видалося дещо дивним, проте що нам було відомо? Врешті-решт Лу була дивачкою від самого народження.

Зранку мама віднесла їй чаю, а Лу навіть не глянула на нього. Мама дуже захвилювалася перед вечерею, почала її трусити, перевіряючи, чи жива вона. Мама буває трішки мелодраматичною, проте, будьмо справедливі, вона спекла рибний пиріг і, найпевніше, просто хотіла, щоб Лу скуштувала його. А Лу не їла, не говорила й не спустилася до вечері.

— Мамо, я ще трішки побуду тут, — пробубніла вона собі в подушку.

Урешті мама дала їй спокій.

— Вона сама не своя, — зауважила мама. — Гадаєш, це запізніла реакція на те, що в неї з Патриком?

— Та Патрик їй по цимбалах, — заперечив батько. — Я їй казав, що він телефонував, хотів повідомити про своє сто п’ятдесят сьоме місце на «Вікінгу», та байдужішою я її ще не бачив.

Він відпив трохи чаю.

— Щоб ти знала, я її розумію, досить складно тішитися сто п’ятдесят сьомим місцем.

— Думаєш, вона захворіла? Незважаючи на засмагу, вона страшенно бліда. І те постійне спання. На неї не схоже. Найпевніше, у неї якась страшна тропічна хвороба.

— У неї просто порушився ритм через зміну часового поясу, — припустила я. Сказано це було дуже авторитетно, адже я розуміла, що тато з мамою вважали мене експертом у таких речах, у яких ніхто насправді нічого не тямив.

— Порушення ритму! Якщо ця довга подорож зробила таке з нею, то я краще залишуся з Тенбі. Джозі, ти як гадаєш, кохана?

— Не знаю… хто б подумав, що відпустка може так вплинути на людину? — хитала головою мама.

Я піднялася до неї після вечері. Без стуку в двері (зрештою це все-таки була моя кімната). Повітря було важким і затхлим, я підняла ролети й відчинила вікно, після чого Лу, прикриваючи очі від світла та здіймаючи вихор пилу, визирнула з-під своєї пухової ковдри.

— Скажеш, що сталося? — запитала я, ставлячи чашку чаю на столик біля ліжка.

Вона дивилася на мене порожніми очима.

— Мама думає, що в тебе вірус Еболи. Вона вже попереджає всіх сусідів, хто замовив тур «Клубу Бінґо» до «Порт-Авентури».

На відповідь анітелень.

— Лу.

— Я звільнилась, — промовила вона ледве чутним голосом.

— Чому?

— А ти як думаєш?

Вона зробила спробу сісти рівно, незграбно потягнулася по чай і добряче ковтнула.

Для людини, яка щойно провела майже два тижні на Маврикії, вона мала надзвичайно страхітливий вигляд. Її повіки почервоніли та набрякли, через це очі стали крихітними. А на шкірі не було видно засмаги, вона покрилася плямами. Волосся стирчало. Вигляд у неї був таким, наче вона не спала вже декілька років. Але що найбільше вбирало очі, то це сумний погляд. Я ще ніколи не бачила, щоб моя сестра була така сумна.

— Думаєш, він справді збирається пройти через усе це?

Вона кивнула й важко ковтнула.

— Лайно. Лу, мені так шкода!

Я показала їй жестом відсунутися й забралася до неї в ліжко. Вона ще відпила чаю, після чого схилила голову мені на плече. На ній була моя футболка, а я їй навіть нічого про це не завважила. Ось як мені було її шкода!

— Трин, що робити?

Голосок її був таким тоненьким, як у Томаса, коли він пораниться, але намагається бути хоробрим. Надворі сусідський пес гасав уздовж садового паркану, розганяючи котів з усієї околиці. Раз у раз до нас долинав шквал скаженого гавкоту; голова собаки випиналася через паркан, так хотілося йому пролізти крізь нього, а його очі аж вилазили через таке розчарування.

— Не певна, що ти зможеш щось урадити. О Боже! Ти стільки для нього зробила! Стільки зусиль!..

— Я йому сказала, що кохаю його, — її голос перейшов у шепіт. — А він одповів, що цього не досить.

Її очі були широко розплющені, але безрадісні.

— І як мені з цим жити?

Я єдина з усієї нашої родини, хто знає все. Я читала більше, ніж будь-хто. Я вчуся в університеті. Я єдина знаю всі відповіді на всі запитання.

Проте я дивилася на свою старшу сестру й хитала головою.

— Не маю ані найменшої гадки, — відповіла я.

Наступного дня вона нарешті вийшла, помилася та вдягнула чистий одяг. Я наказала батькам не говорити ані слова, натякаючи, що в неї проблема з хлопцем. Тато звів брови та зробив такий вираз обличчя, наче це все пояснювало й лише одному Господові відомо, чому ми всі так переполохалися. Мама кинулась телефонувати до «Клубу Бінґо» та говорити, що вона передумала щодо ризиків авіаперельоту.

Лу з’їла шматок тоста (обідати відмовилася), начепила на себе великий крислатий капелюх, і ми всі, разом з Томасом, пішли до замку годувати качок. Не певна, що Лу мала бажання йти гуляти, однак мати наполягла, що нам усім потрібне свіже повітря. У матусиному розумінні це означало, що їй аж свербить провітрити спальню та поміняти постіль. Томас, підстрибуючи, біг поперед нас, міцно стиснувши наповнений сухарями поліетиленовий пакет, а ми, зі звичною нам легкістю, відточеною роками тренувань, обговорювали туристів, які блукали, вчасно відхиляючись від їхніх набитих рюкзаків, обходили пари, що позували перед фотографом, та знову сходилися. Замок пікся на сонці, земля потріскалася, а трава стала такою тонкою, немов останні волосинки на голові людини, яка лисіла. Квіти в горщиках мали понурий вигляд, немов готувалися до осені.

Ми з Лу не багато говорили.

Коли ми проходили повз паркувальні місця туристів, я помітила, як вона крадькома зиркнула з-під капелюха на будинок Трейнорів. Цей елегантний з червоної цегли будинок стояв величаво, приховуючи під своїми високими глухими вікнами ту трагедію, яка розігрувалася там, можливо, навіть саме зараз.

— Ти могла б зайти й побалакати з ним, — запропонувала я. — Я зачекаю тебе.

Вона потупилася, склала руки на грудях і простувала далі.

— Немає сенсу, — була її відповідь.

А я знала ще дещо, те, що вона не промовила вголос. Можливо, його там зараз навіть немає.

Ми повільно обійшли замок, спостерігаючи, як Томас скочується по крутому пагорку, погодували качок, які були настільки вгодовані, що заради простого хліба навіть не хотіли підпливати. Простуючи отак, я спостерігала за сестрою, за її коричневою спиною в топі-американці, за її сутулими плечима. І раптом мені сяйнула думка: що, як вона ще навіть не усвідомлює того, що для неї вже все змінилося. Тут більше вона не залишиться, хоч би що сталося з Віллом Трейнором. У ній було щось нове, нові знання, речі, які вона бачила, місця, у яких вона побувала. Нарешті моїй сестрі відкрилися нові обрії.

— Ой, — згадала я, проходячи через ворота, — тобі надійшов лист. З коледжу, коли тебе не було. Вибач, але я його прочитала. Я думала, що то для мене.

— Ти його прочитала?

— Я сподівалася, то про гроші, які мені могли додати до гранту. Тобі призначили співбесіду.

Вона почала кліпати очима, наче то були новини з якогось аж ген далекого минулого.

— Ага, і що найважливіше — вона взавтра, — додала я. — Оце подумала, може, пройдемося по деяких питаннях, які можуть бути під час співбесіди?

Вона похитала головою.

— Я не можу піти завтра на співбесіду.

— А що ще ти не можеш зробити?

— Трин, не можу, — сумно глянула вона. — Як я тепер можу про щось інше думати?

— Послухай-но, Лу. Вони не роздають запрошень, як булочки на Великдень. Ти розумієш це, дурненька? Це серйозно. Вони знають, що ти вже не юна студентка, що твоя заявка надійшла в не дуже сприятливий момент, але вони все одно хочуть зустрітися з тобою. Годі комизитися.

— Та дарма. Не можу про це думати.

— Але ж ти…

— Слухай, Трин, дай мені спокій, добре? Не можу я цього зробити.

— Гей! — наполягала я, заступивши їй дорогу. За декілька метрів перед нами Томас воркотав з голубом. — Це, власне, якраз і є слушний момент для того, щоб обдумати все. Це той час, коли, сприймай це як хочеш, тобі потрібно вирішити, що ти робитимеш усе своє життя.

Ми загороджували собою прохід. Тепер туристам доводилося обходити нас, що вони й робили: одні просто опускали голови та йшли, а інші, дещо заінтриговані, все ж таки позирали на сестер, які стояли й сперечалися.

