Маршалл Алан

Я вмію стрибати через калюжі

Алан Маршалл

Я вмію стрибати через калюжі

Моїм дочкам Гефсібі і Дженніфер, які теж уміють стрибати через калюжі

Автор

Передмова

Ця книжка — про моє дитинство. На її сторінках я розповів про людей і про події, що допомогли мені стати таким, яким я є тепер.

Я хотів, однак, описати не тільки переживання хлопчика, якому довелося змалку звикати до милиць, — мій намір був набагато ширший: змалювати добу, що вже відійшла в минуле. Чоловіки й жінки, про яких тут ідеться, належали до тієї доби, й вони теж відходять у минуле. Умови, за яких гартувались їхні незалежні, щирі й чуйні вдачі, поступилися місцем умовам, що формують аж ніяк не гірші людські якості, але горно вже не те і метал інший.

Щоб дати картину тогочасного життя, я іноді, в ім’я художньої правди, виходив за межі фактів. Я переносив місце дії, створював, коли треба, збірні образи, заради послідовності оповіді вільно поводився з часом і вводив діалог, який тим, хто разом зі мною жив за часів кінної тяги, може видатися чудним.

У цих людей я прошу пробачення. Такої книжки на самих тільки фактах не побудуєш; правда, яку вона має відтворити, може бути розкрита лише за допомогою фантазії.

Алан Маршалл

1

Коли моя мати лежала у маленькій світлиці нашого дерев’яного будинку, чекаючи на бабу-повитуху, що мала прийняти мене, за вікном їй видно було розгойдані вітром високі евкаліпти, і зелений пагорб, і тіні хмар, що перебігали по вигону, й вона сказала моєму батькові:

— Такого дня може народитися тільки син.

Батько нахилився, глянув у вікно на стіну темно-зелених хащів за розчищеними полями й пообіцяв:

— Я зроблю з нього доброго мисливця й бігуна — от побачиш!

Коли повитуха, нарешті, прибула, він сказав їй, сміючись:

— Я думав, місіс Торренс, поки ви зберетеся, хлопчик уже й бігати навчиться!

— Та якби не Тед, я була б тут ще півгодини тому, — сердито відповіла місіс Торренс, жінка огрядна, з пухким смаглявим обличчям і вельми крутою вдачею. — Йому, бач, заманулося в останню мить бідку мастити. — Вона подивилася на матір. — Ну, як ти, люба? Болі вже почалися?

— Поки вона говорила, — розповідала мені згодом мати, — я чула запах зробленого з акації пужална батькового батога, що висів на бильці ліжка у мене в головах, і уявляла собі, як ти помчиш на коні, розмахуючи батогом, — точнісінько, як твій батько.

Поки я народжувався, батько з моїми сестрами сидів на кухні. Мері й Джейн хотіли мати братуся, якого можна було б водити до школи, й батько їм пообіцяв, що братусь буде й зватимуть його Алан.

Потім місіс Торренс винесла мене в червоному фланелевому сповитку й поклала батькові на руки.

— Я подивився на тебе, й мені якось так чудно зробилося, — розповідав батько. — Мій син… Я багато чого побажав тобі в ту мить — щоб ти став добрим вершником, і щоб на конях добре знався, і таке інше… От чого я тобі зичив. А ще, звісно, щоб ти прудко бігав. Місіс Торренс сказала, що ти будеш міцним хлопцем. Якось так мені чудно було тримати тебе на руках. Я дивився на тебе й думав, чи будеш ти схожий на мене, як виростеш…

Я захворів на поліомієліт — дитячий параліч — незабаром по тому, як пішов до школи. Епідемія спалахнула на початку століття в штаті Вікторія і перекинулася з густонаселених районів у глиб країни, уражаючи дітей на віддалених фермах і в самотніх хатинах на порубках. Я був єдиною жертвою в Тураллі, й на багато миль довкола люди жахалися, почувши про мою хворобу. Тоді вважалося, що параліч — це те саме, що й недоумство, і не раз який-небудь фермер, спинивши бідку посеред шляху, щоб перемовитися словом із давнім приятелем, питав, перехиляючись над колесом: «А розум йому зовсім відібрало?»

Протягом кількох тижнів сусіди, проминаючи наш будинок, підхльостували коней і кидали цікаві погляди на подвір’я за старими штахетами, на необ’їжджених жеребців в оборі й на мій триколісний велосипед, що лежав на боці під стіною повітки. Вони раніше, ніж завжди, скликали дітей додому, тепліше вдягали їх і з острахом до них придивлялися, коли ті чхали чи кашляли.

— Ця хвороба — достеменна кара господня, — казав пекар містер Картер, анітрохи не сумніваючись, що так воно і є. Він викладав у недільній школі закон божий і щотижня по закінченні занять урочисто оголошував: — Наступної неділі на утрені преподобний Уолтер Робертсон, бакалавр мистецтв, молитиметься за зцілення мужнього хлопчика, ураженого жорстокою недугою. Прошу всіх прийти на відправу.

Коли батькові переповіли все це, він одного дня зупинив містера Картера на вулиці і, збентежено посмикуючи свої руді вуса, спробував пояснити йому, як ця хвороба причепилася до мене.

— Кажуть, береться вона від мікроба: вдихнув його — і захворів, — сказав він. — Цей мікроб літає собі в повітрі, де заманеться, і ніхто ніколи не знає, де його носить. Тож він, видно, пролітав повз Аланове обличчя, а хлопець саме потяг носом — та й по всьому. Звалився, як бичок під обухом. Якби він у ту мить не вдихнув, а видихнув, то й досі бігав би цілий і здоровий. — Батько помовчав і сумно додав: — І вам не треба було б за нього молитися.

— Плечі створені для тягаря, — побожно промимрив пекар. Він був церковним старостою і будь-яке лихо пояснював волею божою. Зате в утіхах людських йому незмінно ввижалися підступи диявола. — На все воля божа, — поспішив додати він, не сумніваючись, що ці слова припадуть до вподоби Всевишньому. Містер Картер ніколи не пропускав нагоди запобігти ласки в господа.

У відповідь на таку філософію батько пирхнув і запально проказав:

— У мого хлопця плечі створені не для тягаря, і будьте певні, ця хвороба на них тягарем не ляже. І взагалі, ви не там той тягар шукаєте. Шукайте його отут, — і він постукав себе по чолу коричневим пальцем.

Згодом, схилившись над моїм ліжком, батько стурбовано запитав:

— Ну, як, Алане, болять ноги?

— Ні, — відповів я. — Вони наче не мої.

— Ах, чорт! — вилаявся він, і обличчя його скривилося.

Батько мав худорляву постать, вузькі стегна й криві ноги — наслідок багатьох років, проведених у сідлі: він був об’їждчиком коней і приїхав у Вікторію з квінслендської глушини.

— Тільки через дітей, — казав він. — Там, у глушині, немає шкіл. Якби не діти — їй-бо, нізащо б звідти не поїхав!

У нього було обличчя справжнього жителя австралійських хащів — сухорляве й засмагле, із сіткою зморщок навколо зірких блакитних очей, завжди примружених під сліпучим сонцем солончакових рівнин.

Якось його давній приятель, гуртівник, завітав до нас у гості. Дивлячись на батька, що вибіг йому назустріч, він вигукнув:

— Віллє, чортяко, ти й досі бігаєш не згірше за страуса!

Ходив батько легкими дрібними кроками і, йдучи, завжди дивився собі під ноги; цю звичку він пояснював тим, що зростав у «краї змій».

Іноді, перепустивши чарчину, він влітав на подвір’я на напівоб’їждженому жеребці й гасав серед годівниць, голобель, поламаних коліс, розполохуючи птаство й несамовито горлаючи:

— Дика худоба! Нетаврована! Відчиняй обори! Еге-гей!

А потім, осадивши коня, він зривав з голови крислатого капелюха, вимахував ним, немовби дякуючи за оплески, і вклонявся в бік кухонних дверей, де звичайно в таких випадках стояла мати, дивлячись на нього з усмішкою — потішеною, закоханою й трошки стривоженою.

Батько любив коней — не тому, що, об’їжджаючи їх, заробляв на прожиття, а за їхню красу. Він любив оглядати гарного коня. Схиливши голову набік, він повільно обходив його, пильно придивляючись до всіх особливостей будови, а потім обмацував передні ноги — перевіряв, чи немає на них шрамів чи підпухлостей — наслідків падінь.

— Гарний кінь той, у якого міцні кістки, довгий корпус і від черева до землі далеко, — казав він.

Він вважав, що коні мало чим відрізняються від людей.

— Можете мені повірити, — запевняв він. — Вже хто-хто, а я їх добре знаю. Є такі коні — до нього ледь доторкнешся батогом, і він уже дметься на тебе. Як ото, бува, діти: намнеш такій дитині вуха, і вона кілька днів до тебе не озивається. Пам’ятає, бач, що ти її образив. Отак і з кіньми: шмагни його один раз і потім до-овго шкодуватимеш. Он подивися на гніду кобилу Коротуна-Діка. Вона не слухається вуздечки. Я сам її привчав — і не привчив. Затялась, і край… Що вона, що Коротун — однакова вдача. Його теж свого часу до вуздечки не привчили. Він мені й досі фунт винен. Ну, та нехай… Що з нього, бідняка, візьмеш…

Мій дід по батькові, рудий йоркшірський чабан, емігрував до Австралії на початку сорокових років. Одружився він із дівчиною-ірландкою, що приїхала до нової колонії того самого року. Мені розповідали, що дід прийшов на пристань, саме коли пришвартувався корабель з дівчатами-ірландками, які прибули до Австралії, сподіваючись знайти роботу в наймах.

— Ану, хто з вас піде за мене заміж? — гукнув він до дівчат, що заповнили палубу. — Хто не побоїться?

Одна чорнява блакитноока дівчина з великими, міцними руками оглянула його й зважилася.

— Я! Я вийду за тебе заміж! — гукнула вона у відповідь.

Вона перелізла через поручень борту й стрибнула вниз. Дід підхопив її, узяв її клунок і, обнявши за плечі, повів з пристані.

Батько, наймолодший з чотирьох дітей, успадкував од своєї матері ірландський темперамент.

— Коли я був ще малим, — якось розповів мені він, — я поцілив одного погонича огірком у потилицю. Ну, дядько знавіснів і кинувся на мене з палицею. Я — щодуху додому, горлаю «мамо!», бо ж бачу, що той дядько, хай йому грець, не жартує. Поки я добіг до хати, він мене майже наздогнав. Ну, думаю, пропав. Але мати все бачила і вже чекала перед дверима, тримаючи напоготові казанок з окропом. Тільки-но ми підбігли, вона тому дядькові: «Ану, назад! Це окріп. Ще крок ступиш — ошпарю пику». І він-таки злякався, зупинився! Я сховався за її спідницю, а вона стояла й дивилася на того погонича, доки він забрався геть.

Дванадцятирічним хлопцем батько вже заробляв собі на хліб. Його освіта не пішла далі кількох місяців занять із п’яничкою-вчителем; щотижня діти приносили до жалюгідної халупи, що правила за школу, по півкрони — плату за навчання.

Розпочавши самостійне життя, батько мандрував од ферми до ферми, наймаючись об’їжджати коней або переганяти отари. Молодість його минула у відлюдних районах Нового Південного Уельсу й Квінсленду, і саме там відбувалася дія всіх його оповідок. Певно, саме тому я більше любив солончакові рівнини й червоні піщані горби східної Австралії, ніж зелений край, де я народився й виріс.

— У тих глухих місцях є щось особливе, — сказав мені якось батько. — Там живеш і радієш життю. Вилізеш ото на гору, порослу соснами, запалиш багаття…

Він замовк і замислився, стурбовано дивлячись на мене. А тоді сказав:

— Треба буде щось придумати, щоб твої милиці не загрузали там у піску. Ми ж з тобою колись неодмінно подамося туди.

2

Незабаром по тому, як мене паралізувало, м’язи на моїх ногах почали зсихатися, а спина, раніше рівна й сильна, викривилася. Сухожилля в ногах напнулись і, поступово скорочуючись, зігнули їх у колінах.

Дивлячись на болісно напнуті сухожилля під моїми коліньми, мати з тривогою думала, що ноги в мене так і залишаться зігнутими, якщо найближчим часом їх не пощастить розпрямити, а тому вона знову й знову викликала доктора Крофорда, сподіваючись, що він призначить, нарешті, ліки, які повернуть силу моїм ногам.

Доктор Крофорд, який погано знався на поліомієліті, невдоволено супився, спостерігаючи, як мати намагається відживити мої ноги. Вона розтирала їх сумішшю бренді з прованською олією — за порадою дружини шкільного вчителя, яка твердила, що саме ця суміш вилікувала її від ревматизму. Зауваживши врешті-решт, що «шкоди від цього не буде», лікар вирішив, однак, утриматися від рекомендацій, аж доки з Мельбурна не надійдуть відомості про ускладнення, що їх викликає ця хвороба.

Доктор Крофорд жив у містечку Балунга, за чотири милі від нашого дому, і хворих, що мешкали на довколишніх фермах, відвідував лише в нагальних випадках. Їздив він у запряженому сумирною сірою кобилкою кабріолеті, верх якого піднімав тільки наполовину, щоб мати ефектніший вигляд на тлі блакитної повстяної оббивки. Стрічних він вітав картинним поклоном і помахом батіжка. Як власник кабріолета доктор Крофорд перебував на одному суспільному щаблі із скватерами — щоправда, не з усіма, а тільки тими, чиї екіпажі не мали гумових шин.

Він добре знався на простих захворюваннях.

— Можу запевнити вас, місіс Маршалл, що у вашого сина не кір.

Поліомієліт, однак, був недугою, про яку доктор Крофорд мав вельми туманне уявлення. Коли я захворів, він запросив на консиліум ще двох лікарів, і один з них визначив, що в мене дитячий параліч.

Своєю вченістю цей лікар справив неабияке враження на мою матір, і вона почала була розпитувати його, але він відповів тільки:

— Якби це був мій син, я б дуже й дуже непокоївся.

— Ще б пак, — сухо проказала мати, раз і назавжди втративши до нього довіру.

Але віру в доктора Крофорда вона зберегла, бо коли обидва консультанти пішли, він сказав:

— Місіс Маршалл, ніхто не годен вгадати, буде чи не буде ваш син калікою, та й узагалі, чи виживе він. Гадаю, він виживе, але все в руках господніх.

Мою матір ці слова розрадили, але на батька справили зовсім інше враження. Отже, зауважив він, доктор Крофорд сам визнав, що нічого не тямить у цій хворобі.

— Коли вони кажуть, що ти в руках господніх, то вже поганяй до ями, — сказав батько.

Врешті-решт докторові Крофорду все ж таки довелося вирішувати, що ж робити з моїми скарлюченими ногами. Збентежений, сповнений вагання, він тихо барабанив пухкими пальцями по мармуровій дошці умивальника біля мого ліжка й мовчки дивився на мене. Мати стояла поряд з ним, напружена і нерухома, як в’язень, що чекає вироку.

— Отже, місіс Маршалл, що нам робити з його ногами, так?.. М-м-м… так-так, з ногами… Боюся, що існує тільки один спосіб. На щастя, він мужній хлопчик. Нам треба випрямити його ноги. Зробити це можна тільки силоміць. А як саме? Гадаю, найкраще буде так: щоранку кладіть хлопця на стіл і всією вагою налягайте на коліна, аж доки вони розігнуться. Натискати треба так, щоб ноги зовсім розпрямлялися. Робіть це, скажімо, тричі на день. Так, гадаю, три рази на день вистачить. А в перший день, скажімо, два рази.

— Йому буде боляче? — спитала мати.

— Мабуть, буде. — Доктор Крофорд помовчав і додав: — Вам доведеться зібрати всю свою мужність.

Щоранку, коли мати клала мене горілиць на кухонний стіл, я дивився на картину, що висіла над каміном і зображала зляканих коней. Це була гравюра: білий і чорний кінь нажахано тулились один до одного, а за кілька кроків од їхніх роздутих ніздрів зигзаг блискавки вихоплювався з чорної грозової хмари. На другій гравюрі, на протилежній стіні, ті самі коні мчали навзаводи, їхні гриви маяли, а ноги були розставлені, як в іграшкового коня-гойдалки.

Батько, який усі картини сприймав дуже серйозно, іноді придивлявся до цих коней, примруживши одне око, щоб краще зосередитися й правильно оцінити їхні якості.

Одного разу він сказав мені:

— Вони арабської породи, але нечистокровні. До того ж, у кобили нагніт. Подивись на її холку.

Мені прикро було, що він знаходить у цих коней вади. Я не знаю, що б я робив без них. Щоранку я разом з ними тікав од нестерпного болю. Мій страх і страх, що гнав цих коней, зливалися водно, роблячи нас товаришами по нещастю.

Мати бралася руками за мої скорчені коліна і, міцно заплющивши очі, щоб стримати сльози, всією своєю вагою налягала на мої ноги, аж доки вони випростувалися. Коли ноги розпрямлялися, пальці на них розчепірювались, а потім карлючились, мов пташині кігті. І коли сухожилля напинались і розтягувались, я пронизливо кричав, втупившись широко розплющеними очима в нажаханих коней над каміном. Пальці розчепірювались і карлючились в болісній судомі, а я гукав до коней:

— Ой коні, коні, коні… Ой коні, коні!..

3

До найближчої лікарні від нашого дому було миль двадцять з гаком. Батько відвіз мене туди У міцній двоколці з довгими голоблями, якою він користувався, коли привчав коней до упряжі. Він дуже пишався цією двоколкою. Голоблі й колеса її були зроблені з горішини, а на спинці сидіння батько намалював здибленого жеребця. Малюнок вийшов не дуже вдалий, і батько звичайно так пояснював його недосконалість:

— Розумієте, цей жеребець ще не навчився ставати дибки. Він робить це вперше і через те втратив рівновагу.

Батько запряг у двоколку одного з коней, яких об’їжджав, а ще одного прив’язав до голоблі. Він тримав корінного коня за вуздечку, поки мати, поклавши мене на дно двоколки, сідала сама. Вмостившись, мати підняла мене й посадила поряд із собою. Батько тим часом гладив коня по спітнілій шиї, примовляючи:

— Стояти, красунчику! Тпру! Стояти, чуєш!

Вихватки необ’їжджених коней не лякали мою матір. Вона спокійно спостерігала, як уперті коні стають дибки, падають на коліна чи кидаються з дороги вбік, марно силкуючись звільнитися від упряжі. Мати сиділа на високому сидінні, міцно вхопившись однією рукою за нікельований поручень, готова до всіляких несподіваних поштовхів. Вона трошки нахилялася вперед, коли коні несподівано задкували, й відкидалася на спинку сидіння, коли вони смикали вперед, але другою рукою весь час тримала мене за плечі.

— Нам добре, — казала вона, пригортаючи мене до себе.

Батько облишив вуздечку й позадкував до підніжка, пропускаючи напнуті віжки крізь кулак і не зводячи очей з корінника. Поставивши ногу на круглий залізний підніжок, він узявся рукою за край сидіння, виждав якусь мить, гукаючи неспокійним, збудженим коням: «Стояти, стояти!» — а коли коні позадкували, він одним вправним рухом вистрибнув на передок, попустив віжки, й коні помчали вперед. Лошачок, прив’язаний до голоблі обротькою, поривався убік, витягуючи шию, і отак, мало не боком, мчав поряд із корінником. Ворота ми проскочили так, що аж каміння бризнуло із скреготом з-під окутих залізом коліс.

Батько похвалявся, що, вилітаючи отак з подвір’я, ще жодного разу не чіпляв вереї, але рвані борозни в дереві на рівні колісних маточин свідчили про зовсім інше. Мати, перехилившись через крило й спостерігаючи, на якій відстані від вереї пройде маточина, щоразу казала одне й те саме:

— Колись ти таки зіб’єш верею.

Колією, що вела до наших воріт, ми вимчали на шосе, і тут батько притримав коней.

— Ану, тихше! — гукнув він і додав, звертаючись до матері: — Ця поїздка їх остудить. Сірий — від Абата, це зразу видно, все його потомство норовливе.

Тепле сонце й шурхіт коліс заколисали мене. Чагарники, вигони, струмки, повз які ми проїздили, то зникали за завісою куряви, знятої копитами наших коней, то відкривались очам, але я не бачив нічого. Так і проспав цілісіньких три години, прихилившись до матері, аж доки вона розбудила мене.

Під колесами двоколки рипів гравій лікарняного подвір’я. Я підвів голову, роздивляючись на білий будинок з вузькими вікнами й принюхуючись до незнайомого запаху.

Крізь прочинені двері я побачив темну, блискучу підлогу й тумбу, на якій стояла ваза з квітами. Але будинок огортала якась дивна тиша, й вона злякала мене.

У кімнаті, до якої заніс мене батько, під стінами стояли канапи, а в кутку — письмовий стіл. За столом сиділа сестра, і вона почала ставити батькові запитання. Відповіді вона записувала в книгу, а батько тим часом дивився на неї, як на норовливого коня, що злостиво щулить вуха.

Коли вона, взявши книгу, вийшла з кімнати, батько сказав матері:

— У таких установах мені завжди кортить послати всіх під три чорти. Після всіх отих розпитів я почуваюся так, наче з мене живцем шкіру здерли. Розмовляють з тобою, як із жебраком чи злодієм. От народ…

Трохи згодом сестра повернулась із санітаром, і той забрав мене.

Мати пообіцяла зайти до мене, коли я буду вже в ліжку.

Санітар був у коричневому халаті. Він мав червоне зморшкувате обличчя й дивився на мене так, наче я не хлопець, а якась головоломка.

Він заніс мене до ванної кімнати й опустив у ванну з теплою водою. Потім сів на стілець, скрутив цигарку і, запаливши її, спитав:

— Коли тебе купали востаннє?

— Сьогодні вранці, — відповів я.

— Ну добре, тоді просто полеж трохи у водичці.

Потім я сидів у прохолодній чистій постелі й благав матір не йти. Матрац на ліжку був твердий і жорсткий, і я не міг зібрати в складки навколо себе важку ковдру. Під нею не буде теплих западинок, а на ній — канавок, таких, як на моїй стьобаній ковдрі, — канавок, по яких можна качати скляні кульки. Рідні стіни були далеко, тут я не чув гавкоту собак, не чув конячого хрумання. Все це залишилося вдома, і страшенна туга за всім цим охопила мене в ту мить.

Батько вже попрощався зі мною, але мати ніяк не могла відійти від мого ліжка. Та раптом вона квапливо поцілувала мене й пішла до дверей, і те, що вона йде від мене, видалося мені неймовірним. Я не міг навіть припустити, що вона йде з власної волі, — мені здавалося, що її змусило до цього щось несподіване й жахливе, щось таке, проти чого вона була безсила. Я не гукав їй услід, не благав її повернутися, хоч мені дуже хотілося закричати.

Я дивився, як вона йде, і не міг її зупинити.

Коли мати пішла, чоловік, що лежав у сусідньому ліжку і доти мовчки спостерігав мене, спитав:

— Чого ти плачеш?

— Я хочу додому.