— Не можу.

— Добре, гаразд. Якщо ти забула, то я тобі нагадаю, що в тебе більше немає роботи. І Патрика, який підбирав би за тобою хвости. І якщо ти не підеш на цю співбесіду, то за два дні ти вже будеш у Службі зайнятості, де перед тобою постане вибір — або обчищати тушки курей, або танцювати стриптиз, або заробляти собі на прожиття підтиранням чужих задів. І, повір мені, як тобі вже ось-ось тридцятка, то твою кандидатуру невдовзі навіть не розглядатимуть. І все це, усе, що ти пізнала та вивчила за останні шість місяців, стане нікому не потрібне. Усе це.

Вона вирячилась на мене отим німим гнівливим поглядом, яким вона завжди дивиться, коли знає, що я маю слушність і їй нема чим мені відповісти. Позаду нас виринув Томас і потягнув мене за руку.

— Ма… ти сказала «зад».

Сестра все ще люто свердлила мене поглядом. Проте я розуміла, що вона задумалася.

— Ні, сонечко, — повернулася я до сина, — я сказала «лад». Ми вже йдемо додому, вип’ємо чаю й побачимо, чи бабуся зробила в хаті лад. Еге, Лу? А потім, поки бабця тебе купатиме, я допомагатиму тітці Лу робити її домашнє завдання.

Наступного дня я пішла до книгозбірні, а мама гляділа Томаса. Я провела Лу до автобуса, сповнена певності, що до п’ятої вечора вона не повернеться. Великої надії на співбесіду я не покладала, тому хутко за неї й думати забула.

Може, це дещо егоїстично, однак у навчанні ненавиджу плентатися в хвості. Тому я трохи відпочила від нещасної Лу. Дуже втомлюють чужі проблеми. Вам шкода цих людей, але вам аж свербить їм сказати: «Ану, не рюмсай і опануй себе!» Я запхала сім’ю, сестру та всю цю епопею в уявний файл, засунула шухляду й зосередилась на тому, як звільнитися від сплати ПДВ. У бухгалтерському обліку я була за результатами на другому місці й ні за що в світі не хотіла скотитися вниз лише через примхи системи єдиної ставки Міністерства доходів та митних зборів.

Десь близько чверті на шосту я повернулася додому, поклала свої теки на крісло в коридорі. Усі вже ходили одне поза одним ближче до столу з вечерею, мама накривала на стіл. Томас вискочив на мене й обкрутив ноженята навколо талії, я поцілувала його, вдихаючи чарівний дитячий запах.

— Присядь, присядь, — протягнула мама, — тато щойно прийшов.

— Як справи з твоїми книжками? — запитав він, вішаючи піджак на спинку стільця. Він їх завжди називав «твої книжки». Наче вони жили своїм власним життям і в нас із ними виникали якісь суперечки.

— Добре, дякую. З модуля із бухгалтерського обліку лишилася одна чверть. А вже завтра в мене корпоративне право.

Нарешті я відчепила від себе Томаса та всадила на стілець поруч себе, гладячи однією рукою його м’яке волоссячко.

— Ти це чула, Джозі? Корпоративне право.

Тато поцупив картоплину з миски й запхав собі до рота, поки мама не бачила. Він це промовив так, наче сама лише назва давала йому неземне задоволення. Думаю, так воно й було. Ми трохи поговорили про моє навчання, а потім про татову роботу, переважно про те, як туристи все ламають. Після них усе треба ремонтувати. Навіть дерев’яні стовпчики на воротах паркованки доводиться змінювати що кілька тижнів, бо ті недоумки не вміють проїхати машиною через дванадцятифутовий отвір. Особисто я збільшила б вартість квитка, зважаючи на все це, — утім, це лише моя думка.

Мама нарешті накрила на стіл, і ми всі посідали. Томас їв руками, думаючи, що ніхто не помічає цього, тихенько промовляв «зад», таємниче всміхаючись. Дідусь їв, закинувши голову в стелю, наче обдумував щось екстраглобальне. Я зиркала на Лу. Вона механічно копирсалася в своїй тарілці, перевертаючи шматок печеної курки то на один, то на другий бік. «От біда», — подумала я.

— Ти не голодна, люба? — запитала мама, слідкуючи за моїм поглядом.

— Не дуже, — відказала вона.

— Загаряча для курятини, — визнала мама. — Просто я хотіла тебе трохи підбадьорити.

— Ну… то ти розкажеш нам, як пройшла твоя співбесіда?

Татова виделка не дійшла до рота.

— А, співбесіда… — розсіяно прогугнила вона, наче згадала якісь справи п’ятирічної давнини.

— Так, співбесіда.

Вона наколола на виделку крихітний шматок курки.

— Нормально.

Тато зиркнув на мене.

Я легенько стенула плечима.

— Нормально й усе? Вони ж, напевно, дали тобі зрозуміти, як все пройшло.

— Дали.

— І?..

Вона не переставала визиратись на свою тарілку. Я перестала жувати.

— Вони сказали, що шукали саме таку людину, як я. За рік я повинна пройти підготовчий курс, а потім мені його зарахують.

Тато відкинувся на спинку стільця.

— Це ж чудові новини!

Мама перехилилася через весь стіл і поплескала її по плечу.

— Молодчинка! Це прекрасно!

— Не зовсім. Не думаю, що витягну чотири роки навчання.

— Не думай про це зараз. Справді. Дивись, як добре Трина дає собі раду. Гей! — Тато легенько штовхнув її ліктем. — Ми щось вигадаємо. Ми завжди викручуємось, еге? — Він привітно всміхнувся до нас. — Думаю, дівчатка, нам нарешті поталанило. Хороші часи настануть для нашої родини.

І тут ні з сього ні з того Луїза ридма заридала. Заплакала так, як Томас, із завиванням, слізьми та шмарклями. І байдуже, нехай усі чують і бачать. Її плач ножем різав тишу маленької кімнати.

Томас дививсь на неї з роззявленим ротом. Мені довелося взяти його до себе на коліна й забавляти чимось, щоб він також не плакав. Поки я жонглювала картоплинами та імітувала дурнуваті голоси горошин, Лу розповіла їм. Розповіла все: про Вілла, про шестимісячний контракт, про те, що сталося на Маврикії. Мамині руки злетіли до рота. Дідусь був дуже сумним. Курка вистигла, підливка задубіла на своїй тарелі.

Тато хитав головою, не ймучи віри тому всьому. А коли сестра почала детально розповідати, як вона летіла з Індійського океану, то перейшла на шепіт, переповідаючи свої останні слова до місіс Трейнор. Отоді тато відкинув стілець і рвучко піднявся, повільно обійшов стіл та обійняв її, як колись, коли ми були малими. Стояв, ніжно, дуже ніжно обіймаючи.

— О Боже, бідолашний хлопець. Бідолашна Лу. О Боже!

Не певна, що коли-небудь бачила тата таким шокованим.

— Який жах!

— І ти це все пережила? Нічого не сказавши нам? І все, що ми мали, це поштівка про підводне плавання? — Мама не вірила своїм вухам. — Ми ж думали, що в тебе найкраща відпустка в житті.

— Я була не одна. Трина знала, — промовила Лу, дивлячись на мене. — Вона мене дуже підтримала.

— Нічого я не зробила, — сказала я, обіймаючи Томаса. Йому вже стало не цікаво нас слухати, бо мама поставила перед ним розкриту коробку з шоколадними цукерками. — Я лише слухала. Це ти багато зробила. Це в тебе виникло багато задумок.

— І що з тих задумок? — запитала вона спустошено, прихиляючись до тата.

Тато повернув її лице до себе.

— Але ж ти зробила все, що могла.

— І в мене не вийшло.

— Хто каже, що в тебе не вийшло? — Тато відкинув їй волосся з лиця. Його обличчя світилося ніжністю. — Я думаю про те, а що ж я знаю про Вілла Трейнора, що я взагалі знаю про таких чоловіків, як він? І ось що я тобі скажу: не впевнений, що знайдеться бодай одна людина в світі, яка змогла б переконати його в зворотному, раз він уже все вирішив. Він той, хто він є. Неможливо змінити людей.

— Але ж його батьки! Вони ж не можуть допустити, щоб він себе вбив! — викрикнула мама. — Що вони за люди такі!

— Нормальні люди, мамо. Місіс Трейнор просто не в’являє, що ще можна зробити.

— Хоча б не везти в ту кляту клініку, — сердилася мама. Її вилиці покрилися плямами. — Я боролася б за вас обох, за Томаса до свого останнього подиху.

— Навіть якщо він вже намагався себе вбити? — запитала я. — Дуже безжалісним способом.

— Він хворий, Катрино. У нього депресія. Таким чутливим людям не слід давати можливість зробити те, про що вони… — від своєї німої злості мама аж завмерла, не в змозі говорити далі, й почала витирати очі серветкою. — Та жінка — бездушна. Бездушна! Подумати лишень, що вони втягнули в це все Луїзу! Вона ж суддя! Судді мали б знати, що правильно, а що — ні. Краще за нас усіх. Як я хочу зараз помчатися туди й привезти його назад.

— Це все дуже складно, мамо.

— Ні, не складно. Він вразливий, і вона не має допускати навіть думки такої. Я шокована. Бідний він, бідний. Бідолаха. — Місіс Кларк піднялася з-за столу, прибираючи залишки курки й величаво попрямувала до кухні.

Луїза приголомшено дивилась, як вона йде. Мама ніколи не сердилася. Гадаю, востаннє ми чули, як вона підвищувала голос, іще 1993 року.

Тато з блукальним поглядом хитав головою.

— Не дивина, що я не бачив містера Трейнора. Мені було цікаво, де він. Припускав, що всі вони поїхали кудись у відпустку.

— Вони… вони поїхали?

— Ну, останні два дні його не було.

Лу важко опустилася на стілець.

— Чорт, — вирвалося в мене, і я похопилася, затуляючи руками вуха Томаса.

— Це завтра.

Лу глянула на мене, а я — на календар на стіні.

— Тринадцяте серпня. Це завтра.

Того останнього дня Лу нічого не робила. Вона прокинулась раніше за мене й нерухомо дивилась у вікно на кухні. Падав дощ, потім перестав, а потім знову падав. Спочатку вона лежала поруч із дідусем на дивані, пила чай, що зготувала мама, а потім щопівгодини її безмовний погляд звертався до каміна та годинника на ньому. На це неможливо було дивитися. Ми з Томасом пішли плавати, кликали із собою Лу. Зваблювала її походом по крамницях, поки мама догляне дитину. Обіцяла сходити з нею до паба, щоб лише я й вона, однак Луїза відкидала будь-яку пропозицію.

— А що, як я зробила помилку, Трин? — вона так тихо запитала, що лише мені одній було її чутно.

Я глянула на дідуся, але його увага була повністю захоплена перегонами. Думаю, тато й досі нишком робить за нього ставки. Хоча перед мамою він це завжди заперечує.

— Що ти маєш на оці?

— Може, мені слід було поїхати з ним?

— Але ж… ти казала, що не можеш.

Небо було сіре. Вона дивилася на похмурий пейзаж крізь наші бездоганно чисті вікна.

— Я пам’ятаю, що я казала. Але нестерпно не знати, що відбувається. — Її обличчя покривилося. — Нестерпно не знати про те, як він почувається. Нестерпним є й те, що я навіть не попрощалася з ним.

— А ти зараз не можеш полетіти? Може, спробувати пошукати якийсь рейс?

— Запізно, — зітхнула вона. Потім заплющила очі. — Я вже не встигну. Лишилося дві години до… до зупинки. Я перевірила. По інтернету.

Я чекала.

— Вони не… роблять… цього… після о пів на шосту. — Глибоко схвильована, вона мотляла головою. — Це якось позв’язано зі швейцарськими чиновниками, які мають бути присутні. Вони не люблять… засвідчувати… таке не в робочий час.

Я мало не засміялася. Проте не знала, що їй сказати. Не могла собі в’явити, як то — чекати, як вона чекала, та знати про те, що саме має статися, ще й так далеко від неї. Ніколи я не кохала чоловіка так сильно, як Лу кохала Вілла. Ясна річ, мені подобалися чоловіки, я люблю спати з ними, та деколи я дивуюся сама собі: може, в мене відпав якийсь чип чуттєвості? Я не могла собі навіть уявити, щоб я так побивалася за будь-ким з моїх колишніх. Єдиним рівноцінним порівнянням міг бути мій Томас, якби він отак помирав у чужій країні. Щойно така думка спадала мені на гадку, я починала божеволіти, ставало моторошно. І я запхала цю думку десь далеко в свою уявну теку, у шухляду з написом «Не думати».

Я присіла біля сестри на диван, і ми мовчки дивилися верхогони «Мейден Стейкс», які починаються о пів на четверту, а потім перегони з гандикапом на чотири, потім іще на чотири заїзди. Дивилися так напружено, наче поставили всі світові гроші на переможця.

А потім подзвонили у двері.

За секунду Луїза була вже біля дверей. Відчинила їх. Те, як вона смикнула двері, змусило навіть моє серце стиснутись.

Та не Вілл був у дверях. Це була молодиця, з густим та ідеально накладеним макіяжем, волосся коротко стрижене, каре трохи нижче від підборіддя. Вона склала свою парасольку та всміхнулася, потягнувшись до своєї великої сумки на плечі. На якусь мить мені здалося, що це сестра Вілла Трейнора.

— Луїза Кларк?

— Так.

— Я з «Ґлоуб». Ми можемо поговорити?

— «Ґлоуб?»

У голосі Лу було відчутне зніяковіння.

— З газети? — Я стояла за спиною Лу. Аж потім помітила в руці у жінки блокнот.

— Дозволите мені ввійти? Я б хотіла трохи поговорити з вами про Вілла Трейнора. Ви ж працюєте на нього, так?

— Без коментарів, — відрубала я. І ще до того, як жінка встигла промовити слово, бахнула дверима перед її носом.

Сестра приголомшено завмерла біля дверей. Вона здригнулася, коли знову задзвонив дзвоник.

— Не відчиняй, — прошипіла я.

— Але як?

Я почала підштовхувати її вгору сходами. О Боже, вона така неповоротка! Таке враження, наче напівпритомна.

— Дідусю, не відчиняй дверей! — заволала я. — Кому ти говорила? — почала я випитувати, коли ми нарешті дісталися до майданчика. — Однозначно, хтось їм розповів. Хто знає?

— Міс Кларк, — проривався голос через шпарину в поштовій скриньці, — лише десять хвилин… ми ж розуміємо, що це не проста для вас тема. Ми б хотіли почути вашу версію всієї цієї історії…

— Це що значить? Що він помер? — Її очі наповнилися слізьми.

— Ні, це значить, що якийсь виродок намагається заробити на цьому, — відповіла я, подумавши хвилину.

— Хто то був, дівчата? — через сходовий марш пролунав мамин голос.

— Ніхто, мам. Просто не відчиняй дверей.

Я перегнулася через перила. Мама тримала кухонний рушничок та пильно вдивлялася в силует через скляні панелі вхідних дверей.

— Не відчиняти дверей?

Я взяла сестру за лікоть.

— Лу… ти ж нічого не говорила Патрикові, еге?

Їй навіть не потрібно було щось говорити. Вираз її стражденного лиця все пояснив.

— Добре. Не рухай! Просто не підходь до дверей. Не піднімай телефон. Жодного слова, добре?

Мама не здивувалася. Вона навіть не здивувалася, коли почав дзвонити телефон. Після п’ятого дзвінка ми увімкнули автовідповідач. Проте нам довелося слухати всі повідомлення, всі ті голоси вдиралися до нас у дім. Їх було чотири чи п’ять, усі про одне й те саме. Усі пропонували Лу висвітлити свою сторону «історії», так вони це називали. Наче Вілл Трейнор був якимось бездушним предметом, за яким усі вони дерлися. Телефон дзвонив безперестанку, і дзвонили в двері. Ми сиділи з опущеними шторами, гул репортерів було чути просто за нашими ворітьми. Вони щось базікали одне з одним та багато розмовляли по телефону. Нас немов підстерігала засідка. Мама заламувала руки та кричала їм через шпаринку в поштовій скриньці, щоб вони забиралися під три чорти, тільки-но хтось із них важився пройти у ворота.

Томас спостерігав за цим усім крізь вікно ванної кімнати на другому поверсі. Йому було цікаво, чому ж це було стільки людей на нашому подвір’ї. Подзвонило четверо сусідів, вони ж бо не знали, що сталося. Тато припаркував машину на Айві-стрит та пробрався додому через задній двір. У нас була серйозна розмова про замки та киплячу олію.

Пізніше, поміркувавши трішки, я подзвонила Патрикові та запитала, скільки він одержав за своє мерзенне наведення. Легенька запинка перед його запереченнями виказала все, що мені треба було знати.

— Ти — гівнюк! — верещала я. — Я переламаю тобі всі твої марафонні ноги! Ти будеш думати, що 157-ме місце — це суперрезультат!

А Лу сиділа на кухні та плакала. Вона не ридала, просто німі сльози котилися по щоках, і вона витирала їх долонею.