— Всі ми хочемо додому, — відказав він, звів очі до стелі і, зітхнувши, повторив: — Атож, усі ми хочемо…

В палаті, де ми лежали, підлога була паркетна, ясно-коричнева між ліжками й посередині кімнати, але темна і блискуча під ліжками, де капці санітарок не торкалися навоскованих мостин.

Білі металеві ліжка стояли під стінами двома рядами, одне проти одного. Ніжки їхні були на коліщатках. Через те, що санітарки час від часу пересували ліжка, підлога навколо кожного коліщатка була подряпана, вся в маленьких виямках.

Простирадла й ковдри на ліжках були туго напнуті й підіткнуті під матрац, отже, хворий лежав немовби в мішку.

У палаті було чотирнадцять чоловік. Я серед них був єдиною дитиною. Коли мати пішла, вони навперебій почали заспокоювати мене.

— Та ти не бійся, ми тебе скривдити не дамо, — сказав Мені один з них.

Вони почали розпитувати, яка в мене хвороба, й коли я сказав їм, вони заговорили про дитячий параліч, і один із хворих сказав, що це просто вбивство.

— Це справжнісіньке вбивство, — повторив він. — Вбивство і край.

Після таких слів я відразу відчув себе поважною особою й перейнявся великою симпатією до чоловіка, який їх сказав. Я не вважав свою хворобу серйозною, думав про неї як про тимчасову незручність. Згодом кожен приступ болю викликав у мене злість, яка швидко переходила у відчай, коли біль посилювався, та тільки-но напад минав, я забував про нього.

Довго сумувати я не міг, надто багато цікавого відбувалося довкола.

Я щоразу дивувався, спостерігаючи, яке враження справляє моя хвороба на відвідувачів. Бувало, хтось стане коло мого ліжка і так сумно дивиться на мене, от ніби промовляє: «Яке страшне лихо…» Це мене тішило, і я думав, що я і справді неабияка персона.

— Ти хоробрий хлопчик, — казали вони, нахиляючись і цілуючи мене, а потім одвертались, мало не плачучи.

Я не розумів, чому люди приписують мені хоробрість. Як на мене, така похвала дорівнювала найвищій нагороді. Тож коли відвідувачі називали мене хоробрим хлопчиком, я старався прибрати серйозний вигляд, вважаючи, що весела усмішка, яка звичайно не сходила з мого обличчя, героєві не личить.

Але я боявся, що врешті-решт люди зрозуміють свою помилку, й тому ці незаслужені похвали починали бентежити мене. Адже вдома я лякався, почувши, як шарудить під стіною миша, і навіть боявся вийти вночі до бачка напитися води. Що ж люди скажуть, коли довідаються про моє боягузтво?

Та люди й далі твердили, що я герой, і, слухаючи їх, я і пишався, і соромився водночас.

За кілька днів я звик до лікарні, заприязнився з сусідами і вже зверхньо дивився на новачків, що, охоплені тугою за рідною домівкою й звичним ліжком, боязко заходили до палати й ніяковіли під поглядами незнайомих людей.

Хворі часто зверталися до мене — хто тим поблажливим тоном, яким дорослі розмовляють з дитиною, хто весело, адресуючи мені жарти, які насправді призначалися для всіх присутніх, а хто знічев’я, аби про щось побалакати. Вони мали мене за довірливого простачка, якому невтямки, що про нього мова, й говорили про мене так, наче я глухий і не можу їх чути.

— Йому що не скажеш — вірить, — розповідав новачкові хлопець, що лежав навпроти. — От слухайте. Агов, Сміхотуне, — це він до мене, — я чув, у криниці біля вашої хати живе відьма. Це правда?

— Правда.

— Чули? — вів далі хлопець. — От дивак! Кажуть, він уже ніколи не ходитиме.

Я вирішив, що цей парубок йолоп. Тільки йолопові може спасти на думку, що я вже ніколи не ходитиму. Скаже ж таке. Та я ще об’їжджатиму диких коней, і кричатиму: «Вйо! Вйо!», і махатиму крислатим капелюхом, а до того ж я напишу книжку на зразок «Коралового острова».

Мені подобався чоловік, що лежав у сусідньому ліжку. Незабаром по тому, як мене привезли до лікарні, він сказав:

— Давай приятелювати. Хочеш бути моїм другом?

— Хочу, — відповів я.

В одній з моїх перших книжок був кольоровий малюнок, завдяки якому в мене склалося враження, що друзі повинні стояти пліч-о-пліч і триматися за руки. Я поділився цим враженням з ним, але він сказав, що це зовсім не обов’язково.

Щоранку він підводився на лікті й казав мені, вибиваючи такт рукою:

— Завжди пам’ятай: найкращі в світі вітряки — це вітряки братів Макдональдів.

Мене тішило, що я тепер знаю, які вітряки найкращі в світі, — ця фраза так міцно засіла мені в голову, що я потім згадував її щоразу, як бачив десь вітряк.

— А що, брати Макдональди самі роблять їх? — якось спитав я.

— Атож, — відповів він. — Найстарший Макдональд — це я, Енгус. — Він раптом відкинувся на подушку й сердито проказав: — Не уявляю собі, як вони там упораються без мене із замовленнями й усім іншим. Напсують без хазяйського ока. — Потім гукнув до хворого, який лежав у іншому кутку палати: — Ну, що сьогодні пишуть у газеті про погоду? Буде посуха чи ні?

— Газета ще не дійшла, — відповів той.

Енгус був найвищий, найкремезніший з усіх хворих у нашій палаті. Він страждав од якоїсь хвороби, що викликала напади сильного болю, й час від часу голосно зітхав, або лаявся, або глухо і страшно стогнав.

Уранці, після неспокійної ночі, він промовляв, не звертаючись ні до кого зокрема:

— Ох і нічку ж я мав, хай їй біс!

У нього було широке, завжди чисто виголене обличчя з глибокими зморшками від ніздрів до кутиків рота, з гладенькою смаглявою шкірою й рухливими, виразними устами, що легко розпливалися в усмішці, коли його не мучив біль.

Енгус часто, повернувши голову на подушці, дивився на мене:

— Чому ти так довго молишся? — якось спитав він і, побачивши здивування на моєму обличчі, додав: — Я помітив, як ти ворушиш губами.

— Довго молюся, бо маю багато прохань, — пояснив я.

— Прохань? Яких?

Я зніяковів, але він сказав:

— Давай-давай, розповідай. Адже ми друзі.

Я повторив йому свою молитву. Він слухав, утупивши погляд у стелю, згорнувши руки на грудях.

Коли я скінчив, він повернув голову й подивився на мене.

— Та-ак, ні про кого не забув. Загадав йому роботу. Як наслухається тебе господь, то вже, мабуть, не знає, що й думати про тебе.

Я зрадів, почувши це, і вирішив надалі молитися й за Енгуса.

Моя вечірня молитва була довга й складна, бо я мав до бога дуже багато прохань, і кількість їх дедалі зростала. З кожним днем у мене виникали нові потреби, а що я випускав те чи інше прохання лише по тому, як воно задовольнялось — а траплялося таке дуже рідко, — то молитва моя дедалі довшала, і я вже з острахом думав про ту вечірню годину, коли доведеться проказувати її. Мати не дозволяла мені пропускати заняття в недільній школі й навчила мене моєї першої молитви — короткого вірша, який починався словами «Добрий, лагідний Ісусе» й завершувався проханням благословити кількох людей, серед них і мого батька, хоч я був переконаний, що хто-хто, а батько благословення не потребує. Та одного дня я побачив кимось викинутого, але, як на мене, цілком годящого кота й раптом жахнувся його закляклої нерухомості, і тут мені пояснили, що кіт мертвий. Відтоді, засинаючи в ліжку у вечірніх сутінках, я не раз уявляв собі, як батьки лежать так само нерухомо, вискаливши зуби, як той кіт, і палко благав бога, щоб вони не померли раніше від мене.

Це була моя найважливіша молитва, і я ніколи її не пропускав.

Згодом, трохи поміркувавши, я вирішив молитися й за свою дворняжку Мег — просити бога, щоб він дозволив їй жити аж до того часу, коли я стану дорослим чоловіком і зможу перенести її смерть. Побоюючись, що я забагато вимагаю від бога, я додав, що мені, власне, треба, щоб і мої батьки, так само, як Мег, дожили до мого тридцятиріччя. Я був певен, що в цьому віці вже не плакатиму. Адже чоловіки ніколи не плачуть.

Я молив бога, щоб він зцілив мене, й щоразу додавав, що як він не заперечує, то добре було б, щоб я одужав щонайпізніше на різдво, до якого лишалося два місяці.

За моїх птахів і звіряток, що жили в клітках і загородках на подвір’ї за домом, теж треба було молитись, бо той, хто замість мене мав годувати й напувати їх, міг про це забути. Я молився, щоб про це не забували.

Мого папугу Пета, дратливого старого какаду, треба було щовечора випускати з клітки, щоб він політав серед дерев. Іноді сусідки скаржилися на нього. Він любив сідати на шворку із свіжовипраною білизною й висмикувати прищіпки. Розгнівані жінки, побачивши свої білі простирадла на землі, кидали в Пета полінця й каміння, й мені доводилось молитися, щоб вони його не поцілили й не вбили.

Молився я й про те, щоб бути добрим хлопцем.

Сказавши, що він думає про мої молитви, Енгус спитав:

— А який він з виду, той господь бог? Як ти його собі уявляєш?

Я-завжди уявляв собі бога здоровенним дядьком, загорнутим, як араб, у біле простирадло. Він сидів на стільці, спершись ліктями на коліна, й дивився вниз, на землю, швидко перебігаючи очима з людини на людину. Я ніколи не уявляв його добрим, а лише суворим. «Інша річ — Ісус, — думав я, — він такий добрий, як мій тато, тільки ніколи не лається». Мені прикро було, однак, що Ісус їздив не на коні, а на віслюку.

Одного разу батько, скинувши нові чоботи, які він розношував, узувся в м’які чоботи фірми «Гіллеспі» й полегшено зітхнув:

— От де райське взуття!

Відтоді я був певен, що Ісус ходить у м’яких чобітках фірми «Гіллеспі».

Коли я виклав усі ці міркування Енгусу, він зауважив, що, можливо, я маю правильніше уявлення про бога, ніж він.

— Моя мати говорила тільки по-гельському,[1] — сказав він. — І я завжди уявляв бога згорбленим сивобородим дідусем, оточеним силою-силенною бабусь, що плетуть шкарпетки й розмовляють по-гельському. До того ж, я вважав, що на одному оці в бога має бути пов’язка — як казала мати, — «через те, що лихі хлопці кидаються камінням». Я був певен, що бог нічого не робить, не порадившись перше з моєю матусею.

— Вона вас била? — спитав я.

— Ні, — задумливо відповів він. — Нас, дітлахів, вона ніколи не била, але богові давала перцю.

Хворий, що лежав ліворуч від Енгуса, щось сказав йому, й Енгус відповів:

— Не хвилюйтесь, я не підірву його віри. Він сам усе для себе вирішить, як стане дорослим.

Хоч я й вірив у бога й щовечора звертався до нього з молитвами, себе я все ж таки вважав незалежним від нього. Якби він, приміром, образив мене, то я з ним уже довіку б не розмовляв. Я боявся його через те, що він міг послати мене в геєну вогненну, про яку нам розповідав учитель недільної школи.

Але ще більше, ніж геєни вогненної, я боявся незаслуженої образи.

Коли Мег погналася за диким кролем і наразилася лапою на гострий шпичак, я вирішив, що бог повівся зі мною нечесно й що надалі я сам дбатиму про Мег — без божої помочі. Того вечора я не молився.

Батько, згадуючи бога, завжди його критикував, але таке його ставлення до бога мені подобалося: воно означало, що в разі, якщо господь мене підведе, я зможу покластися на батька. Так, зрештою, й було, коли батько перев’язав Мег поранену лапу.

Одного разу він привів кобилу до жеребця, що належав старому Дрючку-Діну. Дрючок запитав, якої масті лоша хотів би він одержати.

— Я знаю спосіб — забезпечує будь-яку масть! — вихвалявся Дрючок.

— А забезпечити, скажімо, жеребця, а не кобилку, ти міг би? — спитав батько.

— Е, ні, — побожно відповів Дрючок. — Щодо статі, то це вже вирішує тільки господь бог.

Я чув їхню розмову, й з того, як батько сприйняв ці слова, зрозумів, що він не дуже вірить у владу Всевишнього над кіньми. І я перейнявся ще більшою вірою в батька, бо вирішив, що такі люди, як він, сильніші за бога.

Але хворі люди не схожі на здорових. Біль позбавляє їх чогось дуже важливого — чогось такого, що я дуже цінував, але назвати не міг. Дехто з хворих уночі волав до бога, й мені це не подобалося. Як на мене, вони не повинні були б цього робити. Я не міг, не хотів вірити, що й дорослі можуть боятися. Для дорослих, вважав я, не існує ні страху, ні болю, ані вагань.

На ліжку праворуч од мене лежав огрядний, незграбний чоловік з покаліченою рукою — вона попала в січкарню. Вдень він ходив по палаті, розмовляв з хворими, викопував всілякі їхні дрібні доручення.

Він схилявся над ліжком, розпливаючись у широкій, слинявій усмішці, й підлесливо питав:

— Ну, як ся маємо, га? Може, чогось треба, га?

Його поведінка дратувала мене — можливо, через те, що його доброта й послужливість ішли не від щирого серця, а від почуття страху. Річ у тім, що йому загрожувала ампутація руки, але ж ласка господня безмежна, й бог пожаліє того, хто доглядає немічних…

Мік, ірландець, що лежав навпроти мене, завжди, хоч і не грубо, відмахувався від нього.

— Він мов отой дресирований пес, — зауважив якось Мік, коли мого сусіда не було в палаті. — Щоразу, як він підходить до мене, мені кортить кинути ломачку, щоб він приніс її назад.

У ліжку цей хворий не міг улежати спокійно: борсався, сідав і знову лягав, раз у раз підбивав свою подушку і, похмуро дивлячись на неї, перевертав її то на один, то на другий бік. Коли вечоріло, він виймав із своєї тумбочки маленький молитовник. Тоді вираз його обличчя змінювався, й він уже не борсався. Здавалось, десь із глибини душі він видобував належну поважність й натягував її на себе, мов одяг.

Зап’ясток забинтованої покаліченої руки він обкрутив ланцюжком із маленьким розп’яттям. Він часто припадав губами до того металевого хрестика. Певно, йому здавалося, що думкам його бракує щирості; між бровами в нього збиралися дві глибокі зморшки, й він повільно ворушив губами, читаючи молитви.

Одного вечора Мік, придивившись до нього, вирішив, що побожність цієї людини тільки підкреслює його власну неуважність до Всевишнього.

— І що ото він з себе удає? — сказав він, подивившись на мене.

— Не знаю, — відповів я.

— Ніхто не може мені закинути, що я нехтую вірою, — пробурмотів Мік, похмуро дивлячись на ніготь. І, обкусавши його, додав: — Хіба що зрідка.

Він несподівано всміхнувся.

— Я оце пригадав, що, бувало, казала моя мати, — благослови її, господи. Хоч і не годиться хвалити своїх, але можеш повірити — кращої жінки в світі не було. Це вже точно. Поспитай у людей — в Борліку всі потвердять. Її там усі знали. Тож, бувало, погожого ранку я їй кажу: «Господь — він добрий, еге ж, матусю?» А вона на те: «Еге ж, синку. Тільки диявол теж непоганий». Гай-гай, тепер такі жінки перевелися.

Мік був невисокий, моторний, говіркий чоловічок. У нього була пошкоджена рука, і йому дозволялося вставати вранці з ліжка і йти вмиватися до ванної кімнати. Повернувшись, він зупинявся коло свого ліжка і, дивлячись на нього, засукував рукава піжами, наче намірявся забивати палю, а тоді сідав, підкладав під спину подушки, клав руки перед собою на ковдру й окидав палату поглядом, у якому світилися вдоволення й приємні сподівання.

— Сидить собі й чекає, щоб його завели, — казав про нього Енгус.

Іноді Мік зачудовано дивився на свою руку й казав:

— Побий мене грім, коли я розумію, як воно сталося. Була рука як рука, здорова й міцна, аж одного дня піднімаю я на воза мішок з борошном, а вона раптом — хрясь, і мішок — на мене. Отак воно буває: живеш і лиха не знаєш, доки тебе не скрутить.

— Тобі ще поталанило, — зауважив Енгус. — За кілька днів ти знову сидітимеш у шинку. А про Френка ти чув?

— Ні.

— Так от, він помер.

— Не може бутиі Подумати тільки! — вигукував Мік. — Я ж і кажу: сьогодні ти міцний, як залізо, а завтра — геп і дуба врізав. Що ж із ним скоїлось? Адже він, коли у вівторок виписувався, був зовсім здоровий!

— Розрив серця.

— Яка напасть — оці розриви серця, — сказав Мік. Спохмурнівши, він замовк до самого сніданку, та коли сестра підійшла до нього з тацею, він пожвавішав і спитав у неї: — Ну, то як — покохаєш ти мене коли-небудь чи ні?

Сестри в рожевих халатах, білих накрохмалених фартушках і черевичках на низьких підборах хутко проходили повз моє ліжко, часом усміхаючись до мене або зупиняючись, щоб підіткнути ковдру. Їхні чисто вимиті руки пахли карболкою. Серед хворих я був єдиною дитиною, і сестри по-материнському піклувалися про мене.

Я перейняв від батька звичку порівнювати людей з кіньми, і ці прудкі дівчата нагадували мені шотландських поні.

Привізши мене до лікарні, батько оглянув сестер (йому подобалися жінки) і сказав матері, що серед них є кілька добрих кобилок, але всі вони погано підковані.

Коли з вулиці чулося тупотіння кінських копит, я згадував батька — в моїй уяві він усміхався, гарцюючи на норовливому коні. Батько надіслав мені листа, в якому писав:

«У нас тут усе ще стоїть посуха, й мені тепер доводиться підгодовувати Кейт. По берегах річки трава ще не вся вигоріла, але я хочу, щоб Кейт була в добрій формі, коли ти повернешся».

Прочитавши листа, я сказав Енгусові Макдональду:

— Я маю поні, її звуть Кейт. — І додав, повторюючи батькові слова: — Вона тваринка трохи неповоротка, зате чесна.

— Це правда, що твій батько об’їжджає коней? — спитав Енгус.

— Еге ж, — відповів я. — Він найкращий наїзник у Тураллі.

— Чепуритися він любить, це я помітив, — пробурмотів Макдональд. — Коли він увійшов, я подумав, що він з ковбойського цирку.

Я лежав, обмірковуючи його слова, не знаючи, похвалив він батька чи ні. Мені завжди подобався батьків одяг — він свідчив про те, що носить його людина метка й охайна. Коли я допомагав йому розпрягати коней, на моїх руках та одязі лишалися плями від мастила, але батько ніколи не бруднився. Він пишався своїм одягом. Його білі молескінові штани завжди були бездоганно чисті, а чоботи блищали.

Батько любив добрі чоботи і мав себе за знавця якостей шкіри. Як він пишався своїми м’якими чобітьми! Щовечора він сідав на кухні перед плитою, скидав їх і уважно оглядав, згинаючи підошву і мнучи передок та халяву, — перевіряв, цілі вони чи вже стоптуються.

— От дивина, передок на лівому чоботі зберігся краще, ніж на правому, — сказав він мені якось. — Виходить, правий стопчеться раніше.

Батько часто розповідав мені про власника ковбойського цирку в Квінсленді професора Фентона. Професор мав закручені догори вуса, ходив у білій шовковій сорочці, підперезаній широким червоним поясом, і вмів робити батогом подвійний «сіднейський виляск». Батько теж майстерно ляскав батогом, але йому було далеко до професора Фентона.

Я саме згадував про все це, коли до палати ввійшов батько. Усміхаючись, він швидким, пружним кроком попрямував до мене. Однією рукою він притримував щось округле, сховане під білою сорочкою.

Ставши наді мною, він заглянув мені в очі.

— Як справи, синку?

Доти я почував себе непогано, але від батька війнуло запахом рідної домівки, й мені раптом захотілося плакати. До його появи старий паркан, на який я, бувало, вилазив, щоб подивитись, як батько об’їжджав коней, і кури, й собаки, й коти — все трохи забулося, поступившись місцем новим враженням, але тепер знову стало близьким і реальним, і я відчув, як мені всього цього бракує. Звісно, і матері теж.

Я не заплакав, але батько, подивившись на мене, міцно стулив уста. Він сунув руку за пазуху, де було щось сховане, й раптом витяг звідти ясно-коричневий клубок. Підняв ковдру і поклав той клубок мені на груди.

— Ось, тримай, — хрипко сказав він. — Обніми й пригорни до себе. Це цуценятко від Мег. Найкраще з усіх — ми назвали його Аланом.

Я обхопив руками м’якеньке, тепле тільце, пригорнув його до себе, і мою тугу мов рукою зняло. Почуття справжнього щастя охопило мене і, зазирнувши батькові в очі, я і йому передав це почуття: він радісно всміхнувся.

Цуценятко заворушилося, і я, трохи відхиливши ковдру, подивився на нього: воно лежало й дивилося на мене блискучими оченятами, приязно метляючи хвостиком. Його життєрадісність передалася й мені, збадьорюючи й зміцнюючи мене, і я вже не відчував слабкості. Цуценятко приємно тисло на мене своєю вагою; воно пахло домівкою. Мені хотілося, щоб воно було завжди зі мною.

Макдональд, який весь час дивився на нас, гукнув до Міка, що саме виходив з палати з рушником на плечі:

— Поцвенькай там трохи з няньками, Міку! — А батькові пояснив: — Ви ж самі розумієте: собака в лікарні… Хіба ж вони зрозуміють… От у чім річ.

Батько відповів:

— Знаю. Але йому вистачить і п’яти хвилин. Це ж як ковток води для спраглого…

4

Я поважав дорослих. Я вважав, що вони здатні подолати будь-які труднощі й наділені великою мужністю. Вони можуть полагодити що завгодно, вони знають усе, вони дужі, й на них можна покластися. Я мріяв про той час, коли виросту й стану таким, як вони.

Батько здавався мені взірцем дорослого чоловіка. У тих випадках, коли він, на мій погляд, поводився не так, як належить дорослому, я вважав, що робить він це навмисно й для того тільки, щоб потішити інших. І я твердо вірив, що він ніколи не втрачав влади над собою.

Через це я й не боявся п’яних.

Коли батько напивався — а це траплялося нечасто, — я був певен, що в глибині душі він лишається тверезим і дорослим, але просто не показує цього людям.

Коли, повернувшись додому після задовгих відвідин шинку, він хапав матір за талію і, вигукуючи: «Ану, дор-рогу!» — починав кружляти з нею по кухні в несамовитому танці, я захоплено дивився на нього. Як на мене, п’яний був лише веселим, балакучим, сміхотливим чоловіком, що заточувався просто так, задля потіхи.

Одного вечора дві санітарки завели до нашої палати п’яного, якого привезла поліція. Його поведінка здивувала й злякала мене: він був сам не свій, його наче пойняла якась сила, якій він не міг опиратися.