Що їй сказати? Мені нічого не спадало на думку. І це було добре. Я стільки мала всього сказати отій решті! І я сказала. Окрім одного, до о пів на восьму не було вже жодного репортера. Чи то вони відмовилися від свого задуму, чи то їм набридло вибирати Томасові кубики леґо з поштової скриньки у відповідь на свої записки. Я попрохала Луїзу покупати Томаса. Хотіла якось виманити її з кухні, адже це був єдиний спосіб перевірити повідомлення на автовідповідачі та видалити ті, що від репортерів. 26! 26 негідників. І всі такі люб’язні, такі розумні! Дехто навіть пропонував гроші.

Геть-чисто всі повідомлення було видалено. Навіть із пропозиціями грошей. Хоча, визнаю, була велика спокуса дізнатися, скільки ж вони пропонували. З ванної було чути голос Лу, яка розмовляла з Томасом, його ниття та плескіт води — він бомбив шестидюймову піну своїм бетмобілем. Оце те, що ви не знаєте про дітей, поки не маєте своїх, — купання, леґо та рибні палички не дадуть вам довго думати про якісь свої страждання.

І нарешті останнє повідомлення.

— Луїзо. Це Камілла Трейнор. Перетелефонуйте мені, щойно зможете.

Я вирячилася на автовідповідач. Перемотала та ввімкнула ще раз. Потім помчала до ванної й так різко витягла Томаса звідти, що дитя навіть не зрозуміло, що то таке було. Він стояв, обкутаний рушником, наче тугою пов’язкою. Лу ж, спантеличена та ошелешена, вже збігала сходами, а я підштовхувала її в плечі.

— А якщо вона мене ненавидить?

— З голосу не скажеш, що вона ненавидить тебе.

— А якщо преса вже їх оточила? А якщо вони вважають мене винною в цьому всьому? — Очі її були широко розплющеними та нажаханими. — Ану ж як вона дзвонить мені сказати, що він це зробив.

— На Бога, Лу. Хоча б раз у житті — опануй себе. Поки не зателефонуєш, нічого не знатимеш. Дзвони їй. Просто зателефонуй. У тебе немає вибору, бодай йому всячина.

Я побігла назад у ванну, щоб розкутати Томаса. Заштовхнула його в піжаму, пообіцяла, що бабуся дасть йому печиво, якщо він швидесенько прибіжить на кухню. Тоді я визирнула з дверей ванної, перевірити, чи сестра дзвонить. Вона стояла спиною до мене, пригладжуючи рукою волосся на потилиці. Потім схопилася рукою, щоб не впасти.

— Так, — казала вона, — розумію.

А потім:

— Добре, — і після паузи: — Так.

Добрячу хвилину вона дивилася на свої ступні, аж після цього поклала слухавку.

— Ну? — запитала я.

Вона подивилася так, наче побачила мене вперше, й затрусила головою.

— Це не про газети, — відповіла задерев’янілим від шоку голосом. — Вона прохає мене, благає мене приїхати до Швейцарії. Уже замовила квиток на останній рейс. Вечірній.

26

За інших умов це мало б дивний вигляд, що я, Лу Кларк, дівчина, яка за двадцять років навіть автобусом рідко виїздила далі, ніж за межі міста, вже втретє за тиждень летіла до третьої країни. Зі швидкістю стюардеси я зібрала найпотрібніші речі в невелику валізу. Трина метушилася довкола мене, хапаючи якісь речі, що, на її думку, мені знадобляться. Потім ми спустилися вниз. Мати з батьком були вже в передпокої, вони стояли поруч, близько одне до одного, і позирали так зловісно, як колись, коли ми пробиралися непомітно додому з якоїсь вечірки.

— Що тут діється? — здивовано запитала мама, дивлячись на мою валізу.

Трина встала переді мною.

— Лу їде до Швейцарії, — пояснила вона. — Потрібно їхати зараз. Сьогодні лишивсь один рейс.

Ми вже хотіли йти, коли мама заступила нам дорогу.

— Ні, — відрубала вона, якось незвично для нас стиснувши губи та склавши незграбно руки на грудях. — Я не жартую. Вам не треба туди встрявати. Якщо це те, що я думаю, то ні.

— Але… — затягнула Трина, озираючись на мене.

— Ні, — незвично сталевим голосом повторила мама. — Ніяких «але». Довго я над цим розмірковувала, над усім, що ви мені розповіли. Це не є правильно. З погляду моралі. Якщо ви вплутаєтеся, якщо помітять, що ви допомагаєте людині вбити себе, то навіть не уявляєте, які у вас можуть виникнути проблеми.

— Ваша мама має рацію, — втрутився батько.

— Ми бачили таке в новинах. Лу, цей вчинок може зіпсувати решту твого життя. Твоє навчання в коледжі, все. З кримінальним минулим тобі не бачити ані наукового ступеня, ані гарної роботи, нічогісінько.

— Він прохав, щоб вона приїхала. Вона ж не може його просто проігнорувати, — перебила Трина.

— Може. Вона може проігнорувати. Шість місяців свого життя вона віддала цій родині. І, судячи з того, що тут тепер відбувається, їй це дало надзвичайно багато всього хорошого. Надзвичайно багато! Усій нашій родині! Сила людей вештається під нашими вікнами, і всі сусіди вважають нас замішаними в якихось грошових аферах. І, нарешті, вона може про себе подумати, а вони змушують її їхати до Швейцарії в те жахливе місце та вклепатися в казна-що. Ні, Луїзо, ні, нізащо!

— Але вона мусить поїхати, — наполягала Трина.

— Ні, не мусить. Вона вже достатньо зробила. Вона сама це сказала, що вона зробила все, що примогла, — похитала головою мама. — Те жахіття, на яке Трейнори збираються перетворити своє життя чи життя свого сина… — я не дозволю Луїзі брати в цьому участь. Не хочу, щоб вона занапастила вік свій.

— Я можу сама за себе вирішити! — крикнула я.

— Не впевнена, що можеш. Це твій друг, Луїзо. Він — молодий чоловік, у нього все життя попереду. Ти не будеш частиною того страшного плану. Як тобі взагалі могло спасти таке на думку? Я просто шокована цим! — мамин голос набув якогось нового, твердого звучання. — Не на те я тебе народжувала, щоб ти допомагала комусь померти! Ти б змогла таке зробити зі своїм дідусем? Може, нам також слід відправити його в цю кляту «Диґнітас»?!

— Це інше.

— Не інше. Він уже не в змозі робити те, що колись. Але життя його — безцінне. Так само, як і Вілла.

— Це не моє рішення, мамо. Вілл так захотів. Єдине, що має значення, — підтримати Вілла.

— Підтримати? Більшої маячні ще ніколи не чула. Луїзо, ти ще зовсім дитина. Ти ще нічого не бачила, нічого не досягла. Ти навіть не в’являєш, які це буде мати для тебе наслідки. Ісусе Христе! Та як ти зможеш спати, згадуючи, що йому зробила? Ти допоможеш людині померти. Ти хоч розумієш це? Ти допоможеш Віллові, тому чарівному, розумному юнакові померти.

— Я спатиму вночі. Довіряю Віллові, він знає, що саме для нього буде краще. Але от найгірше — це втратити можливість обрати це рішення, стати безпорадним.

Я подивилася батькам прямо у вічі, я дуже хотіла, щоб вони мене зрозуміли.

— Я не дитина. Я кохаю його. І не покину самого. Я не знесу того, що не там, не з ним, і не знаю, що… що він… — ковтала я сльози. — Я їду. Не потрібне мені ваше розуміння чи підтримка. Сама зараджусь. Я їду до Швейцарії, і байдуже, що ви обоє скажете на це.

У маленькому передпокої запанувала гнітюча тиша. Мама дивилася на мене, наче не розуміла, хто я така. Я хотіла підійти ближче до неї, у сподіванні, що вона мене зрозуміє. Проте щойно я ступила крок уперед, вона відійшла назад.

— Мамо, я в боргу перед Віллом. Я йому винна. Хто, на твою думку, скерував мене до того коледжу? Як ти думаєш, хто надихнув мене розвиватися, подорожувати, хотіти чогось більшого від життя? Хто змінив мій світогляд, мої роздуми про все на світі? Навіть мою думку про саму себе. Вілл. За останні шість місяців я прожила більше, зробила більше, ніж за всі свої 27 років. І якщо він хоче, щоб я поїхала до Швейцарії — я поїду. Так, поїду! І най діється що хоче.

Знов коротка мовчанка.

— Вона як тітка Лілі, — тихо промовив тато.

Ми всі визирались одне на одного. Тато з Триною метали одне на одного погляди, неначе чекаючи, хто з них заговорить. Але тишу перервала мама.

— Якщо ти поїдеш, Луїзо, можеш не повертатися, — вилетіли, як камінчики, слова.

Я, приголомшена, подивилася на маму. Її погляд був непохитним. І, бачачи мою реакцію, вона, здавалося, ставала ще невблаганнішою. Між нами неначе раптом виросла стіна, якої раніше не було.