Переступивши поріг, він безтямно подивився на стелю й загорлав:

— Гей, ти! Що ти там робиш? Ану, стрибай сюди, подивимося, хто кого!

— Там нікого немає, — сказала одна з санітарок. — Ходім, ходім.

Він ішов між ними, як арештант, раз у раз, мов сліпий кінь, завертаючи до стіни, але врешті-решт санітарки завели його до ванної кімнати.

Після ванни його поклали на ліжко поряд з Міковим і дали йому снотворне. Ковтаючи ліки, він якось дивно хлипав, потім скрикнув:

— Тьху! — і простогнав: — Яка ж це в біса горілка? Це отрута, а не горілка!

— Лежіть тихо, — наказала санітарка. — Тут вас ніхто не чіпатиме. Зараз ви заснете.

— Хотіли пришити це мені, — бурмотів він. — А я ж не винен, той ферт перший поліз на мене… Слово честі, він перший… Куди це мене запроторили? Ви, певно, санітарка, так? Бачу, що санітарка. Дозвольте познайомитися. Ми вже третій тиждень п’ємо… Гаразд, я ляжу, ляжу… Я собі тихесенько…

Дівчина легенько натисла долонею йому на плече, він опустився на подушки, й вона вийшла.

Коли двері за нею зачинилися й у палаті знову запанувала півтемрява, він якусь хвильку полежав спокійно, а тоді тихесенько сів і почав оглядати стелю. Потім оглянув стіни й підлогу обабіч свого ліжка, обмацав металеву раму самого ліжка, немов перевіряючи міцність пастки, в яку потрапив.

І тут він помітив Міка, який спостерігав його, зручно вмостившись на своїх подушках.

— Привіт, — сказав він.

— Привіт, — відповів Мік. — Упився до зелених бісиків, га?

— Атож, — коротко відповів п’яний. — Скільки в цій нічліжці беруть за ніч?

— Ніскільки, — сказав Мік. — Вважай себе почесним гостем.

П’яний щось пробурмотів. Він мав м’ясисті, одутлі щоки, вкриті сірою щетиною, й опухлі, червоні, як від сліз, очі. Ніс у нього був великий, бульбастий і всіяний глибокими чорними порами, в яких, здавалося, ховались волосинки.

— Ми з тобою не знайомі? — сказав він Мікові. — Ти не бував у Мілд’юрі? Чи в Оверфлоу, Пайенглі, Бурку?

— Ні, — відповів Мік і сунув руку в тумбочку по сигарету. — У тих місцях я ніколи не бував.

— Тоді, виходить, ми не знайомі.

Він посидів, дивлячись просто себе, машинально бгаючи ковдру, а тоді злякано прошепотів:

— Що це? Ондечки, коло стіни! Воно ворушиться!

— Це стілець, — сказав Мік, глянувши туди.

П’яний швиденько заліз під ковдру й накрився нею з головою. Він трусився всім тілом.

Побачивши це, я й собі заліз під ковдру і накрився з головою.

— Агов! — почув я голос Макдональда, але не ворухнувся.

— Агов, Алане!

Я визирнув з-під ковдри.

— Ти не бійся, — заспокоїв він мене. — В цього п’яниці просто біла гарячка.

— А що це таке? — запитав я, відчуваючи, що голос у мене тремтить.

— Він допився до чортиків. Йому верзеться всяка нечисть. Завтра він очуняє.

Але мені вже не спалось, і, коли до палати ввійшла нічна сестра, я сів і став дивитися, що буде далі.

— Підійди-но сюди, сестричко, — покликав її п’яниця. — Я тобі щось покажу. Прихопи свічку.

Вона підійшла до його ліжка, високо тримаючи ліхтар, щоб краще бачити його. Він відкинув ковдру й міцно притис палець до голого стегна.

— Дивися! Я його впіймав. Дивися!

Він одвів палець, сестра нахилилася, й ліхтар освітив її обличчя.

— Тю! Та це ж бородавка! — сказала вона, роздратовано махнувши рукою. — Спіть!

— Ніяка це не бородавка. Дивись, воно рухається.

— Спіть! — повторила сестра й поблажливо поплескала його по плечу.

Вона вкрила його ковдрою. Вигляд у неї був такий спокійний і безтурботний, що я враз заспокоївся й незабаром заснув міцним сном.

Наступного ранку, прокинувшись, але ще не розплющивши очей, я подумав про яйця, що лежали в моїй тумбочці. Вчора я лічив їх, але тепер, ще сонний, ніяк не міг пригадати, скільки їх було.

Сніданок хворі в лікарні з’їдали без будь-якої насолоди.

— Доводиться їсти тільки для того, щоб з голоду не вмерти, — якось пояснив Енгус новачкові. — Інакше б я на такий сніданок і дивитися не став.

Складався цей сніданок із тарілки вівсяної каші й двох тонесеньких скибочок хліба, злегка намащених маслом. Хворі, що могли дозволити собі купувати яйця, й ті, що мали друзів чи родичів, які тримали курей, зберігали в тумбочці запас яєць. Вони дорожили цим запасом і бідкалися, коли він зменшувався до двох-трьох штук.

— Раз, два та й усі! — скрушно казали вони, зазираючи до шухляди.

Щоранку санітарка з мискою в руках обходила палату.

— Здавайте яйця! Хто замовляє яйця на сніданок?

Хворі квапливо сідали й тяглися до своїх тумбочок — хто кривлячись від болю, хто зціпивши зуби від слабості. Відчинивши дверцята тумбочки, вони сягали по картонні коробки чи паперові мішечки з яйцями. Перш ніж віддати яйця, писали на кожному своє прізвище, а тоді сиділи, згорбившись, у світанковій імлі, тримаючи їх на долонях, мов які сумні птахи в гніздах.

Позначати яйця треба було через те, що коли миска поверталася з кухні, нерідко спалахували сварки: скажімо, хворий, що мав запас великих коричневих яєць, заявляв, що йому підсунули яйце від іншої курки. Дехто пишався свіжістю своїх запасів, підозріливо нюхав яйця після варіння, і, бувало, сперечався, що йому дістався чужий, залежаний продукт.

Хворі, яким нічого було класти в миску, спостерігали цю ранкову церемонію із смутком, а часом і з роздратуванням. Потім вони лягали навзнаки, стогнучи й нарікаючи на те, як погано їм спалося вночі. Багато хто ділився своїми запасами з тими бідолахами.

— Ось тобі три штуки, — казав Енгус санітарці. — Одне даси Тому, друге — Міку, третє я з’їм сам, усі надписані. Тільки скажи куховарці, щоб не варила їх круто.

Яйця завжди поверталися зварені круто. Підставочок для них не давали, й гаряче яйце доводилося тримати в руці.

Мати щотижня присилала мені десяток яєць, і я страшенно радів, коли міг гукнути через палату: «Томе, я кладу одну штуку для тебе!» Мені подобалась усмішка, якою враз освітлювалось його обличчя. Мій запас танув дуже швидко, й тоді Енгус починав видавати мені по одному на сніданок.

— Ти надто щедро роздаєш яйця, — казав він. — Прибережи хоч трохи для себе. Мій запас теж кінчається.

Я саме намагався пригадати, з ким давно не ділився, і раптом подумав про новачка — тепер, уранці, він уже не здавався таким страшним. Я сів і подивився на його ліжко, але він лежав, накрившись з головою.

— Що це він робить? — спитав я в Енгуса.

— Йому й досі верзеться казна-що, — відповів Макдональд, розгортаючи маленький шматочок масла, який він дістав з тумбочки. — Він цілу ніч химерував. Один раз навіть з ліжка зіскочив. Мік каже — він тепер слабкий, мов кошеня.

Мік сидів і позіхав, тужливо зойкаючи після кожного позіхання. Чухаючи груди, він підтвердив:

— Еге ж. Зовсім висилився. Та й не дивно — цей йолоп мені півночі спати не давав. А ти як спав, Енгусе?

— Кепсько. Знову той біль мене мучив. А що болить — ніяк не збагну. В усякому разі, не серце, бо в правому боці. Я сказав лікареві, але він нічого мені не пояснив. Від них хіба діждешся.

— Це точно, — погодився Мік. — Людина чужого болю ніколи не зрозуміє, а свого не опише. Я вночі перевернувся на хвору руку — насилу стримався, щоб не загорлати. А цей бовдур, — він показав на новачка, що й досі лежав, накрившись з головою, — тремтить, бо йому здається, що він з’їхав з глузду. Мабуть, весело він їхав, доки з’їхав. Я б залюбки поміняв свою болячку на його похмілля.

Я любив слухати ці вранішні розмови, хоч далеко не завжди розумів, про що йдеться. І мене завжди цікавили подробиці.

— А нащо ви перевернулися на хвору руку? — спитав я в Міка.

— Нащо? — здивовано перепитав Мік. — Цебто як — «нащо»? Звідки мені в біса знати? Перевернувся, бо подумав, що це моя здорова рука. Ну й дивак же ти, їй-богу.

Його сусіда застогнав.

Мік звернувся до цієї купи постільної білизни:

— Атож, брате, кепські твої справи. Вріжеш ти завтра дуба. Як не крути, а від кощавої не втечеш.

— Нащо ти кажеш йому таке! — обурився Енгус. — Він з переляку і справді гигнути може. Дати тобі на сніданок яйце?

— Дай два, а я віддам на тому тижні, коли моя стара прийде.

— А якщо вона не принесе?

— Я не здивуюсь, як не принесе, — сказав Мік, понуро кивнувши головою. — Чим це пояснити, що в чоловіка дружина завжди буває гірша за його матір? Я ще не бачив, щоб у когось було інакше. Жінки сьогодні всі на один копил і дозволяють собі казна-що — це тобі хто хоч підтвердить. От, скажімо, зайшов би ти до комори моєї матері. Ех, ото була комора! Миша й та не пролізла б між банками з варенням та маринадами, між пляшками пива й різними приправами — і все це вона робила своїми руками. А тепер спробуй, загадай якійсь жінці зварити варення… — Він зневажливо махнув рукою, а тоді вже іншим тоном додав: — Та принесе вона яйця. Дай мені пару, бо я сьогодні збіса голодний.

П’яниця раптом сів і відкинув ковдру так, наче намірився зіскочити на підлогу.

— Ану, вкрийся! — гримнув на нього Мік. — Ти вже наштукарив уночі, — тож угамуйся, доки тебе не припнули до ліжка.

П’яниця прикрив ковдрою ноги і, сидячи, кілька разів смикнув себе за чуба. Потім сказав Мікові:

— У мене й досі язик дерев’яний од тих ліків. І в очах усе стрибає.

— Хочете яєчко? — гукнув я до нього тоненьким од хвилювання голосом.

— Хлопець питає, чи ти з’їси яйце на сніданок, — пояснив йому Мік.

— Так, — відповів він, усе ще тримаючи себе за чуба. — З’їм. З’їм. Мені треба підкріпитися.

— Він з’їсть, — гукнув до мене Мік. — Давай яйце.

І я перейнявся приязню до п’яниці й вирішив попросити матір, щоб вона приносила яйця і для нього.

Після сніданку санітарки квапливо переходили від ліжка до ліжка, накриваючи постелі знятими на ніч покривалами. Вони схилялися над кожним ліжком, і хворі дивилися на них з подушок, знизу вгору. Але санітарки, зайняті своєю роботою, ніби й не помічали тих поглядів.

Вони підтикали ковдри й покривала, розправляли їх так, щоб не лишалося жодної зморшки, готуючи палату до обходу старшої медсестри.

Коли санітарки мали час, вони залюбки жартували з нами. Здебільшого це були добродушні, приязні, балакучі дівчата, старшу медсестру вони називали «старою індичкою» й по-змовницькому цитькали, попереджаючи про появу медсестер.

Нянечка Конрад, молоденька сміхотлива пампушечка, була улюбленицею Енгуса. Коли йому приносили апельсини, він завжди залишав один для неї.

— Гарне дівчатко, — якось сказав він, коли вона, поспішаючи кудись, на ходу всміхнулася до нього. — От візьму й примушу її піти подивитися родину Бланш.

До міста саме мала прибути на щорічні гастролі мандрівна трупа «Майстри естради», і хворі вже обговорювали зміст яскравих афіш, які сповіщали про гастролі.

— Про цю родину Бланш я вам одне скажу, — заявив Мік. — Працює вона на совість. Там є один хлопець — він виступав тут торік — ну, просто чудо!.. Він грав «На ній троянд червоних був вінок» на пляшках з-під пива, і так грав, що, хай йому грець, аж сльози на очі напливали. Маленький такий хлопчина і з виду непоказний — зустрів би його в шинку, то й уваги не звернув би. Ех, шкода, що цього року не доведеться їх побачити.

Коли на світанку другого дня після початку гастролей нянечка Конрад вбігла до палати, Енгус уже не спав — йому нетерпеливилось почути її враження.

— Ну, як сподобалося? — гукнув він їй.

— Ох, це було чудово! — відповіла вона. — Ми сиділи в другому ряді.

Її пухкі щоки сяяли після ранкового вмивання. Вона замовкла на мить — переглянула книгу записів, що лежала на столику біля дверей, — тоді підбігла до Енгуса і, поправляючи його постіль, захоплено зацокотіла:

— Це було просто казково! В залі — жодного вільного місця. А той, що перевіряв квитки при вході, був у чорному кашкеті з червоною околицею.

— То, мабуть, сам старий Бланш, — озвався Мік з того боку палати. — Він завжди там, де пахне грішми.

— Ніякий він не старий! — обурилася нянечка Конрад.

— Ну, тоді його син, — сказав Мік. — Хіба не однаково.

— Розповідай же далі, — сказав Макдональд.

— А маленький хлопчина грав на пивних пляшках «На ній троянд червоних був вінок»? — не вгавав Мік.

— Грав, — нетерпляче відповіла йому нянечка Конрад. — Тільки не «Троянди», а «Батьківщино, мила батьківщино».

— А були там добрі співаки? — спитав Енгус. — Шотландських пісень співали?

— Ні, шотландських не співали. Виступав один дядечко — смішний-пресмішний, — співав «В мого тата ковані чобітки». Ми аж за боки бралися з реготу. А ще виступав один швейцарець, він і убраний був по-швейцарському, і співав тірольських пісень, але…

— А що то за пісні — тірольські? — спитав я.

Я перехилився над краєм ліжка, намагаючись присунутись якомога ближче до нянечки Конрад, щоб не пропустити жодного її слова. Цей концерт здавався мені не менш захопливим видовищем, ніж ковбойський цирк. Як мені хотілося побачити бодай отого чоловіка в чорному кашкеті з червоною околицею! Нянечка Конрад здавалася мені тепер незвичайною, винятковою особою: побачивши цю виставу, вона мовби здобула щось таке, чого в неї не було раніше.

— Такі, що їх співають високим-високим голосом і з переливами, — квапливо пояснила вона мені і знов обернулася до Енгуса. — В мене в Бендіго був один знайомий хлопець. Такий довгань, ну, і взагалі… — Вона засміялася й заправила кучерик, що вибився з-під чепчика. — Тож отой мій знайомий, хоч вірте, хоч ні, співав по-тірольському не гірше за цього швейцарця. Знаєте, містере Макдональд, ми з ним зустрічались, і я ладна була слухати його цілісіньку ніч. І от що я вам скажу: голосу в мене нема, але я часто співаю — для власної втіхи, і не подумайте, що хвалюся, — на музиці я знаюся-таки непогано. Як-не-як, сім років навчалася, тож мусила щось затямити. Так-от, кажу вам як людина, що на цій справі знається: концерт мені дуже сподобався, але цьому швейцарцеві до Берта ой як далеко — хоч вірте, хоч ні.

— А чого ж, я вірю, — беззастережно погодився Макдональд.

Видно, він не знав, що до цього додати.

Мені хотілося, щоб він і далі розпитував нянечку Конрад про концерт, але вона вже відвернулася від нього й заходилася поправляти мою постіль. Вона схилилася наді мною, підтикаючи край простирадла під матрац, і я побачив її обличчя зовсім близько.

— Ти мій хлопчик, правда ж? — спитала вона, зазираючи мені в очі й усміхаючись.

— Атож, — відповів я здушеним голосом, неспроможний відвести від неї очей, — і раптом відчув, що кохаю її. Збентежений, зніяковілий, я не міг більше вимовити ні слова.

Несподівано вона нахилилася, поцілувала мене в чоло, знов усміхнулась і перейшла до Міка, який сказав їй:

— Знаєш, а мені б цього теж не завадило. Всі кажуть, що душею я дитина.

— І не соромно вам, сімейному чоловікові, казати таке! Що, якби ваша дружина почула? Ні, ви, мабуть, лихий чоловік.

— Авжеж, лихий! І добрих не люблю. Та й дівчата їх не люблять!

— Неправда ваша! — обурено вигукнула нянечка Конрад.

— А от і правда! — відказав Мік. — Дівчата ж — як малі діти. Коли мої небожі нашкодять, сестра каже їм: «Ви робитеся зовсім такими, як ваш дядько Мік». А вони, бісові діти, гадають, що кращого за мене дядька в світі немає! От чортяки, га?

— Лаятися — негарно.

— Авжеж, негарно, — лагідно погодився Мік.

— І, будь ласка, не бгайте покривало. Старша сестра прийде сьогодні рано.

Старша сестра була огрядна жінка з родимкою на підборідді, з якої стирчали три чорні волосинки.

— Узяла б та й висмикнула їх, — зауважив якось Мік, коли вона вийшла з палати. — Але в кожної жінки — свої химери, їй здається: як вона висмикне волосок, то тим самим признається, що він у неї був. Через те вона його відрощує і вдає, ніби його немає. Ну, та нехай. І з тією бородою, і без неї вона переважить будь-якого дядька.

Старша сестра швидко переходила від ліжка до ліжка в супроводі сестри, яка шанобливим тоном доповідала про все, що, на її думку, варте було уваги.

— Його рана чудово загоюється. Цьому хворому ми ставили гірчичники.

Старша сестра вважала своїм обов’язком підбадьорювати хворих.

— Немає ліків кращих за слушно сказане слово, — любила казати вона, наголошуючи на кожному з останніх трьох слів окремо, немов повторюючи скоромовку.

Халат їй накрохмалювали так, що в ньому важко було ходити, й іноді здавалося, ніби рухами її керує, смикаючи за невидимі нитки, сестра, яка йшла позаду.

На той час, як вона з’явилася нарешті на порозі палати, хворі вже скінчили свої ранкові розмови й сиділи чи лежали, очікуючи її появи, намагаючись не ворушитися, щоб не зім’яти бездоганно застелені постелі, й міркуючи про свої недуги.

Позаочі Мік не щадив старшої сестри, але тепер, коли вона наближалася до його ліжка, дивився на неї нервово і злякано.

— Ну, як ваші справи, Бурк? — спитала вона удавано бадьоро.

— Добре, дякую, — у тон їй відповів Мік, але далі прикидатися не зміг. — Плече й досі болить, хоч, здається, вже менше. А от руки здійняти ще не можу. Видно, кепські мої справи, га?

— Та що ви, Бурк. Лікар вами цілком задоволений.

Вона всміхнулася до нього й пішла далі.

— Заспокоїла ти мене, аякже, — пробурмотів Мік, коли вона вже не могла його почути.

Підходячи до мого ліжка, старша сестра завжди робила солодкаву міну, як ото дорослі, коли втішають чи розважають дитину, а самі думають, яке враження це справляє на інших дорослих. Я в таких випадках завжди страшенно ніяковів, почуваючи себе так, наче мене виштовхнули на сцену й зажадали, щоб я декламував вірша.

— Ну, а як сьогодні наш юний герой? Кажуть, ти вранці часто співаєш. Може, заспіваєш якоїсь для мене?

Я знітився й нічого не відповів.

— Він співає «Тпрусь, тпрусь, чорний коте», — сказала сестра, виступивши наперед. — І в нього так гарно виходить.

— Певно, колись ти станеш співаком, — сказала старша сестра. — Ти хотів би стати співаком?

Не дожидаючись відповіді, вона обернулася й сказала сестрі:

— Діти здебільшого мріють бути паровозним машиністом. От, наприклад, мій небіж. Я купила йому іграшковий поїзд, і він тільки ним і грається.

Вона обернулася до мене:

— Завтра ти заснеш, а як прокинешся, твоя ніжка буде в гарнесенькому білому коконі. Правда ж, це буде цікаво? — А тоді знов обернулася до сестри: — Операцію призначено на десяту тридцять.

— Що таке операція? — спитав я Енгуса, коли вони пішли.

— Ет, нічого особливого. Поворожать трошки над твоєю ногою… полагодять її… Тим часом ти спатимеш.

Я зрозумів, що він не хоче пояснювати мені, й на мить мене охопив страх.

…Одного разу батько не розпріг молодого коня, а просто прив’язав віжки до колеса й пішов випити чашку чаю. Кінь, розірвавши напнуті віжки, галопом вилетів з подвір’я, розбив бричку об верею і помчав геть.

Почувши, як заторохтіло, батько вибіг з хати, постояв хвильку, роздивляючись на уламки, а тоді обернувся до мене — я вискочив слідом за ним — і мовив: «Ет, начхати! Гайда допивати чай!»

Коли Енгус замовк, не схотівши пояснювати мені далі, я чомусь згадав цей батьків вигук, і мені зразу відлягло від серця.

— Ет, начхати! — сказав я.

— Молодця! — озвався Енгус.

5

Мене лікував доктор Робертсон, високий чоловік, завжди вдягнений по-святковому.

Одяг я поділяв на два види: святковий і буденний. По-святковому можна було вбратись і в будень, але то хіба в надзвичайному випадку.

Мій недільний костюм, пошитий з грубого синього сукна, прибув із крамниці в коричневій картонній коробці. Він був загорнутий у тоненький папір і мав чудовий запах, властивий новим речам.

Але я не любив носити цей костюм, бо його не можна було бруднити. Батько теж не любив свого святкового костюма.

— Скиньмо цю бісову одежу, — казав він, повернувшись із церкви, до якої ходив вельми рідко, і то на настійну вимогу матері.

Мене дивувало, що доктор Робертсон щодня вбирався по-святковому. Я навіть полічив його святкові костюми і виявив, що їх у нього аж чотири. З того я зробив висновок, що він, напевно, людина дуже багата й мешкає в будинку з газоном. Я знав, що всі багатії мешкають у будинках з газонами й їздять у кабріолетах на гумових шинах.

Одного разу я спитав доктора Робертсона:

— У вас є кабріолет?

— Є, — відповів він.

— На гумових шинах?

— Еге ж.

Після цього мені було важко з ним розмовляти. Всі мої знайомі були бідняки. Я знав, як звуть багатіїв, бачив, як вони проїздили повз наш будинок, але вони ніколи не помічали бідняків і не розмовляли з ними.

— Місіс Каррудерс їде! — кричала моя сестра, й ми з нею прожогом бігли до воріт, щоб подивитися на запряжений парою сірих коней екіпаж з кучером на передку.

Здавалося, повз нас проїздить сама королева.

Мені легко було уявити собі, як доктор Робертсон розмовляє з місіс Каррудерс, але я не вірив, що й ми з ним можемо зрозуміти одне одного.

Шкіра в нього була бліда, неторкана сонцем, трохи темніша на щоках, які він голив дуже старанно. Мені подобались його очі — ясно-блакитні, із зморшками, особливо помітними, коли він сміявся.

Його довгі вузькі пальці пахли милом і були холодні на дотик.

Він обмацав мою спину й ноги, запитуючи весь час, чи мені не боляче, потім випростався і, дивлячись на мене, сказав сестрі:

— Викривлення вже досить значне, уражена частина спинних м’язів.

Ще раз оглянувши мою ногу, він скуйовдив мені чуба й сказав:

— Все це ми тобі вирівняємо. — А тоді до сестри: — Треба буде вирівняти гомілкову кістку. — І, взявши мене за кісточку, повів далі: — Ці сухожилля доведеться вкоротити, а ступню підняти. Ми переріжемо їх у цьому суглобі.

Він повільно провів пальцем по шкірі над коліном.

— Вирівнювати будемо тут.

Я назавжди запам’ятав цей рух його пальця, бо там, де він провів лінію, потім з’явився рубець.

Уранці напередодні операції він зупинився біля мого ліжка й сказав старшій сестрі, що супроводжувала його:

— Мабуть, він у нас добре обвикся — дивіться, який веселий.

— Так, так, він у нас хлопчик розумний, — закивала старша сестра й додала своїм удавано бадьорим тоном: — Він навіть співає «Тпрусь, тпрусь, чорний коте!» Правда ж, Алане?

— Еге ж, — сказав я, ніяковіючи, як завжди, коли вона розмовляла зі мною, мов з маленьким.

Якусь мить лікар замислено дивився на мене, а тоді раптом нахилився й відкинув ковдру.

— Перевернись-но, покажи мені свою спину, — наказав він.

Я перевернувся й відчув, як його холодні пальці обмацують мій скривлений хребет.

— Добре, — мовив він, випростуючись і тримаючи ковдру, щоб я міг знову лягти горілиць.

Коли я вмостився на подушках, він скуйовдив мені чуба і сказав:

— Завтра ми вирівняємо твою ногу. — І, якось чудно всміхнувшись, додав: — А ти хоробрий хлопчик.

Ця похвала тільки здивувала мене: чого б то він мав казати таке? Мені закортіло розповісти йому, як хутко я бігаю, та поки я вагався, він уже обернувся до Татуся, що сидів у своїй колясці й посміхався беззубим ротом.

Татусь прижився в лікарні, як кіт у хаті. Це був старий, пенсіонер з паралізованими ногами. Він катався по палаті й виїздив на веранду в кріслі-колясці. Руки в Татуся були худі й жилаві, й він вправно орудував ними, посилаючи крісло вперед різкими, швидкими поштовхами. Я із заздрістю спостерігав, як він, трохи нахилившись, гасає по палаті, і мріяв про той час, коли і я їздитиму по лікарні в такому самому кріслі, а потім перемагатиму всіх у змаганнях на колясках, вигукуючи: «Дай дорогу!» — як справжній велогонщик.

Під час лікарського обходу Татусь завжди займав позицію коло мого ліжка. Нетерпляче стежачи за лікарем, що обходив палату, він ладнався вразити його заздалегідь наготованою фразою. Марно було б звертатися до Татуся в таку хвилину — він нічого не чув. Зате решту часу він базікав безугаву.

Здебільшого Татусь скиглив і скаржився; він терпіти не міг процедури щоденного купання.

— Ескімоси ніколи не миються, зате їх і довбнею не вб’єш, — виправдував він свою нехіть до купання.

Сестра щодня змушувала його приймати ванну, а він вважав, що це шкодить його легеням.

— Сестро, не садовіть мене під оту поливальницю, бо я схоплю запалення легенів.

Коли він затуляв рота, обличчя його бралося глибокими зморшками. Яйцеподібний череп Татуся вкривав ріденький сивий пух, крізь який поблискувала шкіра, всіяна коричневими цятками.

Мені він був неприємний — не зовнішністю, цікавою, як на мене, а грубістю й безсоромністю.

Одного разу він сказав сестрі:

— Я сьогодні скільки не силкувався — нічого не вийшло. Може, в мене з кишками негаразд?

Я швидко глянув на сестру — чи не збентежилася вона. Але вираз її обличчя не змінився.

Його постійні скарги дратували мене — я вважав, що бодай зрідка він мав би казати, що почуває себе добре. Але він цього ніколи не казав.

Іноді Мік питав його:

— Як здоров’ячко, Татусю?

— Гірше не буває.

— Але ти, я бачу, ще живий.

— Воно-то правда, що живий, але почуваю себе так, наче от-от помру, ну, просто от-от. — Татусь засмучено хитав головою й від’їздив до ліжка якого-небудь новачка, котрому ще не набридли його скарги.

Він вельми поважав старшу сестру й підлещувався до неї — головним чином тому, що вона могла відпровадити його до притулку для старих.

— У тому притулку довго не протягнеш, — казав він Енгусові. — Надто коли ти хворий. Коли ти старий і кволий, уряд усе робить, аби спекатися тебе.

Тим-то він завжди розмовляв зі старшою сестрою солоденьким голоском і всіляко догоджав їй, прагнучи переконати в тому, що він справді дуже хворий і потребує лікування.

Одного разу, коли вона спитала в нього, як він себе почуває, старий відповів:

— Серце в мене зовсім мертве, як у здохлого барана.

Я зразу ж уявив собі колоду різника, й мені зробилося так гидко, що я тут-таки сказав Енгусові:

— А я сьогодні почуваю себе добре, дуже добре.

— От і молодець, — відповів він. — І дивися, щоб завжди так було.

Енгуса я любив.

Одного ранку під час обходу, коли Татусь сидів у своєму кріслі перед каміном, що обігрівав палату, старша сестра спитала в нього:

— Хто зібгав завіски?

Вони висіли на розчиненому вікні поблизу каміна, й вітерець відхиляв їх до вогню.

— Це я зробив, сестро, — признався Татусь. — Я боявся, що вони можуть зайнятися.

— У вас брудні руки, — гнівно сказала сестра. — Всі завіски в плямах! Надалі, будь ласка, просіть санітарку, щоб підв’язувала.

Татусь помітив, що я прислухаюся, і трохи згодом сказав:

— Знаєш, старша сестра — чудова жінка. Вчора вона врятувала мені життя. Вона, здається, трохи розгнівалася через оті завіски, але віриш, якби це було в моїй хаті і з моїми завісками, я б однаково їх зібгав. З вогнем жарти кепські.

— Мій батько бачив, як згорів будинок, — сказав я.

— Так, так, — неуважливо кивнув він. — На нього це схоже. Він і до палати вбігає, мов з пожежі. А з тими завісками знаєш як — тільки-но зайнялись, уже й хата палає.

Іноді Татуся відвідував убраний у чорне пресвітеріанський священик. Він знав старого, ще відколи той мешкав у халупі над річкою. Священик приносив йому тютюн і газету «Мессенджер». Він був іще молодий, але говорив завжди серйозно й задкував, мов полохливий кінь, коли котрась із санітарок зверталася до нього. Татусь дуже хотів оженити його і сватав до всіх санітарок поспіль. Я без особливого інтересу слухав, як він розхвалює священика і що йому відповідають дівчата, та коли старий заговорив про це з нянечкою Конрад, я рвучко сів, раптом злякавшись, що вона погодиться.

— Виходь за нього, не пошкодуєш, — умовляв Татусь. — Він і будиночок має непоганий, — може, трохи занехаяний, але то пусте, ти вже даси йому лад. Подумай… Хлопець він порядний…

— Я подумаю, — пообіцяла нянечка Конрад. — Може, піду подивлюсь, як він живе. А кінь з бідкою в нього є?

— Ні, — відповів Татусь. — Коня йому нема де тримати.

— Е-е, мені потрібен кінь з бідкою, — весело сказала нянечка Конрад.

Тут я гукнув до неї:

— У мене колись буде кінь з бідкою!

— Гаразд, тоді я вийду заміж за тебе. — Вона всміхнулася й помахала мені рукою.

Я відкинувся на подушки, зразу відчувши себе дорослим, обтяженим відповідальністю чоловіком. Анітрохи не сумніваючись, що тепер ми з нянечкою Конрад заручені, я надав своєму обличчю виразу, з яким хоробрий мандрівник дивиться в бурхливу морську далечінь. Кілька разів я подумки проказав: «Так, це ми запишемо на ваш рахунок».

На моє глибоке переконання, такі слова говорили тільки дорослі, й коли я хотів відчути себе мужчиною, а не хлопчиком, то завжди промовляв їх сам до себе. Певно, почув я їх під час якоїсь прогулянки з батьком.

Того дня я до вечора обмірковував, як же мені придбати коня з бідкою.

Відійшовши від мене, доктор Робертсон спитав у Татуся:

— Ну, як ви сьогодні почуваєте себе, Татусю?

— Знаєте, лікарю, в мене таке відчуття, ніби всі нутрощі напхані піском. Може, мене слід промити? Чи краще прийняти проносне?

— Обов’язково прийміть, — з поважним виглядом відповів лікар. — Я звелю, щоб вам його дали.

Він перейшов до ліжка п’яниці. Той уже сидів, чекаючи, обличчя його мало зацькований вираз, губи сіпалися.

— Ну, а ви як? — сухо спитав лікар.

— Мене ще трохи трусить, — відповів п’яниця, — а так уже нічого. Випишіть мене, будь ласка, лікарю.

— Мені здається, Сміте, що ви ще не зовсім прийшли до тями. Кажуть, ви сьогодні вранці ходили по палаті голий?

Хворий приголомшено подивився на нього й почав квапливо виправдовуватися:

— То правда, ходив — мити ноги. Вони були страшенно гарячі. Так пекли, що аж-аж-аж.

— Почекаємо до завтра, — сказав лікар. — А завтра подивимося. Може, й випишемо.

Лікар попрямував до дверей, а хворий ще трохи посидів, згорбившись і поскубуючи пальцями ковдру, а тоді впав на спину й застогнав:

— Господи, господи!

Коли доктор Робертсон вийшов, до палати впустили мою матір.

Побачивши її, я зніяковів. Я знав, що вона мене поцілує, і вже наперед соромився. Батько ніколи не цілував мене.

— Чоловіки не цілуються, — казав він мені.

Будь-який вияв почуттів я вважав слабістю. Але мені прикро було б, якби мати мене не поцілувала.

Я не бачив її кілька тижнів і тепер дивився на неї ніби по-новому. Її усмішку, її ласкаве обличчя, її русяве, зібране вузлом волосся я знав так добре, що просто не помічав раніш. А тепер я милувався нею.

Її мати була ірландка з Тіпперері, а батько — німець. Лагідний, добрий чоловік, він приїхав до Австралії в складі німецького оркестру, де грав на фаготі.

Мати вдалася в свого батька: таке саме русяве волосся, такий самий приємний, привітний вираз обличчя.

Вітри й дощі під час зимових поїздок вкрили зморшками її обличчя, що не знало ніякої косметики — не тому, що мати не вірила в неї, а тільки тому, що на косметику не вистачало грошей.

Підійшовши до ліжка, мати, мабуть, помітила моє збентеження.

— Я хотіла б тебе поцілувати, — прошепотіла вона, — але тут забагато людей, і всі дивляться на нас… Тож вважаймо, що ми поцілувалися.

Батько вмів слухати інших, але, відвідуючи мене, брав на себе роль оповідача; зате, коли приходила мати, більше говорив я.

— Ти багато яєць принесла? — спитав я. — У нас тут є один бідняк, йому ніхто нічого не приносить. А коли він дивиться на стілець, то стілець рухається.

Перехопивши мій погляд, мати подивилася на п’яницю й відповіла:

— Так, я принесла багато яєць.

Потім вона попорпалася в сумці й сказала:

— Я тобі ще щось принесла.

І вона вийняла коробку, перев’язану шпагатом.

— Що це? — схвильовано прошепотів я. — Покажи-но. Я сам розгорну. Давай сюди.

— А де твоє «будь ласка?» — спитала мати, не віддаючи коробку.

— Будь ласка, — сказав я, тягнучи до неї руку.

— Це від місіс Каррудерс, — сказала мати. — Ми не розгортали пакунка — і всім страшенно кортить дізнатися, що в ньому.

— Вона сама його принесла? — спитав я, кладучи коробку на коліна. — Невже зайшла до нас додому?

— Ні. Вона під’їхала до воріт, дала пакунок Мері й сказала, що це для її маленького хворого братуся.

Я смикнув шпагат, намагаючись розірвати його. Так само, як батько, я кривився, коли докладав до чогось фізичних зусиль.

Він кривився, навіть коли відкривав складаний ножик. («Це в мене від матері», — пояснював він.)

— Господи, ну й гримаси в тебе! — сказала мати. — Давай я сама розріжу. У тебе в тумбочці є ножик?

— Візьміть мій, — сказав Енгус, який прислухався до нашої розмови. — Висуньте шухляду й побачите його.

Мати знайшла ножа й розрізала шпагат. Хвилюючись, я розгорнув папір, на якому стояв солідний напис «Містерові Алану Маршаллу», й побачив пласку скриньку, на ляді якої були намальовані вітряки, тачки й фургони, зроблені з дірчастих металевих штабок. Я підняв ляду й побачив металеві штабки, а поряд, у менших відділеннях, гвинтики, коліщатка, викрутки й гайкові ключі. Мені не вірилося, що все це — моє.

Подарунок мені дуже сподобався, але те, що надіслала його сама місіс Каррудерс, здавалося просто неймовірним.

Майже все в Тураллі було пов’язане з ім’ям місіс Каррудерс. Вона спорудила в селищі пресвітеріанську церкву, недільну школу, добудувала флігель до будинку пастора. Гроші на щорічні шкільні премії давала вона. Всі фермери були її боржниками. Вона була головою «Спілки надії», «Біблійного товариства», «Ліги австралійських жінок». Їй належали гора Туралла, озеро Туралла й найкращі ділянки землі понад річкою Тураллою.

В церкві ні в кого не було такої м’якенької лави, як у неї, й такого, як у неї, молитовника в сап’яновій палітурці.

Місіс Каррудерс знала напам’ять усі псалми і співала їх, звівши очі догори. Але «Ближче, владико, до тебе» й «Веди нас, світоче ясний» вона співала альтом, нахиляючи голову й прибираючи суворого виразу, бо ці псалми доводилося співати дуже низьким голосом.

Коли священик називав ці псалми, батько бурчав у свій молитовник: «Зараз вона заведе», але матері ці його слова не подобалися.

— У неї дуже гарний голос, — сказала вона якось за недільним обідом.

— Гарний, — кивнув батько. — Я згоден. Але вона бере розгін раніше за всіх і ще виводить, коли всі вже давно скінчили. Через те вона колись просто надірветься.

Чоловік місіс Каррудерс давно помер. За життя він, як розповідав нам батько, завжди скаржився на щось і при цьому підносив догори руку й заходився кашлем. Він скаржився на корів, які іноді виходили на дорогу, і на занепад моральних підвалин. Скаржився він і на мого батька.

Батько містера Каррудерса, представник якоїсь англійської компанії, висадився в Мельбурні 1837 року й одразу вирушив на захід на чолі каравану фургонів, запряжених волами й навантажених усілякими припасами. Казали, що там, миль за сто від міста, у лісистій країні лежать родючі землі вулканічного походження; щоправда, на цих землях живуть зловорожі тубільці, які чинитимуть опір. Та на цей випадок учасники експедиції мали рушниці.

Кінець кінцем містер Каррудерс заволодів сотнями квадратних миль родючої землі, яка тепер, роздана в оренду численним фермерам, приносила неабиякий зиск у самих тільки процентах з капіталу.

Великий особняк із голубуватого пісковику, що його старий містер Каррудерс побудував у мальовничій місцевості, успадкував його син, а після смерті сина перейшов до його дружини, місіс Каррудерс.

Цей величезний будинок стояв посеред парку площею в тридцять акрів. Парк був розпланований в англійському стилі, з упорядкованими доріжками й чіткої форми квітниками, що перебували під невсипущим доглядом садівників.

У затінку в’язів та дубів, між кущами, вивезеними з Англії, шукали поживу, риючись у торішньому листі, фазани, павичі й китайські качки. Серед них походжав чоловік у гетрах і з рушницею в руках, з якої він час від часу палив у білих та рожевих папуг, що зліталися поласувати фруктами.

Навесні європейські проліски й нарциси розквітали серед темно-зелених астралійських папоротей, а садівники котили повні тачки між рожами і флоксами. Вони встромляли лопати під кущики трави, під купи листя і гілок навколо небагатьох уцілілих евкаліптів, підтинаючи коріння невиполотих диких австралійських квітів, і ті нахилялися й падали, й їх вивозили в тачках і спалювали.

І на всіх тридцяти акрах панували чистота й порядок.

— Чорношкірі тепер не впізнали б цього місця, — сказав батько одного разу, коли ми проїздили повз браму маєтку.

Від брами до особняка вела обсаджена в’язами, посипана гравієм алея. Біля самої брами в маленькому будиночку-сторожці мешкав воротар з родиною. Зачувши тупіт копит або рипіння коліс по гравію, він прожогом вибігав із свого будиночка, розчиняв навстіж браму і, скинувши капелюха, вклонявся гостям. Заможні вівчарі, що прибували з візитом у двоколках, гості з міста в ресорних екіпажах, леді з тонюсінькими таліями, що, виструнчившись, сиділи у фаетонах і дивилися поверх голів манірних дівчаток і хлопчиків — дітей батьки садовили навпроти, обличчям до себе, — всі вони проїздили повз сторожку й кивали чи поблажливо посміхалися до воротаря, а то й не помічали його, схиленого в поклоні, з капелюхом у руці.

На півдорозі від брами до особняка містилася невеличка обора. Колись високі блакитні евкаліпти здіймали тут своє голе віття над кенгуровою травою й густим чагарником, але тепер сосни кидали тінь на землю і вкривали її рудою глицею.

Всередині обори попід огорожею безнастанно кружляв протоптаною стежкою благородний олень. Час від часу він підносив голову і хрипко ревів, і тоді сороки уривали своє цокотіння й квапливо розліталися врізнобіч.

Трохи осторонь обори стояли стайні — двоповерхові споруди із синього каменю з сінниками, стійлами й годівницями, видовбаними із стовбурів дерев. На брукованому подвір’ї перед стайнями конюхи, посвистуючи на англійський манір, чистили скребницями коней, а ті нетерпляче перебирали ногами і змахували коротко підстриженими хвостами, даремно силкуючись відігнати мух.

Від стаєнь до портика особняка вела широка алея. Коли Каррудерсів відвідував якийсь урядовець чи багате англійське подружжя приїздило з Мельбурна подивитись, як живуть «фермери» в «справжній Австралії», екіпаж зупинявся перед портиком, і після того, як гості сходили, конюх скеровував екіпаж цією алеєю до стаєнь.

На честь гостей Каррудерси влаштовували бал, а на порослому папороттю горбі, що здіймався за будинком, під кількома якимсь дивом уцілілими акаціями збиралися найсміливіші жителі Туралли. Вони стояли й дивилися крізь великі яскраво освітлені вікна на дам у сукнях з глибокими вирізами і з віялами в руках, що вклонялися своїм кавалерам у перших па вальсу-кадрилі. До маленької купки цікавих долинали звуки музики, й вони не відчували холоду. Вони наяву спостерігали чарівну казку.

Одного разу серед цікавих опинився й мій батько. Помахуючи напівпорожньою пляшкою, він весело ухав щоразу, як за освітленим вікном завершувалася чергова фігура танцю, а потім і собі пішов кружляти навколо акації з пляшкою замість дами, ухаючи під музику.

За якийсь час огрядний чоловік, у якого на золотому ланцюжку годинника висіли кілька медалей, оправлений у золото лев’ячий пазур і мініатюрний портрет його матері, вийшов подивитися, хто там бешкетує.

Він наказав батькові йти геть, а коли той знов ухнув, замірився на нього кулаком. Про те, що сталося далі, батько розповідав так:

— Я ухилився, а тоді наскочив на нього й пройшовся кулаками по ребрах — отак — р-раз-два-три, мов на ксилофоні зіграв. Він так хекнув, що з мене мало не злетів капелюх.

Допомігши своєму супротивникові звестися на ноги й струснувши з нього порох, батько зауважив:

— Воно зразу видно, що ви не боєць — забагато витребеньок носите.

— Так, — затинаючись, відповів той. — Забагато… Так-так… У мене щось трохи в голові паморочиться.

— А ви ковтніть оцього, — сказав батько, простягаючи йому пляшку.

Той ковтнув, і вони з батьком міцно потисли один одному руки.

— Він був дядько добрий, — пояснив потім батько. — Тільки злигався з поганою компанією.

Батько об’їжджав коней Каррудерсів і приятелював з їхнім старшим конюхом Пітером Фінлеєм. Пітер часто навідувався до нас, і вони з батьком обговорювали статті, надруковані в «Бюлетені», а також прочитані книжки.

Пітер утік до Австралії від своїх заможних батьків. Він умів розводитися на будь-яку тему. Каррудерси ж, навпаки, красномовством не відзначалися. Розумними їх вважали головним чином тому, що вони вміли в слушну мить докинути «гм, так» або «гм, ні».

Пітер говорив доладно, натхненно, і його охоче слухали. Містер Каррудерс не раз казав, що Пітера зробила цікавим співрозмовником добра освіта, й висловлював жаль з приводу того, що він так і не вибився в люди.

Пітер з ним не погоджувався.

— У мого батька було не життя, а суцільний театр, — розповідав він моєму батькові. — Та ще й який! Насилу я з того театру втік.

Містер Каррудерс не вмів розважати своїх вельможних гостей. Коли ввечері по обіді він сидів з ними за чаркою коньяку, в кімнаті не раз западала гнітюча тиша. На урядовця чи титулованого англійця не справляли ніякого враження «гм, так» або «гм, ні», що злітали з уст містера Каррудерса, і тому, коли в гості до нього приїздили якісь цабе, що звикли по обіді смакувати коньяк за жвавою розмовою, господар посилав у стайню по Пітера.

Одержавши наказ, Пітер заходив до особняка з чорного ходу. В маленькій, спеціально для цього призначеній кімнатці стояло вкрите єдвабним покривалом ліжко, а на ньому лежав один з найкращих костюмів містера Каррудерса. Пітер надягав цей костюм і з’являвся у вітальні, де його рекомендували присутнім як гостя з Англії.

За обіднім столом Пітерові дотепні жарти й оповіді захоплювали гостей, а містер Каррудерс мав можливість глибокодумно докидати свої «гм, так» або «гм, ні».

По тому як гості розходилися по своїх кімнатах, Пітер скидав хазяїнів костюм і повертався до своєї комірчини за стайнею.

Якось він прийшов до батька з проханням від містера Каррудерса: мовляв, чи батько не міг би показати клас верхової їзди якимсь поважним гостям, що бажають побачити «справжню Австралію».

Спершу батько обурився й послав містера Каррудерса під три чорти, а потім погодився — з умовою, що одержить за це десять шилінгів.