— Мам.

— Я серйозно. Це нічим не відрізняється від убивства.

— Джозі…

— Це правда, Бернарде. Не буду в цьому брати участі.

Пам’ятаю, в той момент я завважила, що Катрина була невпевнена, як ніколи доти. Бачила, як татова рука схопила мамину, чи то щоб заспокоїти, чи докорити — не можу сказати. У голові в мене стало порожньо. А потім, не тямлячи, що роблю, я повільно спустилася сходами та підійшла до вхідних дверей. За секунду моя сестра вже йшла за мною. Кутики татових вуст опустилися, наче він намагався стриматися. Він повернувсь до мами та поклав руку їй на плече. Її очі пильно вдивлялися в його лице, знаючи, що він збирався сказати.

А потім він жбурнув Трині свої ключі. Вона впіймала їх одним рухом.

— Ось, — сказав він, — виходь через задні двері, через садок місіс Доерті. Там бери фургон. Тебе не помітять у фургоні. Якщо виїдеш зараз, а на дорозі не буде заторів, то встигнеш.

— Ти хоч розумієш, до чого це все йдеться? — покосилась на мене Катрина, коли ми дещо скинули швидкість на автостраді.

— Ні.

Не могла на неї довго дивитися, бо рилася в сумочці, намагаючись зрозуміти, що ж я все-таки забула. У голові все ще бринів голос місіс Трейнор: «Луїзо! Будь ласка, приїдьте! Знаю, що в нас були непорозуміння, але благаю… Життєво потрібно, щоб ви приїхали».

— Трясця. Ніколи не бачила маму такою, — провадила далі Трина.

Паспорт, гаманець, ключі від дверей. Ключі від дверей? А навіщо? В мене більше не було дому.

Катрина скосила на мене очі.

— Ну, вона зараз зла, але ж вона приголомшена! Ти ж розумієш, що їй перейде. Коли я сказала їй, що залетіла, то думала, що вона більше ніколи не розмовлятиме зі мною. І за скільки днів їй перейшло, га? Два дні!

Вона щось собі базікала, але я не зважала. Я ні на чому не могла сконцентруватися. Здавалося, що всі мої нервові закінчення вилізли назовні, що вони аж рухалися з нетерплячки. Я побачу Вілла. Не думати ні про що більше. Я його побачу. Я аж відчувала, як зменшувалася між нами відстань, немовби ми були по обидва кінці невидимої еластичної нитки.

— Трин.

— Так.

— Не дай мені спізнитися на рейс, — тихо промовила я.

Якщо говорити про нерішучість, то це не про мою сестру. Ми вискочили на узбіччя, набираючи швидкості по крайній лівій смузі, значно перевищили швидкісний ліміт, проте встигали сканувати радіоповідомлення щодо ситуації на дорогах. Нарешті завиднілось летовище. Заскреготали гальма, і я вже майже вискочила з машини, коли почула:

— Гей, Лу! Вибач.

Я повернулася й підбігла до неї. Вона обійняла мене, дуже-дуже міцно.

— Ти чиниш правильно, — були її слова. Вона трохи не плакала. — Та пішло воно все! Якщо ти не встигнеш на літак, а мені все одно припаяють ті шість штрафних очок за перевищення швидкості, то я більш ніколи не розмовлятиму з тобою.

Я більше не оберталася. Усю дорогу до стійки «Свісс Ейр» я бігла чимдуж, і мені довелося аж тричі повторити своє ім’я, поки не промовила його чітко та зрозуміло, аж тоді мені дали квитки.

Незадовго до опівночі я прибула до Цюриха. А що було вже досить пізно, то місіс Трейнор, як і обіцяла, замовила мені номер у готелі летовища. Машина по мене приїде зранку о дев’ятій. Спочатку я думала, що не засну, але заснула — мене окутав дивний, важкий, неспокійний сон, напрочуд довгий. Прокинулась аж о сьомій годині, не відразу зрозумівши, де я.

Сонно роздивлялася незнайому кімнату, важкі бордові штори, які зовсім не пропускали світла, великий плазмовий телевізор, свою валізу, яку навіть не розпакувала вночі. Подивилася на годинник — було трохи по сьомій за швейцарським часом. І коли до мене нарешті дійшло, де я була й навіщо, мені скрутило живіт од страху.

Я вилізла з ліжка якраз вчасно, щоб добігти до ванної кімнати та виблювати. Опустилася на кахель, волосся прилипло до лоба, щока притиснулась до холодної порцеляни. У вухах — мамин голос, її заперечення, й потроху глухий острах почав обіймати мене. Я була не готова. Боялася, що знову не вийде. Не хотіла дивитися, як Вілл помиратиме. Стогнучи, я знову підвелася й виблювала.

Їсти не могла. Подужала лишень запхати в себе чашку чорної кави. Помилася, одягнулася, таким чином протягнула до восьмої години. Роздумувала над своєю світло-зеленою сукнею — чи підходила вона для того місця, куди я збиралася піти? Чи всі будуть у чорному? А мо’, вдягнути щось яскравіше та живіше, наприклад, червону сукню, яку Вілл так любив? Чому місіс Трейнор покликала мене сюди? Перевірила свій мобільник, роздумуючи, чи не подзвонити Катрині. Там зараз сьома ранку. Але вона, найпевніше, якраз збирає Томаса. А лише один спогад про маму — це вже занадто. Легенько підмалювалася та сіла біля вікна. А хвилини так повільно повзли! Ще ніколи за все життя мені не було так самотньо. Коли нестерпно стало сидіти в цій маленькій кімнатці, я закинула решту своїх речей у валізу та вийшла. Куплю газету та сяду в холі. Нічого не могло бути гіршого, аніж сидіти в задушливій темноті гардин у кімнаті, німій навіть при увімкнутому телевізорі з каналом новин по сателітці. Проходячи поруч зі столом адміністратора, я помітила комп’ютер, який непомітно стояв собі в кутку. На ньому був напис: «Для гостей. Попрохайте в адміністратора».

— Можна ним скористатися? — запитала в адміністратора.

Вона кивнула, і я купила в неї жетончик на одну годину. Я чудово розуміла, з ким хотіла побалакати, я відчувала всім своїм єством, що він був один з небагатьох, хто міг бути в чаті о цій порі. Я зайшла в чат і написала повідомлення:

Ричі, ти тут?

Здорова, Бджілко! Ти сьогодні рано.

Після секундного вагання я набрала такий текст:

Це, напевно, буде найдивніший день мого життя. Я в Швейцарії.

Він знав, що це означає. Усі знали, що це означає. Клініка була предметом гарячих дебатів. Я написала:

Дуже боюся.

То чому ти тут?

Інакше ніяк. Він прохав. Чекаю в готелі, незабаром зустріну його.

Повагалась іще секунду й написала:

Як мине цей день — один Бог знає.

О Бджілко…

Що йому сказати? Як змусити його передумати?

Він зволікав із відповіддю. Слова з’являлися на екрані повільніше, ніж звичайно, неначе він їх дуже обережно обдумував.

Якщо він у Швейцарії, Бджілонько, то він вже не змінить свого рішення.

Сльози застрягли в мене в горлі. А Ричі все ще друкував.

Це не моє рішення. Й не більшості людей на цьому форумі — це не їхнє рішення. Мені подобається моє життя, навіть якби його не завадило змінити. Та я розумію, через що твій друг вважає, що з нього досить. Це виснажує, таке життя, так виснажує, що насправді зрозуміти це неможливо. Якщо він вже намірився, якщо він не вірить, що може бути краще, тоді найбільше, що ти можеш зробити, — це бути там, із ним. Не потрібно судити його вибір. Але потрібно бути там.

Я не могла дихати, мені перехопило дух.

Хай щастить, Бджілонько! Після того зайди до мене. Тобі буде непереливки. У будь-якому разі я б хотів мати такого друга, як ти.

Мої пальці застигли на клавіатурі, але я написала:

Прийду.

І тут адміністратор повідомила, що надворі на мене чекає машина.

Не знаю, що я сподівалась побачити: якусь білосніжну будівлю на березі озера чи в засніжених горах. Можливо, якийсь медичний заклад з мармуровим фасадом та позолоченою табличкою на стіні. На що я справді не сподівалася — це на те, що мене везтимуть якимось промисловим районом до звичайнісінького будинку, оточеного фабриками, і що найдивніше — футбольним полем. Пройшовши по помосту, повз ставок з золотими рибками, я була на місці.

Жінка, яка відчинила двері, відразу зрозуміла, кого я шукаю.

— Він тут. Провести?