Пітер відповів, що хоч це й забагато, але хазяїн, напевне, торгуватися не стане.

Батько не зовсім ясно уявляв собі, що таке «справжня Австралія», проте він сказав Пітерові: «Той, хто хоче її побачити, нехай зазирне до нашої комори». Батько іноді казав, що справжня Австралія — це бідність, хоч таке спадало йому на думку здебільшого тоді, коли він бував чомусь у дуже сумному настрої.

Готуючись до виступу, він пов’язав на шию червону хустку, надів крислатого капелюха й засідлав гніду кобилу Веселуху, що зразу починала брикати, коли її боку торкалися закаблуками.

Ця здоровезна кобила стрибала, мов кенгуру. І от, коли гості сиділи на просторій веранді й попивали різні напої, батько вилетів навскач з-за дерев, горлаючи несамовито й люто, мов лісовий розбійник.

— Отож, вилітаю я з-за повороту до жердяних воріт, — розповідав він, — грунт там хоч і посипаний жорствою, але пружний — є де розігнатися. Я трохи притримую Веселуху, щоб вирівняти ходу, а тоді попускаю вуздечку. Недарма кажуть, що кінь з пасовиська ніколи не підведе. А я перед тим випасав Веселуху, тож вона була свіжа-свіжісінька. Ну, звісно, відштовхується вона зарано — бо нікуди силу дівати, і я бачу: зараз зачепиться. Ворота в них надто високо сидять — хоч бери й проходь під ними. Це все примхи Каррудерса — кажуть, він вигнав би тесляра, в якого ворота дряпали б землю, і це схоже на правду. — Батько зневажливо махнув рукою й вів далі: — Коли я відчув, що Веселуха стрибнула, я й собі трохи підскочив, щоб їй легше було. Тої миті між мною й сідлом можна було б голову просунути. Лечу й думаю: а що, як вона, боронь боже, зачепиться передніми ногами? Якщо, думаю, не зачепиться, то все буде гаразд. Ох і стрибнула ж тоді Веселуха! Віриш, на льоту якось вивернулася й злетіла ще на якихось кілька дюймів! Щоправда, задніми ногами вона все ж таки зачепила, та, приземлившись, за два стрибки вийшла в алюр, а я, собі сиджу в сідлі, наче нічого й не було. Підскакуємо ми до веранди, й там, просто перед носом у всіх Каррудерсових гостей, я ставлю її дибки. Все оте панство схоплюється з місць, так і не допивши своїх чарок. Тоді я р-раз закаблуками Веселуху в боки, й вона як заверещить, як підскочить! Спочатку спробувала притиснути мене до дерева — хитра бестія. Я її завертаю, ляпаю капелюхом по ребрах, і тут вона боком вистрибує на веранду й давай звиватися й брикати! Як брикне — так і немає стола чи стільця. Склянки розлітаються, дами репетують, кавалери з геройським виглядом затулять собою дам, ті за них чіпляються — одне слово, корабель тоне, рятувальні пояси за борт, поцілуй мене востаннє — й «Боже, борони короля». Чорт, таке хіба раз у житті побачиш!

Дійшовши до цього місця, батько вибухав сміхом. Він сміявся до сліз, а потім, утерши очі хусточкою й трохи віддихавшись, завершував свою оповідь:

— А, хай йому дідько! Поки я вгамував Веселуху, вона збила з ніг сера Фредеріка Сейлсбері, чи як його там, і він полетів сторч просто на виводок павичів.

— Тату, все справді так було? — якось спитав я його. — Все це правда?

— Авжеж, хай йому дідько… А втім, зажди… — Він скривився й потер рукою підборіддя. — Ні, синку, мабуть, не все, — признався він. — Щось схоже було-таки, але коли про одне й те саме розповідаєш багато разів, то мимохіть додаєш чогось, щоб виходило смішніше й цікавіше. Ні, я не брехав. Я просто розповідав кумедну історію. Це ж приємно — розважати людей. Смутку в світі й так вистачає.

— То ти й про оленя так само розповідаєш? — спитав я.

— Еге ж, — відповів він. — Я на ньому тільки покатався, та й по всьому.

Містер Каррудерс скаржився на мого батька саме тому, що той катався на його олені.

— Олень, сердега, весь час кружляв і кружляв по оборі, — розповідав батько. — А ми з хлопцями вилізли на огорожу, й, коли він пробігав піді мною, я стрибнув йому на спину. Хлопці, звісно, й досі вважають, що я утяв дурницю. — Він замовк, дивлячись кудись удалечінь, потер підборіддя і, злегка всміхнувшись, додав «хай йому дідько!» тоном, що дуже ясно давав зрозуміти, як олень поставився до непроханого наїзника.

Батько ніколи не розповідав мені докладно про ту витівку, бо, видно, вважав її дитячою.

І коли я запитував: «А олень побіг?» — він відповідав тільки: «Ще й як!»

Я вирішив, розпитати про цю пригоду Пітера Фінлея, гадаючи, що батько відмовчується через те, що олень скинув його.

— Олень дав батькові прочухана? — спитав я в Пітера.

— Ні, — відповів він. — Твій батько дав прочухана оленеві.

Згодом я дізнався, що олень зламав ріг об батькові ребра, і це страшенно розгнівало містера Каррудерса, який колекціонував оленячі роги — прибивав їх у вітальні над каміном.

Після смерті містера Каррудерса місіс Каррудерс відправила кудись оленя.

Та коли я підріс настільки, що міг уже потайки забиратися в парк, там ще видно було стежку, протоптану оленем попід огорожею обори.

Ось чому, а ще тому, що всі в Тураллі, за винятком мого батька, побоювалися місіс Каррудерс, — я з таким захватом дивився на ту скриньку. В моїх очах цей подарунок мав ні з чим не зрівнянну цінність не сам по собі (мене б не менше потішила коробка з-під свічок на коліщатках), а як свідчення того, що місіс Каррудерс знає про моє існування і вважає мене особою, гідною не тільки її уваги, а навіть більше — подарунка.

Ніхто в Тураллі, крім мене, не одержував подарунків од місіс Каррудерс. А в неї ж був кабріолет на гумових шинах, і пара сірих рисаків, і павичі, й мільйони фунтів стерлінгів.

— Мамо, — сказав я, дивлячись на матір і все ще міцно притискаючи до грудей скриньку, — коли місіс Каррудерс віддавала Мері подарунок, Мері її торкнулася?

6

Наступного ранку мені не дали снідати, але я не дуже хотів їсти. Я був збуджений, час від часу тривога і страх охоплювали мене, й тоді мені хотілося, щоб поряд була мати.

О пів на одинадцяту нянечка Конрад підкотила до мого ліжка візок, схожий на вузький стіл на колесах, і сказала:

— Сідай, зараз ми з тобою покатаємося.

Вона відкинула ковдру.

— Я сяду сам, — сказав я.

— Ні, я підніму тебе, — відказала вона. — Хіба ти не хочеш, щоб я тебе обняла?

Я нишком озирнувся на Енгуса й на Міка — побачити, чи вони почули ці слова.

— Давай-давай, — гукнув Мік. — Кращого баранчика-вожака в світі не знайти. Погоджуйся.

Вона підняла мене і, тримаючи на руках, зазирнула мені в очі й усміхнулася.

— Правда ж, я не баранчик-вожак?

— Ні, — відповів я, не знаючи, що так називають на бойні барана-зрадника, привченого водити за собою овець у повітки, де їх ріжуть.

Вона поклала мене на холодний плаский верх візка, прикрила ковдрою й весело сказала:

— Поїхали!

— Держи хвоста бубликом! — підбадьорив мене Енгус. — Тебе ненадовго забирають, не сумуй.

— Авжеж, прокинешся у своїй власній теплій постільці, — підтакнула нянечка Конрад.

— Щасливо! — гукнув Мік.

П’яниця звівся на лікті і, коли ми проїздили повз його ліжко, хрипко сказав мені:

— Дякую за яйця, друже. — І вже міцнішим голосом додав: — Ти молодець!

Нянечка Конрад провезла мене довгим коридором до скляних дверей і крізь них — в операційну, де стояв високий стіл на тонких білих ніжках.

Сестра Купер і ще одна доглядальниця стояли коло вкритої білим полотном лави, на якій лежали металеві інструменти.

— Ось ми й приїхали! — вигукнула сестра. Вона підійшла до мене й погладила мене по голові.

Я зазирнув їй у вічі, шукаючи в них підтримки.

— Боїшся? — спитала вона.

— Боюсь, — відповів я.

— Дурненький, боятися нема чого. За хвильку ти заснеш, а трохи згодом прокинешся в своєму ліжку.

Я не розумів, як це може бути. Я був певен, що прокинуся, тільки-но хтось до мене доторкнеться. Може, вони обманюють мене, вигадують про ліжко, а насправді зі мною станеться щось страшне?.. Але я вірив нянечці Конрад.

— Я не боюся, — сказав я сестрі.

— Я тобі вірю, — прошепотіла вона мені на вухо, перекладаючи мене на стіл. Потім підклала мені під голову подушечку. — А тепер лежи тихо, бо скотишся.

Доктор Робертсон швидкою, пружною ходою ввійшов до операційної й підійшов до мене, розминаючи пальці й усміхаючись.

— То яку ти пісеньку співаєш? «Тпрусь, тпрусь, чорний коте», га?

Він погладив мене по голові й одвернувся.

— Кабріолети на шинах і чорні коти, га? — бурмотів він, поки одна сестра допомагала йому надягати білий халат. — Кабріолети і коти! Чудово, чудово!

Ввійшов доктор Кларк, сивоволосий і тонкогубий.

— Муніципалітет ще й досі не спромігся засипати оту яму біля воріт, — сказав він, підходячи до сестри, яка вже тримала напоготові його халат. — Не розумію… Виходить, тепер нікому не можна вірити… Цей халат завеликий. Ні, він таки мій.

Я дивився на білу стелю й думав про калюжу, що завжди розливалася біля наших воріт після дощу. Я запросто перестрибував через неї, а Мері не могла. Я міг перестрибнути через будь-яку калюжу.

Доктор Кларк підійшов і став у мене над головою, тримаючи над моїм носом білу подушечку, схожу на мушлю.

Коли доктор Робертсон зробив знак, він просочив подушечку рідиною з маленької синьої пляшечки, і коли я вдихнув, то мало не задихнувся. Я замотав головою, але подушечка весь час висіла над моїм носом, і я побачив барвисті кола, потім мене огорнула хмара, і я полинув на ній у забуття.

Я прокинувся не в своєму ліжку, як обіцяли мені сестра Купер і нянечка Конрад. Я пробивався крізь марево запаморочення, не розуміючи, де я, аж доки раптом, у мить просвітлення, побачив знову стелю операційної. Трохи згодом переді мною вималювалось обличчя сестри. Вона щось казала, але я не зразу почув її.

Вона казала:

— Прокинься.

Мовчки полежавши трохи, я пригадав усе, що було, й подумав, що мене обдурили.

— А я не в ліжку, як ви казали, — прошепотів я.

— Ти прокинувся перше, ніж ми встигли відвезти тебе до палати, — пояснила сестра й додала: — Тобі не можна ворушитися. Зовсім не можна. Гіпс на нозі ще сирий.

Тут я відчув, що нога в мене важелезна, а стегна закуті в твердий, як камінь, гіпс.

— Лежи спокійно, — сказала сестра. — Я на хвилинку вийду. Назирайте за ним, — звернулася вона до нянечки Конрад, яка розкладала інструменти по скляних скриньках.

Нянечка Конрад підійшла до мене.

— Ну, як почуває себе мій хлопчик?

Її обличчя здалося мені прекрасним. Я замилувався її пухкими, рум’яними, мов яблука, щоками, її блискучими оченятами, схованими під густими темними бровами й довгими віями. Я хотів, щоб вона не відходила від мене. Я хотів подарувати їй коня з бідкою. Але мені було зле, і я соромився й не міг сказати їй усього цього.

— То ти ж не рухайся, добре? — сказала вона.

— Здається, я трошки поворушив пальцями ноги, — сказав я.

Чим суворіше мені забороняли рухатися, тим більше мені кортіло порушити цю заборону, — просто щоб побачити, що ж буде. А ще мені кортіло перевірити, чи ворушаться мої пальці. Я знав: упевнившись у цьому, я вже лежатиму спокійно.

— Навіть пальцями не можна ворушити, — сказала вона.

— Більше не буду, — пообіцяв я.

Я залишався на операційному столі до обіду, а тоді мене обережно відвезли до палати; на моєму ліжку була встановлена металева рама, що підтримувала ковдру високо над ногами й заважала бачити Міка, який лежав навпроти.

Був день відвідин, і до палати вже заходили родичі й друзі хворих. Навантажені пакунками, вони простували до того, кого прийшли відвідати, не зводячи з нього очей, збентежені присутністю стількох хворих людей. А хворі теж ніяковіли й удавали, ніби не помічають, що прийшли їхні близькі, аж доки ті не підходили до самого ліжка.

Не бракувало відвідувачів і у хворих, що не мали ні родичів, ані друзів.

До них приходили то дівчина з Армії спасіння, то священик чи проповідник, ну, і, звичайно ж, міс Форбс.

Кожного дня відвідин вона з’являлася, навантажена квітами, брошурками релігійного змісту й вовняними шкарпетками. Їй було років сімдесят, і вона ходила, насилу пересуваючи ноги, спираючись на ціпок. Тим ціпком вона стукотіла по ліжку хворого, що не звертав на неї уваги, й казала:

— Сподіваюся, юначе, ви виконуєте всі настанови лікаря. Тільки так і можна видужати. Ось вам пиріжки з коринкою. Розжовуйте їх як слід, і вони не зашкодять вашому травленню, їжу треба завжди добре розжовувати.

Мені вона завжди приносила м'ятних льодяників.

— М’ятні льодяники прочищають груди, — казала вона.

Міс Форбс, як завжди, зупинилася коло мого ліжка й лагідно сказала:

— Отже, тобі сьогодні зробили операцію, га? Ну, лікарі знають, що роблять, тож усе буде гаразд, от побачиш. Усе буде гаразд, хлопчику. Все буде гаразд.

Нога моя боліла, й мені чомусь здавалося, що всі про мене забули. Я заплакав.

Вона стривожилася, квапливо обійшла ліжко і розгублено стала наді мною, прагнучи заспокоїти мене й не знаючи, як це зробити.

— Господь поможе тобі перенести ці страждання, — нарешті впевнено сказала вона. — Ось, тримай, це написане спеціально для тебе.

Вона вийняла із своєї сумки кілька брошур і подала мені одну.

— Почитай це, хлопчику, і тобі полегшає.

Вона доторкнулася до моєї руки й пошкандибала геть, раз у раз зупиняючись і розгублено озираючись на мене.

Я розгорнув книжечку, сподіваючись на якесь чудо, якийсь знак господній, божественне одкровення, що допоможе мені встати й піти, мов біблійному Лазарю.

Книжечка називалася «Що вас тривожить?» і починалася словами: «Якщо ви живете, цураючись господа бога, тривога ваша недаремна. Думка про смерть і про найвищий суд позбавляє вас спокою. А коли так, то дай боже, щоб тривога ваша дедалі зростала, аж доки ви знайдете розраду в Ісусі».

Я нічого не зрозумів, сховав книжку в тумбочку, й сльози знову полилися мені з очей.

— Як ти себе почуваєш, Алане? — спитав Енгус.

— Так, наче я зробився важкий-преважкий, — відповів я йому. А трохи згодом додав: — Нога болить.

— Нічого, скоро пройде, — відповів він заспокійливо.

Але біль не проходив.

Коли я лежав на операційному столі й гіпс на моїй правій нозі й стегнах був іще сирий і м’який, якась коротка судома, певно, відігнула мій великий палець, а паралізовані м’язи не спромоглися вирівняти його. Мимовільним рухом стегна я зібгав також внутрішню гіпсову пов’язку, й на ній утворився виступ, що, мов тупий ніж, почав врізатися в стегно. Протягом наступних двох тижнів цей виступ розітнув стегно аж до самої кістки.

Біль від загнутого пальця не вгамовувався ні на мить, що ж до болю в стегні, то він трошки заспокоювався, коли я вигинався й лежав нерухомо. Навіть у ті короткі проміжки, коли мені трохи відпускало, я бачив сни, сповнені муки й страждань.

Коли я розповідав докторові Робертсону про біль, що мучив мене, він насуплювався, замислено дивлячись на мене.

— Ти певен, що болить саме палець?

— Так, весь час, — відповідав я. — Не вгаває ні на хвилинку.

— Певно, це коліно, — казав він старшій сестрі. — А йому здається, що палець. — І питав у мене: — Ну, а стегно теж весь час болить?

— Ні, тільки коли ворушуся. А коли лежу тихо, не болить.

Одного разу він натиснув на гіпс над стегном.

— Боляче?

— Ой! — заволав я, намагаючись відсунутися від нього. — Ой! Страшенно!

Доктор Робертсон спантеличено гмукнув.

За тиждень після операції злість, що допомагала мені терпіти ці муки, поступилася місцем відчаю; навіть страх, що мене вважатимуть слиньком, уже не стримував мене, я дедалі частіше плакав. Плакав мовчки, втупившись розплющеними, повними сліз очима у високу білу стелю. Я хотів померти, бо в смерті бачив не страшну втрату життя, а тільки сон без болю.

Я безнастанно повторював подумки в якомусь уривчастому ритмі: «Я хочу померти, я хочу померти, я хочу померти».

За кілька днів я помітив: якщо мотати головою з боку в бік у такт повторюваним словам, то починається запаморочення, й біль відступає. Мотаючи головою, я не заплющував очей, і біла стеля починала поволі розпливатися, а ліжко моє відривалося від підлоги й починало ширяти в повітрі.

В голові паморочилося, я опинявся в туманному, захмареному просторі й линув кудись, то злітаючи до світла, то поринаючи в темряву; біль зникав, і лише нудота підступала до горла.

Так я линув, аж доки вичерпувалося вольове зусилля, потрібне для того, щоб робити рухи головою, і тоді я повільно вертався до безформних тіней, що миготіли й кружляли, набуваючи помалу обрисів ліжок, вікон і стін палати.

Найчастіше я вдавався до цього способу вночі, але іноді робив так і вдень, коли біль ставав нестерпним і в палаті не було сестер.

Енгус, певно, помітив, як я мотаю головою, бо одного разу, тільки-но я почав робити це, він запитав:

— Нащо це ти, Алане?

— Так, знічев’я, — відповів я.

Але він не відступався:

— Скажи правду. Ми ж друзі. Чому ти мотаєш головою? Тобі боляче?

— Від цього біль проходить.

— Он як! — сказав він. — А як же від цього може пройти біль?

— У голові паморочиться, от він і проходить.

Енгус промовчав, та трохи згодом я чув, як він просить нянечку Конрад щось зробити.

— Він хлопець терплячий, — сказав Енгус. — І не мотав би головою, якби йому не було зле.

Того вечора сестра зробила мені укол, і я проспав цілу ніч, не прокидаючись, але наступного дня біль приступив знову, і тоді мені дали кілька болезаспокійливих таблеток і звеліли, щоб я лежав тихо й старався заснути.

Тільки-но сестра вийшла з палати, я знову почав мотати головою. Проте вона, чекаючи цього, зупинилася за скляними дверима й стала стежити за мною.

Її звали сестра Фріборн, і хворі її не любили. Працювала вона вправно, але робила тільки те, що входило в її безпосередні обов’язки.

— Я вам не служниця, — сказала вона хворому, який попросив її передати мені журнал.

Коли хтось звертався до неї з проханням, яке могло затримати її бодай на хвилину, вона відповідала:

— Хіба ви не бачите, що я зайнята?

Вона хутко повернулася до палати й насипалася на мене:

— Ах ти ж неслух! Негайно припини це! Якщо ти хоч раз іще хитнеш головою, я скажу лікареві, й тобі не минути лиха. Щоб цього більше не було, чуєш? Лежи тихо. Я стежитиму за тобою.

Міцно стиснувши губи, вона рушила до дверей, а на порозі обернулася й додала:

— Затям, якщо я знову впіймаю тебе на цьому, буде погано!

Енгус гнівно дивився їй услід.

— Чув? — гукнув він до Miкa. — І отака відьма працює доглядальницею в лікарні.

— Ет, — зневажливо озвався Мік, — мені вона сказала, що я хворий на фантазімонію. Я їй покажу фантазімонію. Хай вона ще раз причепиться до мене, і я так відповім, що їй кисло стане, от побачиш. А ти не звертай на неї уваги, Алане! — гукнув він до мене.

В мене на стегні, в тому місці, де гіпс врізався в тіло, почалося нагноєння, й за кілька днів я раптом відчув, що там лопнув нарив. Тупий біль у пальці був того дня майже нестерпний, а тут іще почало пекти в стегні… Я почав схлипувати — безнадійно, стомлено, — а потім помітив, що Енгус занепокоєно дивиться на мене. Я підвівся на лікті, і в моїх очах він, мабуть, побачив розпач, бо на його обличчі з’явився вираз тривоги.

— Містере Макдональд, — сказав я тремтячим голосом, — я більше не можу терпіти цього болю. Нехай вони щось зроблять. Бо я пропадаю.

Він повільно згорнув книжку, яку читав, сів і гнівно подивився на двері палати.

— Куди поділися всі ці кляті няньки? — гукнув він до Міка лютим голосом. — Ти в нас ходячий, ану, приведи їх. Або пошли по них Татуся. Він їх знайде. Хлопець украй змучений. Шкода, що його батька тут нема, він би їм показав. Ану, Татусю, мерщій веди котрусь із няньок. Скажи, що я кличу. Мерщій!

За хвилину одна з сестер увійшла до палати й запитливо подивилася на Енгуса.

— Що сталося?

Він кивнув головою в мій бік.

— Підійдіть до нього. Йому погано.

Вона підняла ковдру, глянула на простирадло, опустила її і, не кажучи ні слова, вибігла з палати.

Пам’ятаю, як навколо мене стояли лікар, санітарки, старша сестра, як лікар пиляв і розрубував гіпс на моїй нозі, але мене вже палила гарячка, і я не пам’ятаю, як до мене приходили батько з матір’ю. Я запам’ятав тільки, що батько приніс мені кілька пір’їн папуги, але це вже було пізніше, десь за тиждень.

7

Прийшовши до тями, я побачив на Енгусовому ліжку незнайомого чоловіка. Поки я лежав у гарячці — а тривало це тиждень, — Енгуса й Міка виписали з лікарні. Енгус залишив мені три яйця й півглека солоних огірків, а Мік попросив нянечку Конрад передати мені, коли я опритомнію, повну банку лісового меду.

Я сумував за ними. Сама палата, здавалося, зробилась не така, як була. Люди, що тепер лежали в білих постелях, були надто хворі або пригнічені незвичним оточенням; вони не перемовлялися між собою і ще не навчилися ділитися харчами.

Татусь зовсім спохмурнів.