Я скам’яніла. Подивилася на зачинені двері, дивним чином подібні до дверей Віллового флігеля, біля яких я стояла кілька місяців тому, і перевела дух. Кивнула. Перш ніж побачити його, я побачила ліжко. Зі своїми бильцями з червоного дерева, витіювато стьобаною ковдрою в квіточки та недоречними подушками воно домінувало в кімнаті. Містер Трейнор сидів по один бік ліжка, а місіс Трейнор — по другий. У неї був дуже блідий вигляд. Та тільки-но вона мене побачила, підвелася.

— Луїзо…

Джорджину посадовили на дерев’яний стілець у кутку. Вона зігнулася, а руки склала, наче в молитві. Щойно я ввійшла, вона зиркнула на мене очима, аж почервонілими від горя. На мить мені навіть стало її шкода.

Що б я робила, якби Катрина наполягла на своєму й вчинила так само?

Кімната сама по собі була світлою та просторою, наче в елітному заміському будиночку. Долівка була вкрита кахлем та дорогими килимами, а в дальньому кутку кімнати, вікном у маленький сад, стояв диван.

Я не знала, що сказати. Вони троє мали такий дурнуватий буденний вигляд, наче зібралися тут, щоб вирішити, куди поїхати відпочити.

Я обернулася до ліжка.

— Ну, — сказала, тримаючи на плечі сумку, — бачу, обслуга номерів не дуже тут порається.

Очі Вілла прикипіли до моїх, і, незважаючи на все, на всі мої страхи, на те, що я двічі блювала, що почувалася так, ніби рік не спала, я відчувала радість, що прийшла. Не радість, ні — якусь полегкість. Неначе відрізала та викинула якусь болючу частину свого тіла.

І він усміхнувся. Вона була чарівна, його усмішка, повільна, сповнена вдячності.

Дивно, але я всміхнулася йому на відповідь.

— Гарна кімната, — завважила я, і відразу ж зрозуміла, яку дурницю бовкнула. Я побачила, що Джорджина Трейнор заплющила очі після моїх слів, тому мені стало соромно, і я зашарілася.

Вілл звернувся до своєї матері:

— Хочу поговорити з Лу. Можна?

Вона спробувала всміхнутися. У її погляді переплівся мільйон різних почуттів — полегшення, вдячність, ледве помітна образа на те, що на ці декілька хвилин вона непотрібна, можливо, навіть слабка надія на те, що моя поява щось означає, що долю ще можна повернути в потрібне річище.

— Авжеж.

Вона пройшла повз мене в коридор. Коли я відступилася трішки, щоб дати їй дорогу, вона легенько взяла мене за плече, дуже легенько. Наші погляди зустрілися, у неї проступили сльози, на якусь мить вона навіть перестала бути собою. А потім вийшла.

— Ходімо, Джорджино, — звернулася до доньки, завваживши, що та навіть не зрушила з місця.

Джорджина повільно підвелася та мовчки вийшла, усім своїм виглядом показуючи небажання це робити.

І ми залишилися вдвох.

Вілл був у напівлежачому положенні, він міг спостерігати за краєвидом через вікно ліворуч, де тоненькою цівкою з фонтана весело протікав струмочок чистої води під поміст. На стіні в поганій рамі висіла репродукція горгоній. Пам’ятаю, що в голові мені крутилася думка, що не хотілося б у свої останні години споглядати таке жалюгідне видовище.

— Отож…

— Ти ж не збираєшся…

— Я не збираюся вплинути на твоє рішення.

— Якщо ти тут, це означає, що ти приймаєш мій вибір. Це єдине, що я все ще можу контролювати після аварії.

— Знаю.

Так воно й було. Він знав це, і я знала. Більше я нічого не могла вдіяти. Чи ви хоч уявляєте собі, як це важко — нічого не говорити? Коли кожен твій атом напружується в бажанні зробити протилежне. Я намагалася нічого не говорити цілу дорогу від аеропорту, і це мене вбивало. Я кивнула. Коли нарешті почала говорити, мій голос звучав тихо й надламлено. Випливала лише єдина фраза, яку я могла з безпечністю озвучити:

— Я за тобою скучила.

Після неї він трішки розслабився.

— Підійди.

Коли я стала в нерішучості, він повторив:

— Ну ж бо, будь ласка, осюди, на ліжко, сядь біля мене.

І тоді я усвідомила, що на його лиці проступило справжнє полегшення. Він був радий мене бачити, він про таке ніколи не говорив, але він справді зрадів. І я заприсяглася собі, що зроблю те, про що він мене прохав. Цього він хотів.

Я лягла на ліжко поруч із ним і обійняла його. Поклала свою голову на його груди, всім своїм тілом відчуваючи його легкий подих. Я відчувала, як Віллові пальці легенько потискують мою спину, відчувала його теплий подих у своєму волоссі. Я заплющила очі, вдихаючи його аромат, той самий дорогий запах кедрів. Цей запах відчувався, незважаючи навіть на лікарняну свіжість палати з легким запахом дезінфікувальних засобів.

Я взагалі старалася ні про що не думати. Я просто намагалася бути, намагалася увібрати в себе чоловіка, якого, як я поступово усвідомила, кохала, намагалася закарбувати те, що лишалося в ці останні хвилини. Я мовчала. А потім почула його голос. Я була настільки близько до нього, що коли він говорив, здавалося, ця слабка вібрація проходила крізь усе моє тіло.

— Ну, Кларк, — промовив він, — скажи щось хороше.

Я подивилась у вікно на яскраво-блакитне швейцарське небо й почала розповідати йому історію про двох людей. Людей, яким не слід було зустрічатися, які спочатку навіть не сподобалися одне одному, але які зрештою усвідомили, що лише вони могли ідеально зрозуміти одне одного. Я розповіла йому про ті пригоди, які сталися з ними, місця, де вони побували, й речі, що вони їх побачили, ті, яких я навіть ніколи не сподівалась побачити. Я воскресила в пам’яті чарівне небо й райдужне море, вечори, сповнені сміху та дурних жартів. Я намалювала йому світ, далекий від швейцарської промислової зони, світ, у якому він усе ще був тим, ким колись хотів бути. Я намалювала йому світ, який він створив для мене, сповнений див та можливостей. Я дала йому зрозуміти, що він сам, не відаючи того, зцілив мене, й лише за це я буду у вічнім боргу перед ним. Я розуміла, що ці слова стануть найважливішими в моєму житті. Було важливо, щоб це були правильні слова, що не переконували, не намагалися змусити його змінити свою думку, а поважали її. Я говорила йому лише хороше.

Час сповільнив свій хід, застиг. Існували лише ми та моє бурмотіння в порожній, залитій сонцем кімнаті. Вілл багато не говорив. Не говорив у відповідь, не давав сухих коментарів, не проявляв сарказму. Від часу до часу він кивав, тісно притиснувшись своєю головою до моєї, і бурмотів або випускав якийсь звук, що міг бути проявом задоволення від якогось хорошого спогаду.

— Це були, — прошепотіла я, — найкращі шість місяців у моєму житті.

Довга тиша.

— Ти знаєш, Кларк, смішно, але й у моєму.

І тоді моє серце розірвалося. Обличчя покривилось, я втратила самовладання та обійняла його дуже-дуже міцно. Мені стало байдуже, що він відчує дрижання мого тіла, яке ридало. Печаль та горе поглинули мене цілком, накрили й розірвалися в серці, в голові, всередині мене. Я більше не могла. Насправді не могла цього винести.

— Годі, Кларк, — зашепотів він. Я відчувала його губи в себе на волоссі. — Будь ласка. Не треба. Подивись на мене.

Я заплющила очі й затрусила головою.

— Подивись на мене. Будь ласка.

Я не могла.

— Ти сердишся. Будь ласка. Не хочу робити тобі боляче…

— Ні… — знов я крутила головою. — Це не через це. Просто не хочу… — і притулилася щокою до його грудей. — Не хочу, щоб останнім, що ти побачиш, було моє нікчемне, усе в плямах лице.

— Ти все ще не розумієш, Кларк? Так? — З його голосу було знати, що він усміхається. — Це не тобі вирішувати.

Мені довелося деякий час опановувати себе. Я видула ніс і глибоко вдихнула. Врешті підвелася на лікоть і глянула на нього. Очі, його очі, ще недавно такі напружені та нещасливі, були навдивовижу чистими й спокійними.

— Ти пречудовна.

— Смішно.

— Підійди, — сказав він, — сюди, ближче.