— Все тут зійшло на пси, — казав він мені. — В цій палаті, бувало, точилися такі розмови — заслухаєшся. Бо то все були розумні хлопці. А подивися-но на цю публіку — всі вони гамузом ламаного гроша не варті. У нього нетравлення шлунку, а очі закочує так, ніби конає від сухот. Нема з ким словом перемовитися, нема кому поскаржитися — всі тільки й думають, що про свої болячки. Якби я не відчував, що можу от-от сконати, то попросив би старшу сестру, щоб вона відпустила мене звідси. А вона, щоб ти знав, чудова жінка.

Чоловік, що лежав на Енгусовому ліжку, був дуже високий на зріст, і першого дня, коли він з’явився в палаті, нянечка Конрад, поправляючи його постіль, вигукнула:

— Ого, який ви здоровило!

Його це потішило. Він почервонів, усміхнувся й озирнувся, чи всі почули, а тоді вмостився зручніше в ліжку, випроставши довгі ноги так, що прикриті простирадлом пальці вистромилися між прутів бильця, й заклав руки за голову.

— А ви вмієте їздити верхи? — спитав я, зачаровано дивлячись на нього.

Він скинув на мене оком, побачив, що перед ним дитина, й одвернувся, не відповівши. Я спочатку злякався, чи, бува, не образив його, та потім його байдужість обурила мене, і я твердо вирішив, що мені однаково, якої він про мене думки.

Зате він часто озивався до нянечки Конрад.

— А ви гарна, — казав він їй і замовкав, не знаючи, видно, що казати далі.

Коли нянечка Конрад перевіряла його пульс, чолов’яга намагався схопити її за руку; вона висмикувала її, а він казав:

— А ви гарна.

Проходячи повз цього хворого, вона завжди скоса поглядала на нього, бо знала, що він може ляснути її по спині й вигукнути:

— А ви гарна!

Якось вона гостро сказала йому:

— Щоб цього більше не було, ясно?

— А ви гарна, — повторив він.

— І оця ваша приказка справи не міняє, — відказала вона, дивлячись на нього якимсь холодним тямущим поглядом.

Я ніяк не міг зрозуміти цього чолов’яги. Він нікого, крім неї, гарним не називав.

Якось він цілий день просидів, насупившись, з олівцем у руці над аркушем паперу, а ввечері, коли нянечка Конрад прибирала з його ліжка покривало, сказав:

— Я написав про вас вірша.

Дівчина подивилася на нього напівздивовано, напівпідозріливо.

— Ви пишете вірші?

— Еге ж, — відповів він. — У мене це запросто виходить. Можу писати про що хоч.

Він простяг їй аркуш. Вона прочитала вірш, і на устах її заграла вдоволена усмішка.

— Гарний вірш, — сказала вона. — Їй-бо, гарний. Де ви навчилися цього?

Вона подивилася на зворотний бік аркуша, а тоді знов перечитала написане.

— Можна, я залишу його собі? Мені дуже подобається.

— Ет, пусте. — Він зневажливо махнув рукою. — Я вам завтра ще одного напишу. Беріть, беріть. Мені це заіграшку, навіть думати не треба. Раз, два — і готово.

Нянечка Конрад заходилася коло мого ліжка, поклавши аркуш на мою тумбочку.

— Почитай, коли хочеш, — сказала вона, помітивши, що я дивлюся на нього.

Вона дала мені аркуш, і я повільно, насилу прочитав:

НЯНЕЧКА КОНРАД

Нянечка Конрад нас доглядає,

І їй невтямки, чому кожен вважає,

Що кращої няні немає в лікарні,

Якщо я брешу — побий мене божа кара.

Бо ніхто не вміє краще за цю няню

Полегшувати хворих страждання.

Вона завжди прийде, коли б не покликав,

І всі її люблять, мале і велике.

Дочитавши вірша, я не знав, що сказати. Мені подобалося все, що говорилося в ньому про нянечку Конрад, тільки не подобалося, що говорив це він. Я вважав, що вірші не можуть бути негарними: адже в школі примушують їх учити, й наша вчителька завжди вихваляє їх.

— Гарно, — сумно сказав я.

Ех, якби я міг написати так! Ну, чого варті кінь з бідкою проти вміння писати вірші?

Мені зразу стало сумно, захотілось опинитися вдома, де ніхто не писав віршів, де я міг скочити на свою кобилку Кейт і рушити клусом круг подвір’я, прислухаючись до батькових вигуків: «Сиди рівніше! Руки нижче! Голову вище! Не попускай повідок — вона ж повинна знати, чого ти хочеш! Ноги вперед! Отак. Тепер добре! Ще трохи рівніше! Молодця!»

Якби ж то нянечка Конрад могла побачити, як я гарцюю на своєму коні!

8

Моя нога від коліна до кісточки була тепер в лубку, і гіпс більше не сковував стегна й ступні. Біль зник, і мені вже не хотілося помирати.

— Кістка погано зростається, — сказав якось доктор Робертсон старшій сестрі. — В цій нозі млявий кровообіг.

Іншого разу він сказав їй:

— Хлопчик блідий — давно не бачив сонця. Садовіть його щодня в крісло й вивозьте на осоння. Ти хочеш покататися в кріслі? — спитав він мене.

Від радості я не міг мовити й слова.

По обіді сестра підкотила до мого ліжка крісло. Побачивши, як я зрадів, вона засміялася й сказала:

— Тепер ти їздитимеш наввипередки з Татусем. Ану, підведися трошки, я візьму тебе на руки.

Вона перенесла мене в крісло й обережно опустила мої ноги на плетену нижню частину крісла. Але до дерев’яної приступки вони не діставали й безпорадно гойдалися в повітрі.

Я дивився на приступку, засмучений тим, що ноги виявилися закороткими: мені важко буде брати участь у перегонах. Але я був певен, що батько припасує приступку так, щоб я до неї діставав. Ну, а за руки свої я був спокійний.

Я пишався силою своїх рук. Та коли схопився за обіддя коліс, у мене раптом запаморочилося в голові, і сестра сама вивезла мене з палати в коридор, а звідти — в сонцесяйний світ.

Коли ми виїхали з дверей, що вели до саду, чисте повітря й сонячне світло наринули на мене могутнім потоком. Я випростався й усім тілом подався вперед, назустріч сліпучій блакиті й запашному повітрю, мов шукач перлів, що вихоплюється з глибини моря на поверхню.

Адже протягом довгих трьох місяців я не бачив хмар, не відчував ласкавого дотику сонячного проміння. Тепер усе це повернулося до мене, та ще й набувши нової, сліпучої краси, нових, доти небачених якостей.

Сестра залишила мене на осонні біля молодих казуарин, і хоч вітру не було, я почув, як вони шелестять-шепочуться — батько казав, що вони ніколи не вмовкають.

Я ніяк не міг зрозуміти, що сталося із світом, поки я хворів, чому він так змінився. Я дивився на собаку, що дріботів вулицею по той бік високої гратчастої огорожі. Я ніколи не бачив такого чудового пса — мені так захотілося погладити його, погратися з ним! Десь озвався сірий дрізд — його пісня була подарунком для мене. Я дивився на пісок під колесами крісла. Кожна піщинка мала свій колір, і лежали їх там мільйони, утворюючи дивовижні горбочки й улоговинки. Камінці ховалися в траві обабіч стежки, й зелені стеблинки ніжно схилялися над ними.

До мене долинали голоси дітей, що бавилися десь поблизу, й цокіт кінських копит.

Загавкав собака, й над дрімотними будинками розлігся паровозний гудок.

Зелене віття казуарин звисало, мов нерозчесане волосся, й крізь нього я бачив небо. Листя евкаліптів блищало, пускаючи безліч зайчиків, засліплюючи очі, відвиклі від сонячного світла.

Я опустив голову, заплющив очі, й сонце немовби огорнуло мене теплими руками.

Трохи згодом я підвів голову і, вхопившись за обіддя коліс, як це робив Татусь, спробував зрушити крісло з місця, але пісок був надто глибокий, а узбіччя доріжки — викладене гострими камінцями.

Тоді мені закортіло перевірити, як далеко я можу плюнути. Я знав одного хлопця, що вмів плювати аж через дорогу, але в нього не було переднього зуба. Я помацав свої зуби, та жоден навіть не хитався.

Потім я уважно оглянув усі казуарини й вирішив, що можу видряпатися на будь-яку, за винятком одної, а втім, вона й не варта була того, щоб на неї видряпуватися.

Незабаром на вулиці з’явився хлопець. Він ішов і стукотів кийком по прутах огорожі, а слідом за ним біг цуцик каштанової масті. Ми з цим хлопцем були знайомі, його звали Джордж. У дні відвідин він приходив до лікарні зі своєю матір’ю й часто дарував мені всяку всячину — книжечки, сигаретні картки,[2] іноді льодяники. Джордж мені подобався, бо вправно полював на кролів і приручив тхора. До того, він мав добру вдачу.

— Я б тобі ще багато чого приніс, — сказав він мені одного разу. — Але мені не дозволяють.

Його песика звали Снайп, і він був такий малий, що залазив навіть у кролячу нірку, але, як розповідав Джордж, битися він ладен був з ким завгодно, аби лише бійка була чесна.

— Без доброго пса мисливець — не мисливець, — твердив він.

Я погоджувався з ним, але вважав, що коли вже заводити пса, то неодмінно хорта, — звісно, якщо мати дозволить.

Джордж поділяв мої погляди на хортів. Але він похмуро зауважив, що жінки не люблять собак цієї породи.

Я це теж помітив.

Джорджа я вважав розумним хлопцем і розповів про нього своїй матері.

— Він гарний хлопчик, — сказала вона.

Таке визначення не дуже припало мені до вподоби, і я подумав, що, може, він все ж таки не надто гарний.

— Я не люблю мазунчиків, а ти? — спитав я його потім. Це була перевірка.

— Тьху, звісно, ні! — відповів він.

Відповідь цілком задовольнила мене, і я вирішив, що Джордж, хвалити бога, не такий гарний, як гадає моя мати.

Побачивши, що він іде вулицею, я страшенно зрадів.

— Як справи, Джордже? — загорлав я.

— Та непогано, — відповів він. — Тільки мати веліла мені йти просто додому й ніде не затримуватися.

— А-а, — розчаровано сказав я.

— В мене є льодяники, — повідомив він мене таким байдужим тоном, наче йшлося про найзвичайнісіньку річ.

— Які?

— «Лондонська суміш».

— Це ж найсмачніші! А є серед них оті круглі, з цифрами — знаєш, оті із сотнями й тисячами?

— Ні, — відповів Джордж. — Їх я вже з’їв.

— Он як? — промимрив я, раптом засмутившись.

— Підійди до огорожі, я віддам тобі все, що залишилося, — запропонував він. — Я більше не хочу. Вдома у нас їх сила-силенна.

Мені й на думку не спало відмовитися від такої пропозиції, але після марної спроби підвестись я сказав йому:

— Я ще не можу ходити. Мене ще лікують. Я підійшов би, якби не лубок.

— Ну, то я перекину їх тобі через огорожу.

— Давай, Джордже!

Він позадкував від огорожі, щоб узяти розгін. Я схвально стежив за ним.

Кидати Джордж готувався за всіма правилами — знати було майстра.

Він зміряв очима відстань, розпростав плечі й гукнув:

— Ну, лови!

Розгін він почав з навдивовижу вправного підскоку, зробив три широких кроки й кинув…

Перше-ліпше дівчисько кинуло б краще за нього.

— Підсковзнувся, — роздратовано сказав Джордж. — Бісова нога…

Я цього не помітив, але він, мабуть, підсковзнувся-таки, і то вельми невдало.

Я дивився на мішечок з цукерками, що лежав у траві кроків за десять од мене.

— Слухай, — сказав я, — може, ти зайдеш через хвіртку й подаси їх мені?

— Не можу! — відповів Джордж. — Мати готує обід і послала мене по лій. Наказала ніде не затримуватися. Нехай льодяники полежать там, їх ніхто не візьме. А завтра я їх тобі дістану. Бо мені вже, слово честі, бігти треба!

— Ну, гаразд, — покірно сказав я. — Нічого не вдієш.

— То я побіг! — гукнув Джордж. — Завтра прийду. Бувай!

— Бувай, Джордже, — неуважливо відповів я, дивлячись на цукерки й міркуючи, як би ото їх дістати.

Я дуже любив льодяники. Батько завжди брав мене з собою, коли йшов до крамниці розраховуватися за місяць, і крамар, видавши йому квитанцію, звертався до мене:

— Ну, малий, чим тебе пригостити? Знаю, знаю — льодяниками. Та-ак, подивімося-но, що ми маємо…

Він робив з білого паперу кульок, наповняв його льодяниками й подавав мені, а я казав:

— Дякую, містере Сіммонс.

Одержавши цукерки, я не зразу розгортав кульок. Мені приємно було відчувати їхню вагу, знати, що кожна тверда гулька під пальцями — це льодяник, і я розтягував цю втіху. А повернувшись додому, я завжди ділився цукерками з Мері.

Льодяники були дуже смачні, але мені дозволяли з’їсти їх хоч і всі зразу. Це трохи применшувало їхню вартість, бо свідчило про те, що дорослі мають їх за ніщо.

А існували ж ласощі такі дорогі, що мені їх давали тільки покуштувати. Одного разу батько купив трипенсову плиточку молочного шоколаду, й мати дала по квадратику мені й Мері. Шоколад танув на язику й мав такий чудовий смак, що я потім згадував той день, мов якусь визначну подію в своєму житті.

— Я б залюбки їв шоколад замість котлет, — сказав я одного разу матері, яка саме смажила м’ясо.

— Коли-небудь куплю тобі велику плитку, — пообіцяла вона.

Траплялося, хтось на вулиці просив мене потримати коня, а потім давав за це пенні. Тоді я прожогом мчав до булочної, де продавалися цукерки, й завмирав перед вітриною, на якій були виставлені всі оті «ромові подушечки», «молочні трубочки», «срібні палички», «льодяники від кашлю», «шербетові плиточки», «барбариси», «анісові кульки» й «сніжинки». Я не помічав мух, що конали між пакетами, коробочками й тюбиками, не помічав, як вони мляво перебирають лапками й жалібно дзижчать. Я бачив тільки цукерки. І я стояв отак хтозна-скільки часу, не знаючи, котрі з них вибрати.

У тих рідкісних випадках, коли якийсь фермер давав мені за ту саму послугу трипенсовик, мене відразу оточували мої шкільні приятелі, збуджено гукаючи один до одного:

— В Алана є трипенсовик!

Потім мені ставили вельми важливе запитання:

— Ти витратиш його зразу чи залишиш і на завтра?

Від моєї відповіді залежало, скільки з купленого мною перепаде кожному з них, і хлопці чекали рішення, затамувавши подих.

Я завжди відповідав:

— Трачу все!

Хлопці незмінно вітали це моє рішення схвальними вигуками, а потім починалася штовханина, — вирішувалося, хто йтиме поряд зі мною, хто попереду й хто позаду.

— Ми ж з тобою друзяки, Алане…

— Пам’ятаєш — я дав тобі вчора пів-яблука…

— Я сюди перший став…

— Ну, куди ти лізеш…

— Ми з Аланом давні друзяки, правда ж, Алане?

В нашій школі вважалося, що той, хто за тебе тримається, має на тебе якесь право — принаймні, право вимагати від тебе уваги. Я йшов, отже, в центрі маленького тісного гурту, й усі хлопці міцно трималися за мене. А я міцно стискав у руці трипенсовик.

Коли ми зупинялися перед вітриною, на мене вивергалася злива порад:

— Пам’ятай, Алане, на пенні дають вісім анісових кульок. Скільки нас тут, Семе? Нас якраз вісім, Алане…

— Нема льодяників кращих за локричні…

— Ні, найкращі — шербетові. З них можна зробити ситро.

— Не штовхайся, я перший став поряд з ним…

— Ти скажи — цілих три пенси!

— Алане, бери мою рогачку, коли схочеш!

Я дивився на мішечок з льодяниками, що лежав у траві. Я навіть думки такої не припускав, щоб залишити їх там. Адже це були мої льодяники. Їх дали мені. А що ноги не ходять — то байдуже. Я будь-що доберуся до мішечка!

Крісло стояло край доріжки, що огинала лужок. Льодяники лежали посеред лужка. Я вхопився за бильця крісла й почав розгойдувати його з боку на бік, аж доки колеса почали відриватися від землі. Ще одне зусилля — і крісло брязнуло набік, викинувши мене долілиць у траву. Нога в лубку вдарилась об камінь. Від несподіваного болю я люто охнув і вискуб жмуток трави. Не знаю чому, але вигляд блідо-зелених корінців, що прихопили з собою грудку землі, подіяв на мене заспокійливо. За мить я почав підтягуватися на руках до цукерок, лишивши позаду подушку, ковдру, книжку… Добувшись до паперового мішечка, я схопив його й усміхнувся.

Одного разу батько попросив мене перекинути мотузку через гілку, і, коли я виліз на дерево, батько захоплено вигукнув:

— Єсть! Зроблено!

І тепер, відкриваючи мішечок, я подумки сказав собі: «Єсть! Зроблено!» Після хвилинного приємного знайомства із вмістом мішечка я видобув льодяник з написом: «Люблю тебе».

Я почав з насолодою смоктати його, раз у раз виймаючи з рота й дивлячись, чи ще можна прочитати напис. Поволі слова стиралися, перетворювалися на якісь незрозумілі значки й нарешті зникли зовсім. На моїй долоні лежало маленьке рожеве кружальце. Я перевернувся на спину і, дивлячись на віття казуарини, роздушив льодяник зубами.

Почуття щастя переповнювало мене.

9

Сестри вжахнулися, знайшовши мене на траві, й це мене дуже здивувало. Я не міг зрозуміти, навіщо вони покликали старшу сестру й чому, зібравшись коло мого ліжка, заходилися допитувати мене так гнівно й водночас стурбовано.

Я весь час казав їм одне й те саме:

— Я перекинув крісло, щоб дістати льодяники.

А коли старша сестра спитала, чому я не покликав няню, я відповів:

— Бо хотів дістати їх сам.

— Ні, я не розумію тебе, — гнівно сказала вона.

«Чому? — подумав я. — Тато зрозумів би».

Коли я згодом розповів йому про цей випадок, він спитав:

— А ти не міг якось вибратися з крісла, не перекидаючи його?

— Ні, — відповів я. — Адже ноги не тримали мене, розумієш?

— Розумію, — відповів він і додав: — Ну, та головне, що ти їх дістав. Я б теж не кликав сестру. Вона б тобі їх, звісно, подала, але це було б уже зовсім не те.

— Атож, зовсім не те, — сказав я, відчуваючи, що люблю батька більше, ніж будь-коли.

— Але надалі будь обережніший, — застеріг він мене. — Не викидайся з крісла заради якихось цукерок, вони того не варті. Інша річ, якби сталося щось серйозне — пожежа чи щось таке. Я привіз би тобі льодяників, але цього тижня в нас скрутно з грішми.

— А я цього тижня більше й не захочу, — відповів я, щоб утішити його.

Протягом наступних кількох тижнів мене пильнували, коли я сидів у кріслі на веранді. А потім одного дня лікар підійшов до мене з парою милиць у руці.

— Ось твої передні ноги, — сказав він мені. — Нумо спробуємо, чи зможеш ти на них ходити?

— Вони справді мої? — спитав я.

— Авжеж, — відповів він.

Це було в садку; я сидів у кріслі. Він підкотив мене на лужок під казуарини.

— Оце гарна місцинка. Спробуймо тут.

Старша сестра й кілька санітарок, що вийшли подивитись, як мене ставитимуть на милиці, обступили нас, а лікар узяв мене під пахви й зняв з крісла, тримаючи перед собою так, що мої ноги не торкалися землі.

Старша сестра, якій він віддав милиці, підставила їх мені під пахви, а лікар почав поволі опускати мене, доки я наліг на них усією вагою.

— Ну як, добре? — спитав він.

— Ні, — відповів я, раптом утративши впевненість. — Ні, ще не добре. Але зараз буде добре.

— Не поспішай, — застеріг лікар. — Ходити поки що не пробуй. Навчися стояти. Я тримаю тебе. Ти не впадеш.

Моя права нога, яку я називав «поганою», була від самого стегна зовсім паралізована й ні до чого не придатна, безпорадна і знівечена. Ліву ногу я називав «доброю» ногою. Вона була тільки частково паралізована й витримувала вагу мого тіла. Протягом багатьох тижнів я випробовував її, сидячи на краю ліжка.

Викривлення хребта зігнуло вліво мою спину, та коли я спирався на милиці, спина вирівнювалась, і все тіло видовжувалося. Тому коли я стояв, то здавався вищим, ніж тоді, коли сидів.

М’язи живота теж були частково паралізовані, але груди й руки залишилися неушкоджені. В наступні роки я перестав звертати увагу на свої ноги. Вони викликали в мене злість, але часом мені здавалося, що вони живуть своїм нещасним, осібним життям, і тоді я жалів їх. Зате своїми руками й грудьми я пишався, і з часом вони розвинулися понад усякі пропорції з іншими частинами тіла.

Якусь мить я стояв нерішуче, дивлячись уперед, туди, де трава була трохи витолочена.

«Дійду туди», — вирішив я, але з місця не зрушив, бо не знав, які саме м’язи треба привести в рух. Милиці боляче врізалися мені в тіло, і я розумів, що для того, щоб піти, треба виставити їх уперед і на мить спертися всією вагою на «добру» ногу.

Лікар уже не тримав мене, але стояв наді мною, розвівши руки, готовий підхопити мене, якщо я почну падати.

Я відірвав милиці від землі й незграбно закинув їх уперед; мої плечі смикнулися вгору від раптового поштовху, коли я знову всією вагою наліг на подушечки. Потім я послав уперед ноги, — права тяглася по землі, мов зламане крило. Я постояв, важко дихаючи, дивлячись на витолочену траву попереду.

— Добре! — вигукнув лікар, коли я зробив цей перший крок. — А тепер іще…

Я повторив ті самі рухи вдруге і втретє, аж доки досяг мети. Все тіло боліло від напруження. Але я дійшов!

— На сьогодні досить, — сказав лікар. — Сідай у крісло. Завтра повчишся знову.

За кілька тижнів я вже гуляв по садку і, хоча й не раз падав, до мене прийшла впевненість, і я навіть почав учитися стрибати з веранди, накреслюючи собі на стежці дедалі більшу відстань.

Довідавшись, що мене виписують і завтра по мене приїде мати, я зрадів менше, ніж мав би радіти. На той час я встиг уже зріднитися з лікарнею. Моє життя ввійшло в певну колію, і я невиразно усвідомлював, що, залишивши лікарню, втрачу те почуття спокою й безпеки, яке вона мені давала. Та хоч я побоювався цієї зміни, мені дуже хотілося побачити, куди веде вулиця, що проходить повз лікарню, і що лежить там, за горбом, звідки долинають гудки паровозів і брязкіт буферів залізничних вагонів — у тому місці, куди зникають і звідки з’являються екіпажі з людьми й валізками. І я хотів знову побачити, як батько об’їжджає коней.

Коли мати прийшла, я вже сидів одягнений на краю ліжка й дивився на порожнє крісло, в якому мені вже не доведеться кататися. Батько не мав грошей на таке крісло, але він змайстрував із старої дитячої коляски триколісний візок, і в ньому мати збиралася довезти мене до заїзду, де батько залишив віз (сам він тим часом повів підковувати коней).