Я знову лягла, лицем до нього. Мені було видно годинник над дверима, і раптово я відчула, як час утікає від нас. Я взяла його руку та обвила навколо себе, обхопила його руками та ногами, тісно переплелася з ним, ми були одним цілим. Узяла його руку, досить велику, і вплела свої пальці в його, цілуючи кожну ямочку на них. Він був мені такий рідний. Я знала його тіло так, як не знала Патрикове, — його сильні та слабкі сторони, шрами та аромати. Я так близько поклала своє лице біля його, що риси на обличчі стали нерозбірливими. Я куйовдила його волосся, гладила його шкіру, брови. Сльози невпинним потоком текли по моїх щоках, мій ніс упирався в його. А він весь цей час мовчки спостерігав за мною, ретельно вивчаючи мене, наче хотів зберегти в пам’яті кожну мою молекулу. Він вже наче відступав, відходив туди, де я його не дістану.

Я поцілувала його, намагаючись повернути. Цілувала його, довго притуляючись до його губ, наші подихи змішувалися, а мої сльози ставали сіллю на його шкірі. І я знала, що якісь його малі частинки стануть моїми малими частинками, поглинуті, увібрані, живі, вічні. Я хотіла притиснутись до нього всім своїм єством, хотіла вселити в нього волю до життя, змусити його жити. Я розуміла, що мені страшно жити без нього. «Як же ж це, ти ж руйнуєш моє життя! — хотіла кричати я, вимагати від нього не робити цього. — А я, виходить, не маю навіть права сказати тобі щось про твоє?»

Проте я обіцяла.

І я просто обіймала його, Вілла Трейнора, колишнього вундеркінда із Ситі, колишнього екстремального пірнальника, спортсмена, любителя подорожей, коханця. Міцно обіймала й нічого не казала, проте все-таки мовчечки говорила про те, що його кохають. Як сильно його кохають!

Не можу сказати, скільки ми отак провели часу. Якось нечітко чула я спокійну розмову десь за дверима, пошаркування взуттям, церковний дзвін десь далеко. А потім він важко видихнув, здригнувся й поклав свою голову так близько до моєї, що ми могли чітко бачити одне одного.

Я почала кліпати. Він легенько всміхнувся, можна сказати, вибачливо.

— Кларк, — тихо промовив він, — можеш покликати моїх батьків?

27

КОРОЛІВСЬКА СЛУЖБА У СПРАВАХ СУДОЧИНСТВА

Головному прокуророві

конфіденційно

щодо Вільяма Джона Трейнора

04.09.2009

Кожного свідка зазначеної вище справи допитали детективи.

Подаються всі відповідні документи.

Суб’єктом розслідування є 35-річний містер Вільям Трейнор, колишній партнер фірми «Мединлі Льюїс», розміщеної в Ситі. 2007-го року містер Трейнор зазнав травми хребта внаслідок автокатастрофи. Йому діагностували параліч чотирьох кінцівок (С 5/6 квадриплегія) з обмеженою рухливістю лише однієї руки, що вимагало цілодобового догляду.

Медична історія додається.

Документи свідчать, що перед поїздкою до Швейцарії містер Трейнор намагавсь упорядкувати свої справи. Його адвокат, містер Майкл Ловлер, передав нам підписану та завірену заяву про наміри, а також копії всіх відповідних документів щодо його попередніх консультацій з клінікою.

Родина та друзі містера Трейнора виявляли, стійкий опір його бажанню дочасно збавити собі віку, проте, враховуючи його історію хвороби й попередні подібні спроби (детально описані в лікарняних записах), його інтелект та силу волі, вони, очевидно, були не в змозі відрадити його від задуманого, навіть упродовж шестимісячного періоду, узгодженого з ним спеціально задля цієї мети.

Слід зауважити, що одним з бенефіціарів заповіту містера Трейнора є його наймана доглядальниця міс Луїза Кларк. Через її відносно недовгу співпрацю з містером Трейнором розмах його щедрості викликає деякі підозри. Однак усі сторони запевняють, що не бажають оспорювати встановлені та юридично завірені побажання містера Трейнора. Неодноразово міс Кларк допитувано, і поліція вважає, що вона зробила все, що могла, щоб відмовити містера Трейнора від своїх замірів (як свідчення додається «календар пригод» міс Кларк). Також зазначаємо, що місіс Камілла Трейнор, його матір, мировий суддя впродовж багатьох років, подала на відставку через публічність цієї історії. Зрозуміло, що вони з містером Трейнором розлучилися незабаром після смерті їхнього сина.

Хоча за застосування евтаназії іноземними клініками Королівська Служба у справах судочинства не заохочує, проте, судячи із зібраних свідчень, очевидним є той факт, що дії родини містера Трейнора та його доглядальниці не виходять за рамки законодавства щодо евтаназії та можливого судового переслідування близьких до померлого людей.

1. Містера Трейнора було визнано дієздатним і таким, що мав «добровільне, чітко встановлене та обдумане» бажання обрати таке рішення.

2. Немає фактів його психічної хвороби чи примусу з будь-чийого боку.

3. Містер Трейнор вказував однозначно на свої наміри вчинити самогубство.

4. Каліцтво містера Трейнора було важким та невиліковним.

5. Дії людей, які супроводжували містера Трейнора, мали мінімальний ефект та вплив.

6. Дії людей, які супроводжували містера Трейнора, можна охарактеризувати як примусове сприяння під тиском самої жертви.

7. Усі сторони сприяли поліції в розслідуванні цього випадку.

Надавши всі факти й враховуючи позитивні характеристики всіх сторін справи, свідчення та докази, вважаю недоцільним провадити судове переслідування учасників цієї справи. Вважаю, що якщо або коли пролунає будь-яка публічна заява щодо цієї справи, генеральний прокурор повинен заявити: справа Трейнорів не є прецедент, а Королівська Служба у справах судочинства розглядатиме кожну справу згідно з індивідуальними особливостями та обставинами.

З найкращими побажаннями,

Шейла Мак-Кіннон

Королівська Служба у справах судочинства

Епілог

Я просто дотримувалась інструкцій. Сіла в затінку темно-зеленого тенту кав’ярні, оглядаючи всю Ру де Франкс Буржва. Холоднувате сонце паризької осені зігрівало мені щоку. Офіціант з гальською спритністю поставив переді мною тарілку з круасанами та велике горня заварної кави. За сотню ярдів униз по вулиці двоє велосипедистів зупинилися біля світлофора та завели розмову. В одного був синій рюкзак, з якого стирчали врізнобіч два великі багети. У повітрі, спертому та задушливому, витав аромат кави, тістечок та їдкий запах сигарет.

Я дочитала Трининого листа (вона могла б зателефонувати, але було задорого дзвонити за кордон). Вона була топ-студенткою на своєму курсі й завела собі нового бойфренда, Сандипа, який ніяк не міг вирішити, чи працювати в компанії свого батька, яка десь за межами Гітров імпортувала та експортувала товари, та музичний смак якого був навіть гірший, ніж у неї. Томас страшенно радів, що перейшов у наступний клас. У тата на роботі все йшло дуже добре, й він переказував мені свої вітання. Трина була певна, що мама мені пробачить. Вона стеменно одержала мого листа й прочитала його. Їй просто потрібно ще трохи часу.

Я відсьорбнула трохи кави й на хвильку перенеслася до Ренфрю-роуд, дому, який, здавалося, за мільйон миль ізвідси.

Я сиділа й мружилася від похмурої погоди, спостерігаючи, як жінка в окулярах від сонця опоряджала свою зачіску, дивлячись у віддзеркалення у вікні крамниці. Вона підібрала губи, трішки розправилася й пішла собі далі.

Я відставила каву, глибоко вдихнула та взяла до рук іще одного листа, листа, якого ношу вже шість тижнів.

На конверті під моїм іменням великими друкованими літерами було написано:

ПРОЧИТАТИ ЛИШЕ В КАВ’ЯРНІ «МАРКІЗ» НА РУ ДЕ ФРАНКС БУРЖВА, ЗАМОВИТИ СОБІ КРУАСАНИ ТА ВЕЛИКЕ ГОРНЯ КАВИ З ВЕРШКАМИ.

Уперше прочитавши цей напис, я засміялася крізь сльози — як це скидається на Вілла, начальника до нутра кісток.

Офіціант, високий жвавий чоловік із купою папірців, які стирчали з його фартуха, повернувся до мене. Його зведені брови неначе запитували, чи все гаразд.

— Так, — ствердно кивнула я. І, дещо сором’язливо, додала французькою: — Oui.

Лист був надрукований. Я впізнала шрифт. Такий був на листівці, яку він ще давніше мені присилав. Я відкинулася в кріслі та почала читати.

Кларк!

Мине декілька тижнів, перш ніж ти прочитаєш цього листа (навіть враховуючи твої організаційні навички, маю сумнів, що ти доберешся до Парижа раніше, ніж у вересні). Сподіваюся, кава міцна та смачна, круасани свіжі, а погода все ще доволі сонячна, щоб сидіти на одному з отих металевих крісел, які ніколи не поскладені рівно на бруківці. Ця кав’ярня непогана. Та й стейк незгірший, якщо тобі захочеться прийти сюди на обід. А якщо ти поглянеш у ліву руч, то побачиш «Л’Артизан Парфюмер», куди після прочитання цього листа тобі треба буде сходити й купити парфуми — щось типу «Папілонс Екстрим» (точної назви не пам’ятаю). Мені завжди здавалося, що ці парфуми тобі підійдуть.