Коли нянечка Конрад поцілувала мене на прощання, я мало не заплакав, але стримався й віддав їй яйця, а також кілька номерів журналу «Бойовий заклик» і пір’я папуги, що його приніс мені батько.

Більше в мене нічого не було, але вона сказала, що й цього досить.

Старша сестра погладила мене по голові й сказала матері, що я гарний хлопчик і коли вже мені судилося бути калікою, то добре, що я став ним у такому ранньому віці: мені неважко буде призвичаїтися до життя на милицях.

— Діти так легко до всього пристосовуються, — запевнила вона мою матір.

Мати в цю хвилину дивилася на мене з глибоким смутком в очах; вона нічого не відповіла старшій сестрі, і я навіть подумав, що це нечемно.

Санітарки помахали мені на прощання, а Татусь потис мені руку й сказав, що я його, певно, ніколи більше не побачу: адже він може от-от сконати.

Закутаний у ковдру, я лежав у візку, стискаючи маленького череп’яного лева, якого мені подарувала нянечка Конрад.

Мати повезла мене вулицею на горб. Виявилося, що по той бік горба не було ніяких див: такі самі будинки, як і скрізь, і велика повітка, що правила за станцію.

Мати спустила візок з тротуару в канаву і вже була витягла його на той бік, коли одне з коліс зісковзнуло з краю бруківки, візок перекинувся, і я випав у канаву.

Я не бачив, як мати силкується підняти візок, що опинився на мені, й не чув, як вона злякано питає, чи я не забився. Я шукав свого череп’яного лева й нарешті знайшов його під ковдрою, та голова в нього була відбита — саме цього я найдужче боявся.

Якийсь чоловік підбіг до матері.

— Допоможіть мені підняти хлопчика, — сказала вона.

— Що з ним сталося? — вигукнув той, легко піднявши візок і поставивши його на колеса. — Що з вашим хлопцем?

— Я перекинула візок. Обережніше! Не ставте його на ноги: він кульгавий.

Цей материн вигук прикро вразив мене. Доти я чув тільки вираз «кульгавий кінь», і це означало, що кінь ні до чого не придатний.

Лежачи в канаві, я звівся на лікті й приголомшено подивився на матір.

— Кульгавий, мамо? — вигукнув я обурено. — Нащо ти назвала мене кульгавим?

10

Слово «каліка» в моїй уяві стосувалося до інших людей, але аж ніяк не до мене. Дорослі, щоправда, весь час називали мене калікою, і врешті-решт я змушений був визнати, що, мабуть, заслуговую на таке назвисько. Але я раз і назавжди вирішив: хай для інших людей каліцтво — непоправне лихо, а для мене воно — ніщо.

Дитина-каліка не усвідомлює, яких труднощів у житті завдають безживні ноги. Ясна річ, з ними пов’язані всілякі незручності, нерідко вони дратують, але дитина ніколи й гадки не припускає, що скалічені ноги можуть завадити їй зробити те, що вона хоче.

Дитина помічає своє каліцтво лише тоді, коли їй про нього нагадують.

Для дітей не існує ніякої різниці між кульгавою і здоровою людиною. Вони можуть попросити хлопця на милицях збігати кудись, та ще й лаятимуть його, якщо він забариться.

В дитинстві каліцтво не викликає почуття сорому; лише навчившись розуміти погляди тих людей, що не вміють приховувати своїх почуттів, починаєш уникати їхнього товариства. І як не дивно, з неприхованою огидою на каліку дивляться лише кволі, хворобливі люди, свідомі своєї власної неповноцінності. Здорові, сильні люди не цураються каліки, бо їм і на думку не спадає поставити себе на його місце. Лише ті, кому загрожує немічність, лякаються, коли бачать її в інших.

Про паралізовану ногу чи скалічену руку діти розмовляють вільно:

— Дивись, яка в Алана кумедна нога. Він може закинути її собі на плечі.

— А чому в тебе така нога?

Коли хлопець кричить: «Це Алан, мамо, в нього нога скарлючена!» — збентежена мати зразу ж цитькає на нього, забуваючи, що перед нею двоє малих щасливців: її син, гордий з того, що може показати щось незвичайне, й Алан, якому приємно, що його особа викликає таке зацікавлення.

Скалічена нога чи рука нерідко додає авторитету її власникові, а іноді й забезпечує йому привілейоване становище.

Коли ми гралися в цирк, я залюбки погоджувався на роль осла («бо в тебе ж чотири ноги!») й без упину хвицався, радіючи з того, що завдяки «чотирьом ногам» у мене це виходить так добре.

Властиве дітям почуття гумору не обмежене, як у дорослих, поняттями доброго смаку й такту. Діти часто сміялися, дивлячись, як я кульгаю на милицях, і вибухали веселим реготом, коли я падав. І я сміявся разом з ними, бо уявляв собі, як це кумедно, коли дивитися збоку.

Коли ми перелізали через паркан, мене тут підсаджували, а там підхоплювали, і якщо своєю вагою я збивав з ніг тих, хто мене ловив, то разом з ними заходився веселим сміхом..

Я був щасливий. Біль не мучив мене, і я міг ходити. Але дорослі, які навідувалися до нас після мого повернення, не вірили, що я можу бути щасливим. Мою життєрадісність вони називали «мужністю». Часто дорослі відверто говорять про дітей в їхній присутності, неначе діти неспроможні зрозуміти того, що про них кажуть.

— Він веселий хлопчик, місіс Маршалл, дарма, що його спіткало таке лихо, — казали вони, не приховуючи свого здивування.

«А чого б це мені не бути веселим?» — думав я. Послухати їх, то я мав би бути сумним; їхні натяки означали, що на мене чатує якесь невідоме лихо, і це бентежило мене. Врешті-решт я вирішив, що то їм здається, ніби в мене болить нога.

— Нога в мене анітрошечки не болить! — весело казав я тим, хто з неприхованим подивом дивився на моє усміхнене обличчя. — Дивіться! — І я брав свою «погану» ногу руками й закидав її собі на плече.

Деякі дорослі, бачачи це, здригалися й тим неабияк дивували мене. Я звик до своїх ніг і не розумів, чому вони можуть викликати огиду.

Батьки, що вчили своїх дітей виявляти до мене чуйність чи вичитували їм за «брутальність», тільки все псували. Дехто з хлопців, яких батьки переконали, що мені треба «допомагати», починали заступатися за мене:

— Не штовхай його! Ти ж заб’єш йому ногу!

Але я хотів, щоб мене штовхали, і хоч вдачу мав лагідну, незабаром став забіякою, показуючи всім, що мені не потрібні поблажливість і співчуття.

Я мав нормальний розум і життя сприймав як нормальна дитина, дарма що ноги мої були скалічені. Коли ж мене відрізняли від моїх товаришів, я опирався цьому й тим самим не давав скалічити собі душу.

Дитина-каліка сприймав довколишній світ так само, як її здорові однолітки. Діти, що, пересуваючись на милицях, спотикаються й падають, діти, що машинально руками переставляють паралізовану ногу, зовсім не впадають у відчай і не оплакують своєї долі. Не думають вони й про те, як важко їм ходити — прямуючи кудись, вони міркують тільки, як туди дістатися, точнісінько так само, як кожна дитина, що йде вулицею чи перебігав поле.

Дитина не страждає через те, що вона каліка; страждають дорослі, що дивляться на неї.

Розуміння всього цього — щоправда, невиразне, підсвідоме — прийшло до мене вже в перші місяці мого перебування вдома.

Коли батько зняв мене з візком з воза і вкотив у кухню, я дуже здивувався, побачивши, яка вона стала мала. Стіл, накритий плюшевою скатертиною з візерунками з троянд, здавалося, розрісся на всю кімнату, тож для мого візка ніби й не лишалося місця. Перед плитою сидів і вилизувався якийсь чужий кіт.

— Чий це кіт? — спитав я, дивуючись, що в цій добре знайомій мені кімнаті опинився кіт, якого я ніколи раніше не бачив.

— Це кошеня від Чорнявки, — пояснила Мері. — Пам’ятаєш — у неї знайшлися кошенята ще до того, як тебе забрали до лікарні.

— А Мег привела п’ятьох цуценят, і найменшого, коричневого, назвали Аланом. Пам’ятаєш, це ж його тато приносив тобі до лікарні?

Моє повернення дуже схвилювало Мері, й вона вже встигла попросити в матері дозволу вивозити мене на прогулянку у візку. Мері була чуйна, мрійлива дівчина. Звичайно вона, коли не допомагала матері, тихесенько сиділа над книжкою, та, помітивши, що хтось знущається з тварини, враз скипала справедливим гнівом і кидалася на її захист; такі рятувальні експедиції забирали в неї чимало часу. Одного разу, побачивши, як погонич, перехилившись у сідлі, шмагає батогом знесилене телятко, що вже не встигало за своєю матір’ю, Мері видряпалася на огорожу й почала плачучи лаяти мучителя. Коли ж телятко впало, Мері перебігла через дорогу й стала над ним із стиснутими кулаками. Погонич не посмів більше здійняти батога.

Чорнява, кароока, Мері завжди ладна була схопитися з місця, щоб комусь допомогти. Вона мріяла стати місіонеркою й допомагати бідолашним чорношкірим. Іноді вона вирішувала, що поїде допомагати язичникам-китайцям, але її трохи лякало те, що вона може стати «жертвою різанини».

«Бюлетень» іноді друкував малюнки, на яких зображалось, як дикуни варять у казанах місіонерів, і я сказав Мері, що краще стати жертвою різанини, аніж потрапити в казан; я так вважав головним чином тому, що не розумів значення слів «жертва різанини».

Джейн, найстарша з нас трьох, годувала курей і викохувала трьох ягняток, що їх подарував їй один чабан, бо вони були надто виснажені й відставали від отари. Джейн була висока на зріст і струнка. Вона допомагала місіс Малвені, дружині пекаря, доглядати дітей і одержувала за це п’ять шилінгів. Частину грошей вона віддавала матері, а решту витрачала на себе.

Джейн уже робила зачіску, носила довгі спідниці й високі — майже до колін — шнуровані черевики. Місіс Малвені ці черевики страшенно подобалися, й мені теж.

Беручи мене з собою на прогулянку, Джейн попереджала:

— Гляди ж, будь вихованим хлопчиком і скинь картуза, якщо ми зустрінемо місіс Малвені.

Я скидав картуза, коли думав тільки про нього, але довго думати тільки про нього я не міг.

Джейн саме була у місіс Малвені, коли я повернувся, тож Мері встигла розповісти мені всі новини: і про канарок, і про какаду Пета, й про мого ручного опосума, й про королівського папугу, в якого й досі не відріс хвіст. Вона щодня годувала їх, не пропустивши жоднісінького разу, й для води канаркам поставила дві нові бляшанки з-під лососини. Треба тільки почистити клітку Пета. Опосум і досі дряпається, коли береш його на руки, але не так сильно, як раніше.

Я сидів у своєму візку (мати сховала милиці, бо мені тоді дозволяли ходити на них щонайбільше годину на день) і дивився, як мати накриває на стіл. Мері принесла дрова з ящика на задній веранді; мостини веранди прогнили й приглушали легкі сестрині кроки.

Тепер, коли я повернувся додому, лікарня видалася мені чимось дуже далеким, а все, що зі мною там сталося, — майже нереальним, наче пережите було тільки оповіддю, яку я почув і запам’ятав. Я помалу оговтувався вдома, радіючи кожній знайомій, але призабутій дрібниці. Навіть гачки над коричневим кухонним столом, з яких мати знімала чашки, видавалися мені незвичайними, неначе я вперше бачив їхні блискучі вигини.

На шафці-холодильнику, до якої присунули мою коляску, стояла чавунна лампа з рожевим абажуром, на жолобчастій ніжці. Увечері лампу засвічували й переставляли на стіл, і на скатертину падало яскраве світляне коло.

Крізь отвори в цинкованих стінках шафки просочувався запах харчів, що в ній зберігалися. На ній завжди лежала липучка — довгастий аркуш цупкого паперу, вкритого густим коричневим клеєм. Липучка була геть уся всіяна мухами, й деякі ще борсалися й дзижчали, відчайдушно тріпочучи крильцями. Влітку мухи роїлися в домі, й за їдою доводилося весь час відганяти їх рукою.

Батько завжди накривав свій чай блюдцем.

— Не знаю, — казав він, — може, дехто й п’є чай після того, як у ньому скупалася муха; я цього не можу.

Великий закіптявілий чайник з носиком, що зяяв, мов паща розлюченої змії, кипів на плиті; над плитою, на полиці, вкритій доріжкою з вицвілої коричневої бязі, стояли чайниця й бляшанка з кавою, на якій був намальований бородатий турок, а над ними висіла картина — злякані коні. Мені приємно було знову побачити цю картину.

Наді мною на стіні була інша велика картина в рамці: хлопчик, що пускає мильні бульбашки (додаток до різдвяного «Щорічника Пірса»). Звівши голову, я подивився на того хлопчика з новим інтересом: після лікарні я вже не відчував неприязні до його дівчачих кучериків і старомодного одягу.

На цвяху над картиною висіла блакитна оксамитова подушечка, витикана шпильками. Вона була набита тирсою: натиснеш на неї, і відчуваєш під пальцями крупинки.

На іншому цвяху, біля дверей, що вели на задню веранду, були почеплені старі календарі, а поверх них останній різдвяний подарунок крамаря — картонна кишенька для листів. Коли ми одержали її, вона складалася з двох пласких частин; батько зігнув одну з них — з прізвищем «Сіммонс» у віночку з червоних маків, — вставив ріжки у прорізи в другій, більшій, і вийшла кишенька. Тепер вона була повна листів.

У кухні було ще двоє дверей. Одні вели до моєї кімнатки, де стояли вмивальник з мармуровим верхом і вузеньке ліжко, застелене ковдрою, зшитою з клаптиків. Крізь прочинені двері мені видно було тонкі, обклеєні газетами стіни; коли налітав вітер, стіни коливались, і здавалося, ніби кімната дихає. Наша кицька Чорнявка любила спати під моїм ліжком, а Мег влаштовувалася на ніч поряд з нею, на постілці з мішковини. Коли я засинав, мати тихесенько заходила й виганяла їх, але вони однаково поверталися.

Другі двері вели до спальні сестер; завбільшки вона була як моя, але в ній стояли два ліжка й комод з дзеркалом, що висіло між двома скриньками, в яких Мері й Джейн зберігали свої брошки.

Навпроти дверей до задньої веранди був вихід у коридорчик. Потерті плюшеві портьєри відокремлювали його від кухні й поділяли будинок на дві частини. Якщо тут, на кухонній половині, можна було стрибати зі стільця на стілець і, граючись у ведмедів, залазити під стіл і взагалі пустувати, то там, за портьєрами, на парадній половині, ми ніколи не бавилися; туди навіть не заходили в брудному одязі чи нечищених черевиках.

З того коридорчика ви потрапляли до вітальні, де аж сяяв чистотою лінолеум, а в пофарбованому вохрою каміні взимку завжди лежали дрова — камін розпалювали, коли приходили гості.

На стінах вітальні висіли фотографії в рамках, виготовлених з різних матеріалів: мушель, обіпнутого оксамитом дерева, металу, а одна була навіть коркова. Там були й довгасті рамки, що вміщували по кілька фотографій, і великі, різьблені, в одній з яких був портрет лютого з виду бороданя, що стояв, спершись рукою на маленький столик, а позаду шумів водоспад. Це був дідусь Маршалл. На іншій фотографії у великій рамці були літня дама в чорній мереживній шалі, що сиділа в напруженій позі на лавочці в альтанці з троянд, і худий чоловік у вузеньких штанях — він стояв позаду, поклавши руку їй на плече, й суворо дивився на фотографа.

Ці невсміхнені люди були батьками матері. Тато, дивлячись на ці фотографії, щоразу казав, що в діда коліна великі, мов у лошати, але мати пояснювала це тим, що на дідові завузькі штанці.

Батько заходив до вітальні, щоб почитати книжку. Читав він «Невинний, або на захист упослідженого» Роберта Блечфорда й «Мою блискучу кар’єру» Майлс Френклін. Він дуже любив ці дві книжки, подаровані йому Пітером Фінлеєм, і часто згадував про них у розмові.

— Люблю правдиві книжки, — казав він. — Як на мене, то краще журитися від гіркої правди, аніж тішитися солодкою брехнею.

Батько прийшов зі стайні, де засипав коням вівса, сів у крісло, набите волосінню (вона колола мене крізь штани, коли я совався на сидінні), й сказав:

— У тому лантусі, що я оце купив у Сіммонса, гарна січка. Не пам’ятаю вже, коли мені так таланило з кормом. Сіммонс каже, що перекупив її в старого Падді О’Лофлена. — Батько всміхнувся до мене. — Ну, як тобі вдома, синку?

— Ох, добре, — відповів я.

— Ще б пак, — сказав він, скривившись, бо в цю мить саме стягував з ніг свої м’які чоботи. — Я сьогодні покатаю тебе по двору й покажу цуценят Мег.

— Чом би тобі не купити ще тієї січки, поки її не розпродали? — запропонувала мати.

— Мабуть, так і зроблю. Скажу, щоб Сіммонс залишив її за мною. У Падді овес добрий, колосистий.

— А коли мені можна буде знову походити на милицях? — спитав я.

Мати нагадала:

— Алане, лікар сказав, що ти щодня повинен одну годину спочивати.

— Нелегке то буде діло, — пробурмотів батько, обдивляючись підошви своїх чобіт.

— Доведеться примушувати.

— Та мабуть. Тож не забувай, Алане: щодня на годину в ліжко. Але й на милицях можеш щодня вправлятися. Подушечки на них я наб’ю волосінню. Вони, певно, муляють під пахвами?

— Муляють.

Тримаючи перед собою чобіт, батько стурбовано глянув на мене.

— Підсунь-но крісло до столу, — сказала йому мати. Вона підкотила мій візок до столу, поставила його поряд з батьковим кріслом, випросталася й усміхнулась до мене. — Ну, от, нарешті в нашій хаті знову двоє мужчин! Є ще один помічник — тепер у мене й клопоту буде менше.

11

По обіді батько вивіз мене на подвір’я. Він підкотив коляску до клітки Пета, і в першу мить я стурбовано подумав, що її справді треба добряче почистити. Потім я подивився на Пета. Старий какаду сидів, настовбурчившись, на перекладинці й, за звичкою, клацав дзьобом. Я просунув палець крізь сітку й почухав його схилену голівку; на пальці залишився білий пилок від пір’я, і я почув запах папуги, що завжди викликав у моїй уяві один і той самий образ: мигтіння пурпурових крил у зелених заростях.

Пет обережно взяв мій палець у свій великий міцний дзьоб і застукотів по ньому сухим, наче гумовим язичком.

— Добридень, Пете, — сказав він моїм голосом.

Королівський папуга в сусідній клітці все ще крутився на своєму сідалі, але опосум Том уже спав. Батько вийняв Тома з темного ящичка, що правив йому за житло; звірятко розплющило великі спокійні очі, подивилося на мене й знову скрутилося калачиком на батьковій долоні.

Потім ми рушили до стайні; ще здалеку чути було форкання й сопіння коней і дзвінкі удари підків по нерівній кам’яній долівці.

Нашу стайню збудували років шістдесят тому, і здавалося, що вона от-от завалиться під вагою своєї солом’яної стріхи. Вона похилилася, хоч і була підперта могутніми стовбурами евкаліптів з розгілками нагорі, на яких лежали балки даху.

Коні, прив’язані вірьовками до залізних кілець у стіні, схилялися над годівницями, видовбаними з цілих стовбурів.

Задні двері стайні вели на кінський двір — він був круглий, обгороджений брусами, прибитими до грубо обтесаних семифутових стовпів. Ця висока огорожа мала нахил назовні, щоб норовливий кінь не міг притиснути до бруса ногу мого батька чи вдарити його об стовп.

В одному місці над огорожею росло кілька акацій, неподалік від них була хвіртка, що виходила на путівець, а за ним починався лісок — там жило кілька кенгуру, що все ще не хотіли йти туди, де менше людей. У затінку евкаліптів і тасманійських дубів ховалися невеличкі болота, де збиралися чорні качки й звідки в тиху ніч долинав крик птаха-бугая.

— Водянику сьогодні весело, — казав батько, але мене цей крик лякав.

Крамниця, пошта і школа стояли понад дорогою майже за милю від нас, серед великих молочних ферм, що належали місіс Каррудерс.

За селищем здіймалася висока гора Туралла. Вона поросла кущами й папороттю, а на вершині її був старий кратер, у який дітлахи скочували великі каменюки; вони котилися, підстрибуючи й ламаючи папороть, аж доки зупинялися на дні далеко внизу.

Батько не раз добувався верхи на ту гору. Він казав, що коні, об’їжджені на схилах гори, певніше стоять на ногах і коштують більше, ніж ті, що їх об’їжджали на рівнині.

Я твердо затямив це. Все, що батько казав мені про коней, назавжди входило в мою свідомість, ставало часткою мене самого, такою самою, як моє ім’я.

Підводячи мене до стайні, батько розповідав:

— Я зараз об’їжджаю жеребчика, який вирячує очі так, що видно білки. А білки показує тільки брикливий кінь, такий, що куди хоч копитом поцілить — навіть комару в око. Привів його до мене Брейді, і от згадаєш мої слова, колись цей жеребчик порішить старого. Ану, тихо мені! — гримнув він на коня, що раптом смикнувся до нас, присівши на задні ноги. — Бач — уже ладнається хвицнути. До вуздечки я його привчив — слухається, та коли дійде до хомута, буде з ним морока!

Батько відійшов од мене і, наблизившись до коня, провів рукою по його тремтячій спині.

— Тихо, тихо, красунчику, — сказав він лагідним голосом, і за мить жеребець заспокоївся і, повернувши голову, подивився на нього. — А цьому поглядові вірити не можна, — додав батько. — Коли я вперше запрягатиму його, обов’язково стриножу.

— Тату, а мені можна буде з тобою поїхати, коли ти запряжеш його у воза? — спитав я.

— А чого ж, — повагом відповів він, набиваючи люльку. — Ти б і допоміг мені — потримав би віжки. Так, і для тебе діло знайшлося б, але… — тут він притис тютюн великим пальцем, — спершу, мабуть, я все ж таки два-три рази проїдуся сам. Недалеко — просто, щоб перевірити, як він поведеться. А ти дивитимешся тим часом збоку, й коли я проїздитиму повз тебе, казатимеш, як він біжить. Про це я тебе часто проситиму — щоб ти казав, якої ти думки про коня. Ти на них добре знаєшся. Як на мене, то, їй-бо, краще за всіх.

— Авжеж, я дивитимусь і казатиму тобі! — вигукнув я, переймаючись величезним бажанням допомагати батькові. — Я дивитимуся на його ноги знаєш як! І за ходою стежитиму, і за всім. Я це залюбки, тату!

— Я знав, що ти погодишся, — сказав він, запалюючи люльку. — Я радий, що мені дістався такий син.