Ну все, досить вказівок. Є дещо, що я хотів сказати тобі й сказав би наодинці, але: а) ти дуже розчулилася б, і б) ти б не дозволила мені проговорити це все вголос. Ти завжди аж-аж багато говорила.

Отож чек, який ти одержала від Майкла Ловлера, — це не повна сума, а лише маленький подарунок, щоб тобі було легше пережити ці перші тижні без роботи та щоб ти змогла добратися до Парижа.

Повернувшись у Лондон, візьми цього листа до лондонського офісу Майкла — він віддасть тобі всі потрібні документи, які нададуть тобі доступ до рахунку, що його він відкрив для мене на твоє ім’я. Коштів на рахунку вистачить, щоб купити десь якесь симпатичне помешкання та щоб заплатити за коледж і прожити під час стаціонарного навчання. Мої батьки будуть у курсі. Сподіваюся, що завдяки цьому та правовій підтримці Майкла Ловлера ти зможеш уникнути зайвої метушні.

Кларк, я навіть звідси практично чую, як пришвидшується твоє дихання. Не панікуй, не відмовляйся від грошей — їх недостатньо, щоб ти просто лежала й нічого не робила поки й віку твого. Проте вони зможуть купити тобі свободу й звільнять тебе від того клаустрофобного місця, яке ми обоє називаємо домом, і від тих рішень, які тобі довелося обрати. Ці гроші — не для того, щоб ти відчувала тугу за мною чи почувалася в боргу, а чи шанувала мою пам’ять, ні.

Ці гроші я даю тобі тому, що не так багато на світі речей, які можуть зробити мене щасливим, але ти робиш.

Усвідомлюю, що знайомство зі мною завдало тобі болю та муки. Сподіваюся, що колись, коли ти будеш менш сердитою на мене й не такою засмученою, ти подивишся іншими очима на те, що я зробив, і що це споможе тебе жити щасливим життям, кращим аніж те, яке б ти могла мати, якби не зустріла мене. Тобі буде трохи некомфортно у твоєму новому світі. Воно завжди так, коли тебе вибивають із комфортної зони. Та маю велику надію, що ти оживеш. Твоє лице, після повернення з підводного плавання, все мені сказало: в тобі живе голод, Кларк. Безстрашність. Просто ти її поховала, як і більшість людей.

Не закликаю тебе стрибати з високих будівель чи плавати з китами, боронь Боже (хоча, по секрету, мені хотілося б думати, що ти це зробиш). Закликаю тебе жити відчайдушно. Підштовхуй себе. Не засиджуйся. Гордо носи смугасті колготи. А якщо ти наполягатимеш на тому, щоб осісти з якимось дурнуватим хлопцем, переконайся, що дещо з твоїх запасів приховано. Знати, що в тебе все ще залишаються різноманітні можливості, — розкіш. Знання, що їх тобі я надав, приглушує і мій біль.

Оце й усе. Ти глибоко засіла в моєму серці. Ще тоді, коли вперше до мене прийшла, у дурнуватому одязі та зі своїми несмішними жартами, зі своєю цілковитою неспроможністю приховати будь-яке почуття.

Ти так сильно змінила моє життя, більше, ніж ці гроші зможуть змінити твоє.

Не думай про мене занадто часто. Не хочу, щоб ти сиділа заплакана. Просто живи на повну.

Просто живи.

З любов’ю,

Вілл

Сльозинка впала на розхитаний столик. Я витерла щоки долонею й поклала листа на стіл. Тільки через декілька хвилин я змогла знову чітко все бачити.

— Ще кави? — з’явившись переді мною, запитав офіціант.

Я глянула на нього. Він був молодшим, аніж я спочатку подумала, і вже скинув свою бундючну маску. Можливо, паризьких офіціантів учать співчутливо ставитися до жінок, які плачуть.

— Може… коньяку? — Подивився на лист і всміхнувся. У його усмішці був слабкий натяк на розуміння.

— Ні, — у відповідь усміхнулась я, — дякую. Я… мені ще дещо треба зробити.

Я оплатила рахунок, згорнула лист і акуратно поклала його в кишеню.

Виходячи з-за столу, я поправила сумку на плечі та попрямувала до парфумерної крамниці й до цілого Парижа, що за нею простягався.

Слова вдячності

Дякую моєму агентові, Шейлі Кровлі з фірми «Кертис Браун», та редакторові Мері Еванс із «Пенгвін». Вони відразу ж розгледіли в книжці те, чим вона насправді є, — історію кохання.

Особлива подяка Медді Вікхем, яка надихнула мене тоді, коли насправді я не була певна, чи зможу, певніше, чи потрібно писати цю книжку.

Спасибі чудовній команді в «Кертис Браун», особливо Джонні Ґеллеру, Теллі Ґарнер, Кейті Мак-Говен, Еліс Латйенс та Сарі Льюїс. Спасибі їм за ентузіазм та хорошу роботу агентів.

Особливо хотіла б подякувати Луїзі Мур, Клер Ледингем та Шону Морлі Джоунс із «Пенгвін».

Величезна подяка всім на форумі «Райтерзблок» — своєму власному бійцівському клубові.

А також Індії Найт, Семові Бейкеру, Еммі Беддинґтон, Триш Десейн, Алексові Гемінслі, Джес Растон, Салі Г’юз, Тарі Менінґ та Фленні Блейк.

Дякую Ліззі та Брайянові Сендерсам, Джимові, Бі та Клемі Мойєс. Та найбільше моє спасибі, як завжди, Чарльзові, Саскії, Гаррі та Локі.

Про автора

Джоджо Мойєс народилася 1969 року й виросла в Лондоні. Журналістка та письменниця, вона працювала в газеті «Індепенденс» до 2001-го. Нині живе в Східній Англії з чоловіком і трьома дітьми. Джоджо Мойєс, авторка дев’яти романів, два з яких — «Останній лист від твого коханого» (2010) та «Заморські фрукти» (2003) — здобули премію Асоціації романтичних романістів.

Більше про автора ви можете дізнатися на сайтах:

www.jojomoyes.com

www.twitter.com/jojomoyes

1

Блекберрі — марка телефону. — Тут і далі прим. пер.

2

Блекфраєрз — район у Лондоні.

3

Кораль ОК — назва однієї з найвідоміших на Дикому Заході перестрілок.

4

Обі-Вана Кенобі — вигаданий персонаж із «Зоряних війн».

5

«Райбіна» — безалкогольний напій на основі чорної смородини.

6

Національний траст — неприбуткове товариство охорони історичних пам’яток.

7

Здоров! (англ.)

8

Далек — напівкіборг із британського науково-фантастичного телесеріалу «Доктор Хто».

9

Кристі Браун — ірландський письменник і художник, народжений з церебральним паралічем, писав і малював пальцями однієї ноги.

10

Презентеїзм — перебування на робочому місці понад встановлений час або коли людина хворіє.

11

Портплед — дорожня сумка-чохол на одяг, який зберігає в ній форму й не мнеться.

12

«Люкозейд» — енергетичний напій.

13

«Норвежець» — одне з найекстремальніших змагань із тріатлону.

14

Танець семи покривал — спокусливий танець, який Саломея танцювала перед Іродом. Автор терміна — Оскар Вайлд.

15

«Волтони» — популярний американський серіал.

16

Планували «спортивні» вихідні.

17

Так у Великій Британії інколи називають суміш чаїв, особливо фруктову, на відміну від справжнього чорного чаю.

18

Джуді Блум — американська письменниця, авторка книжок для дітей і підлітків.

19

«Обід орача» — хліб, сир та мариновані овочі.

20

З цитати Оскара Вайлда: «Перший шлюб — торжество уяви над інтелектом, другий шлюб — тріумф надії над досвідом».

21

Нана Мускурі — грецька співачка.

22

Макс Волл — англійський комік.

23

Плаг — велика за розміром прикраса, яку звичайно ставлять в отвір мочки вуха.

24

З англійської приказки.

25

«Піммз» — алкогольний фруктовий напій.

26

Кількісне пом’якшення — нетрадиційний засіб грошово-кредитної політики, що виражається в придбанні центральним банком державних цінних паперів.

27

Мармайт — паста на основі дріжджового екстракту.

Content

Джоджо Мойєс
До зустрічі з тобою

Пролог 2007

1 2009

2

3

4

5

6

7

8 Камілла

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19 Натан

20

21 Стівен

22

23

24

25 Катрина

26

27

Епілог

Слова вдячності

Про автора

1