— А де ти мене дістав, тату? — спитав я, прагнучи продовжити цю дружню розмову.

— Твоя мати носила тебе під серцем, а потім ти народився, — пояснив батько. — Вона каже, що ти розквітав у неї під серцем, як квітка.

— Народився — як кошенята в Чорнявки?

— Еге ж.

— Знаєш, мені це якось гидко…

— Так… — Він помовчав, дивлячись крізь двері стайні на зелені хащі, а тоді сказав: — Коли я вперше дізнався про це, мені теж було гидко, та потім я зрозумів, що нічого поганого в цьому нема. Згадай, як лошатко біжить поряд із своєю матір’ю і тулиться до неї на ходу… Та ще й підштовхує її. — Він притулився плечем до стовпа, показуючи, як це буває. — Тож, перше ніж лошатко народилося, мати носила його в собі. А потім воно вистрибує навколо неї, наче проситься назад. Як на мене, все це дуже гарно. Краще, ніж якби тебе хтось просто приніс і віддав матері. Якщо поміркувати, все це дуже добре придумано.

— А таки добре, — погодився я, тут-таки змінивши свою думку. — Я люблю лошаток.

Мені раптом сподобалося, що кобили носять своїх лошаток у собі.

— Я б не хотів, щоб мене хтось просто приніс, — сказав я.

— Авжеж, — сказав батько. — Я б теж не хотів.

12

Батько вивіз мене на подвір’я й сказав, щоб я посидів і подивився, як він маститиме бричку.

— Ти знаєш, що в суботу буде пікнік? — спитав він, підпираючи вісь домкратом.

— Пікнік? — вигукнув я, враз перейнявшись радісним збудженням — ішлося-бо про щорічне шкільне свято. — А ми поїдемо?

— Авжеж.

Та раптом я скривився — таке болісне було розчарування.

— Але ж я не можу бігати, — сказав я.

— Так, — коротко підтвердив батько. Він рвучко крутнув підняте колесо й якусь мить дивився, як воно крутиться. — Але це не має значення.

Та я знав, що це має велике значення. Батько не раз казав, що я повинен стати добрим бігуном і перемагати в усіх змаганнях, як колись перемагав він. Але тепер я не бігатиму, доки не видужаю, — а до пікніка, звісно, видужати не встигну.

Доти я був найменшим і наймолодшим учасником змагань з бігу на нашому щорічному шкільному святі, й судді все робили, щоб допомогти мені прийти до фінішу раніше від моїх більших і старших суперників. Мене завжди ставили ближче до фінішу, хоч я, власне, і не потребував цієї пільги, бо чудово бігав, коли від мене цього не вимагали. Але я ще жодного разу не перемагав, дарма що всі судді вболівали за мене.

Батько щоразу записував мене на змагання, не сумніваючись в успіху. Напередодні торішнього пікніка, коли я ще бігав, як усі, він до найменших подробиць розтлумачив мені, що я маю робити, коли суддя вистрелить з пістолета. Я так енергійно підтакував йому, що за сніданком він оголосив:

— Сьогодні Алан прийде перший.

Я сприйняв ці слова як незаперечну істину. Якщо тато сказав, що я прийду перший, — то так воно й буде. Так і тільки так! Після сніданку до самого від’їзду я стояв коло воріт, сповіщаючи про свою неминучу перемогу всіх, хто проїздив повз наш будинок.

Пікнік відбувався на березі річки Туралли, за три милі від нас, і торік тато повіз нас туди на бричці. Я сидів з батьками попереду, а Мері й Джейн — позаду, обличчям одна до одної.

Фермери й скотарі, що з’їжджалися на свято, користалися з цієї нагоди, щоб похизуватися швидкістю й силою своїх коней, і впродовж усіх трьох миль колеса екіпажів шалено крутилися, камінці розліталися з-під копит, а чоловіки перегукувалися, викликаючи один одного на змагання.

До річки вело шосе, а попід ним тяглася полем колія, вторована тими, хто дбав про своїх коней. У пухкому грунті чорніли три глибокі борозни — дві зовнішні від коліс і середня, ширша, вибита кінськими копитами. Колія ця обминала пні, огинала ставки і в’юнилася між деревами, аж доки, дійшовши до глибокої канави, з’єднувалась із шосе. А втім, ненадовго. Тільки-но перешкода лишалася позаду, колія знову виникала в траві й звивалася далі, аж до вершини горба на обрії.

Батько завжди їздив цією вибоїстою колією, і бричка приємно погойдувалася й підскакувала, коли він «підбадьорював» Принца батогом.

Про нашого Принца — горбоносого гнідого жеребця — батько казав, що він прудкий, як чорт. У нього була сягниста хода, широкі копита, і він часто засікався — задні підкови в нього брязкали об передні.

Мені подобався цей брязкіт, так само, як подобалося рипіння моїх чобітків. Чоботи «на рипах» свідчили про те, що я дорослий, а брязкіт Принцових підків свідчив про те, що він добрий рисак. Батькові, однак, ця Принцова повадка не подобалась, і щоб відучити коня від цього, він навіть поставив йому на передні копита важчі підкови.

Коли Принц завертав на колію й відчував, що віжки ледь напнулися (батько називав це «настроїти коня»), він прищулював вуха, підбирав круп і починав швидко й легко викидати вперед свої могутні ноги — і тоді заводили свою пісню колеса брички.

Мене теж охоплювало бажання співати — так приємно було підставляти обличчя рвучкому вітрові й камінцям, що летіли з-під копит! Я любив дивитись, як батько впевнено правує, випереджаючи вози та бідки, власники яких смикали попущені віжки або вимахували батогом, намагаючись витиснути із своїх коней усе, що можна.

— Гоп! Гоп! — кричав батько, і цей вигук приборкувача мав таку силу, що будь-який кінь, зачувши його, стрімголов кидався вперед.

І от тепер, сидячи на осонні в своїй колясці, я дивився, як батько мастить бричку, й згадував, як рівно рік тому він переміг Макферсона на Двомильному полі.

Батько ніколи не озирався на своїх суперників. Він дивився тільки вперед, на дорогу, й усмішка не сходила з його обличчя.

— Не помітиш вибоїни — відстанеш на ярд, — казав він.

Я завжди озирався, сповнюючись азарту, коли бачив поряд із собою, над колесом нашої брички, морду здоровезного коня, роздуті ніздрі, шию в коричневій піні.

Пригадую, як я, озирнувшись, побачив Макферсона.

— Тату, — вигукнув я, — Макферсон доганяє!

По шосе, відстаючи від нас на корпус, із гуркотом мчала тарадайка на жовтих колесах; Макферсон — рудобородий чолов’яга — нещадно шмагав батогом свого сірого коня. В цьому місці польова колія, якою ми їхали, починала завертати на шосе.

— А дзуськи! — процідив крізь зуби батько. Він звівся, намотав віжки на руку й подивився вперед — туди, де ярдів за сто від нас колія з’єднувалася з шосе перед містком через канаву. Далі колія знов відгалужувалася від шосе, але переїхати місток міг тільки хтось один.

— Ану, жми, красунчику! — вигукнув батько і хльоснув Принца батогом.

Дужий кінь наддав ходи.

— Дай дорогу! — загорлав Макферсон. — Прокляття! Дай дорогу, як не хочеш у пекло, Маршалле!

Містер Макферсон був церковним старостою й добре знався на прокляттях і пеклі, але він не знав, чого вартий наш Принц.

— Насип нам солі на хвіст! — гукнув у відповідь батько. — Гоп! Гоп!

І Принц не підвів: він ще дужче наліг на посторонки, наша бричка вискочила на шосе перед самісіньким носом сірого коня і, знявши хмару куряви, промчала містком, а тоді знову скотилася на польову колію. Наздогнала нас тільки лайка Макферсона, який усе ще вимахував батогом позаду.

— Хай йому грець! — вигукнув батько. — Чого це я маю давати йому дорогу? Та мавши таку легку тарадайку, як у нього, я б уже був он за тим горбом!

Батько завжди страшенно лаявся, їдучи на пікнік недільної школи.

— Ти ж не забувай, куди ми їдемо, — вмовляла його мати.

— Гаразд, — охоче погоджувався батько, але тут-таки вигукував: — Хай йому біс! Онде Роджерс на своєму чалому! Гоп! Гоп!

Нарешті ми подолали останній пагорб і під’їхали до поля, де відбувався пікнік. Неподалік текла річка. Ламана тінь од великого залізничного мосту тремтіла на воді й лежала нерухомо на прибережній траві.

Діти вже гралися на тому полі. Дорослі, схилившись над кошиками, розпаковували чашки й тарілки, діставали загорнуті в папір пироги й розкладали на тацях бутерброди.

До огорожі, що тяглася вгору схилом горба, були прив’язані коні; вони відпочивали, опустивши голову. Раз у раз якийсь кінь змахував торбою й форкав, видмухуючи з ніздрів порох. Унизу, в затінку мосту, стояли вози й екіпажі з опущеними голоблями.

Батько в’їхав на вільне місце під високий прогін, і ми позіскакували з брички, перше ніж він устиг крикнути: «Тпру!» — і напнути віжки.

Я підбіг до річки. Навіть просто дивитися на неї — і то було приємно. Від струнких стеблин очерету по воді розходилися брижі. Пласке листя очерету торкалося її поверхні гострими кінчиками, а з дна раз у раз зринали й лопалися срібні бульбашки, залишаючи по собі кільця легеньких хвильок.

На тому березі річки у високій траві стояли воли й дивилися на мене. Із заростей очерету важко злетів блакитний журавель. Я замилувався ним, але тут Мері підбігла до мене й сказала, щоб я поспішав: час готуватися до змагання. У цьому змаганні я мав твердий намір перемогти, про що й заявив їй, поки ми йшли, тримаючись за руки, по траві до нашої брички, де мати готувала сніданок. Вона розстелила на траві скатертину, а батько, стоячи навколішках, краяв варену баранячу ногу. Батько завжди з підозрою ставився до м’яса, купленого в різника, і твердив, що баранина добра тільки тоді, коли вівцю взяли просто з пасовиська й зарізали, поки вона сита.

— На різниці овець мордують собаки, й тіснява там така, що й передихнути не можна, — казав він. — До того ж, їх там не годують по кілька днів, і вони втрачають усе, що нагуляли.

Тепер батько незадоволено бурмотів щось собі під ніс, перевертаючи баранячу ногу на тарілці.

— Коли це ягнятко було живе, — сказав він мені, — йому було стільки ж років, скільки оце мені тепер. Сідай-но, з’їж шматочок.

Після сніданку я тінню ходив за батьком, аж доки пролунав гонг, що сповіщав про початок змагань.

— Ну, ходім, — сказав він мені, урвавши розмову з приятелем. — Ми ще побачимося, Томе.

Він узяв мене за руку й повів до місця старту, де Пітер Фінлей уже шикував хлопців.

— Назад, ще крок назад, — повторяв Пітер, вирівнюючи шеренгу учасників, які весь час переступали лінію старту. — І не штовхайтеся, не збивайтеся докупи. Оце вже краще. Поспішати нема куди. Приготуйтесь як слід. Команди ще не було. Відступіть на крок!

— Ану, постав і мого героя, — сказав батько, підштовхуючи мене вперед.

Пітер обернувся і, побачивши мене, весело всміхнувся:

— А, це ти! — Потім спитав у батька: — Він і сьогодні засидиться на старті?

— Ні, сьогодні він будь-що переможе, — відповів батько.

Пітер подивився на доріжку, якою ми мали бігти, й сказав:

— Постав-но свого хлопця он перед тим кущем, Білле. Дамо йому невеличку пільгу. — Він погладив мене по голові. — Покажи своєму старому, на що ти здатен.

Я з цікавістю спостерігав метушню перед змаганням, з якого мав вийти переможцем. Хлопці підстрибували на місці або стояли, пригнувшись до землі, спираючись пальцями в землю. Батько сказав, що мені цього робити не треба. Я пішов слідом за ним біговою доріжкою між двома довгими шерегами глядачів. Я знав їх усіх; вони дивилися на нас, приязно всміхаючись. Серед них була і місіс Картер; колись вона дала мені льодяника. Тепер вона помахала мені рукою й гукнула:

— Біжи щодуху, Алане!

— Отут твоє місце, — сказав батько.

Він зупинився і, нахилившись, роззув мене. На соковитій, свіжій траві просто неможливо було встояти босоніж — мені відразу закортіло пострибати. І я почав стрибати.

— Облиш, — сказав батько. — Кінь, що басує, призів не бере. Стій смирно й дивись он на ту стрічку. — Він показав на той кінець доріжки, де стояли двоє чоловіків, тримаючи напнуту стрічку.

Як на мене, до них було далеченько, але я заспокоїв батька:

— Та я туди враз добіжу.

— Слухай, Алане. — Батько присів навпочіпки й зазирнув мені в очі. — Не забувай, що я тобі казав. Тільки-но почуєш постріл — біжи до тієї стрічки. Мчи, не озираючись. Як тільки бабахнуть — біжи. Щодуху, як удома. Я стоятиму отам. То я пішов. Дивись на стрічку й назад не озирайся!

— А якщо я прибіжу перший, мені дадуть приз? — спитав я.

— Авжеж. Ну, готуйся. За хвилину стрельнуть.

І він, задкуючи, відійшов до шереги глядачів. Мене це збентежило. Я мав так багато запам’ятати — а як усе це запам’ятаєш, коли батька нема поряд?

— Готуйся! — раптом гукнув він мені з натовпу.

Я озирнувся, щоб подивитися, чому ж не стріляють з пістолета. Всі хлопці стояли на одній лінії. Їм там разом було, мабуть, весело, а я стояв тут сам-самісінький. Мені захотілося туди, до них. Аж тут пролунав постріл, і всі побігли. І як швидко! Мені аж дух перехопило. Хлопці мчали, закинувши назад голови. Вони змагалися між собою, але мені не було з ким змагатися — бо хіба ж можна бігти наввипередки, коли суперник ще не порівнявся з тобою?

— Біжи! Біжи! Біжи! — кричав мені батько.

Тепер, коли всі вже добігли до мене, прийшов час стартувати й мені, але вони чомусь не стали мене чекати, і я щодуху помчав за ними, лютий і розгублений водночас. Коли я дістався до фінішу, стрічка вже лежала на землі. Я зупинився й заплакав. Батько підбіг і взяв мене на руки.

— Щоб мене дідько взяв! — роздратовано вигукнув він. — Чому ти не побіг, коли стрельнули? Чому ти знов озирнувся й став чекати на хлопців?

— Я чекав, щоб позмагатися з ними, — схлипував я. — Бо коли наввипередки, то треба чесно-о!

— Ну, гаразд, не плач, — заспокоїв мене батько. — Ми все одно зробимо з тебе бігуна.

Все це було рік тому.

Може, і він згадував усе те, розкручуючи колесо, в той час як я сидів у своєму візку з покаліченими, вкритими ковдрою ногами й дивився на нього.

— Так, цього разу ти бігти не зможеш, — сказав він нарешті. — Але я хочу, щоб ти дивився, як біжать інші. Я поставлю твою коляску біля самої стрічки. Дивись на них і біжи разом з ними. Коли перший хлопець розірве стрічку, розривай її разом з ним.

— Як це, тату? — спантеличено спитав я.

— Подумки, — відповів він.

Я обмірковував йогр слова, поки він ходив до стайні по бляшанку з мастилом. Повернувшись, він поставив її на землю коло брички, витер клоччям руки й сказав:

— У мене була колись чорна сучка, покруч гончака з дворняжкою, я з нею полював на кенгуру. Прудка, мов вітер. Як угледить кенгуру за сто кроків, то вже не відстане — будь-що наздожене. Сполохне, бувало, ціле стадо, вибере одного, кинеться за ним, ухопить за хвоста просто на льоту, коли той підскочить угору, й повалить. Не так, як інші собаки, що цілять у плече. І не було випадку, щоб вона схибила. Кращої собаки в мене зроду не було. Один хлопець давав мені за неї п’ять фунтів.

' — Чому ж ти її не продав, тату?

— Розумієш, я взяв її маленьким цуценятком і виростив. Назвав її Бессі.

— Тепер би її нам…

— Атож, непогано було б. Але якось вона наразилася на кіл і ушкодила собі плече. На ньому виросла велика гуля, і відтоді з Бессі вже не було ніякої користі. Та я однаково брав її з собою на полювання, й, поки інші собаки гналися за кенгуру, вона гавкала. Ніколи не бачив, щоб собака так заводився під час гонів — а сама ж вона в тих гонах участі не брала. Пригадую, одного разу ми зацькували старого кенгуру; він стояв спиною до дерева, і, коли Бріндл — інший мій мисливський пес — кинувся на нього, кенгуру розпанахав йому всю спину. І віриш, Бессі, побачивши це, аж завила. Їй-богу! Я зроду не бачив собаки, який би так завзято полював і бився, як Бессі. Але ж насправді вона не полювала й не билась, а тільки дивилась і гавкала!

— Мені так цікаво слухати про неї, тату, — сказав я, сподіваючись, що батько розповість ще що-небудь.

— Так-от, ти маєш бути таким самим, як вона. Коли ти дивитимешся на інших, то намагайся разом з ними битися, бігати, змагатися, мчати верхи й горлати. А про ноги свої забудь і не думай. Принаймні я відтепер про них не думатиму..

13

Щоранку сусідські діти заходили по мене, щоб везти до школи. Їм це подобалося, бо кожен по черзі сідав у візок і їхав разом зі мною.

Ті, що тягли візок, басували, як коні, а я кричав їм: «Гоп! Гоп!» — і вимахував уявним батогом.

Возили мене Джо Кармайкл, який жив через дорогу, — ми з ним приятелювали, — Фредді Гок, який умів усе робити краще за інших і був героєм школи, а також Ябеда Бронсон, який, коли хтось його зачепить, кричав, що піде скаржитися вчителеві.

На нашій вулиці жили дві дівчини. Одну звали Аліса Баркер. Геть усі хлопці в школі упадали коло неї, але їй подобався тільки Фредді Гок. Другу звали Меггі Малліген. Ця рослява дівчина знала три страшні прокльони і, коли розізлити її, проказувала їх одним духом. Нам’яти комусь вуха їй було заіграшку, й мені особливо подобалося, коли возила мене вона, бо я був закоханий у Меггі.

Іноді, коли ми грали в «баских коней», візок перекидався, і Меггі промовляла свої три прокльони, а тоді піднімала мене й гукала до інших:

— Ану, допоможіть мені з візком, поки ніхто не побачив!

Вона мала довгі руді коси, й хлопці в школі іноді дражнили її:

— Руде волосся від кота взялося!

А вона співучим голосом відказувала:

— А твій ніс для сімох ріс, та дурню дістався!

Вона нікого не боялася; не боялася вона й биків.

Одного разу Макдональдів бугай вискочив на дорогу й напав на чужого бугая. Ми всі зупинилися подивитись. Макдональдів бугай був більший, він притис супротивника до дерева і прохромив йому бік. Той заревів і кинувся тікати. По його задніх ногах цебеніла кров. Він біг дорогою просто на нас, а Макдональдів бугай гнався за ним, на ходу штрикаючи рогами.

Джо, Фредді й Ябеда вмить видерлися на паркан, але Меггі залишилася зі мною й не випустила ручки візка. Вона намагалася скотити візок з дороги, але не встигла. Макдональдів бугай підчепив його рогами, візок перекинувся, я вилетів з нього, але впав на папороть і не забився. Меггі Малліген теж лишилася ціла і здорова.

Але колесо візка зігнулось, і Меггі взяла мене на плечі й понесла додому. Перепочивала вона лише чотири рази — Джо з Фредді рахували.

Візок ми звичайно залишали біля дверей школи, й до класної кімнати я заходив на милицях.

Школа містилась у довгій кам’яниці з високими, вузькими вікнами. Сидячи за партою, щось побачити з них було неможливо. Широкі підвіконня вкривав крейдяний порох; в одній з глибоких віконних ніш стояла стара ваза із зів’ялими квітами.

В класі висіли дві дошки, на поличках під ними лежали грудки крейди, ганчірки, великі косинці й лінійки.

В стіні між дошками був камін, напханий старими зошитами, а над ним висіла картина, що зображувала гурт закривавлених солдатів; тримаючи рушниці навпереваги, вони дивилися кудись убік, а біля їхніх ніг лежали трупи інших солдатів. У центрі картини, трохи вище за інших, стояв офіцер з прапором на довгому держаку. Він щось кричав і сварився кулаком. Картина мала назву «Стоїмо до останнього», але міс Прінгл не знала, де саме вони стоять. Містер Такер казав, що на картині зображений найвищий вияв британського героїзму; кажучи це, він стукав по картині довгою указкою, щоб ми добре затямили, що саме він має на увазі.

Міс Прінгл навчала малюків, а містер Такер — старших. Міс Прінгл дивилася на нас з-понад окулярів. Вона носила високі стоячі коміри, й їй було важко кивати сивою головою, коли хтось просив дозволу вийти з класу. Мені завжди хотілося вийти, бо там, за дверима, можна було постояти на осонні, помилуватися горою Тураллою і послухати, як цокотять сороки. Іноді нас збиралося надворі троє-четверо, й тоді ми сперечалися, кому вертатись до класу останнім.

Містер Такер був старшим учителем. Він не носив окулярів. Його очі лякали нас, навіть коли ми нахиляли голову, щоб не бачити їх. Вони були колючі, холодні, невблаганні, й своїм поглядом містер Такер умів шмагати, мов батогом. Він завжди мив руки в емальованій мисці, що стояла в кутку, а тоді підходив до свого столу й витирав їх маленьким білим рушничком, ні на мить не зводячи очей з класу. Він витирав кожен палець окремо, починаючи з великого. Пальці в нього були довгі, білі, й під шкірою проступали жилки. Витирав він їх швидко, але ретельно, і водночас свердлив нас очима.

Поки він витирав руки, в класі панувала німа тиша. Скінчивши, він згортав рушник, ховав його в шухляду столу, а тоді посміхався до нас самими губами.

Я боявся його, як лютого звіра.

Карав він нас кийком і, перше ніж ударити свою жертву, двічі із свистом змахував ним, а тоді проводив по ньому рукою, немовби очищаючи його.

— Ну! — казав він і шкірив зуби в посмішці.

Вміння мовчки зносити його удари було ознакою мужності. Хлопець, що заплакав з болю, вже не міг попихати іншими. Навіть малюки задиралися з таким, бо були певні, що зможуть його відлупцювати. Моє честолюбство вимагало, щоб я бодай чимось відрізнявся від інших, а що можливості мої були вельми обмежені, то я виробив у собі зневагу до кийка, хоч містера Такера я боявся більше, ніж будь-хто. На відміну від інших хлопців, я не відсмикував руку, коли над нею здіймався його кийок, і після удару не кривив обличчя й не ховав руки під пахву, бо не вірив, що це може зменшити біль чи розчулити містера Такера. Після ударів кийком мої пальці терпли й не згинались, і я не міг удержати милиці; щоб дошкутильгати до парти, мені доводилося підсовувати руки тильним боком під перекладки милиць.

Міс Прінгл не мала кийка. Вона мала широкий ремінь, кінець якого був розрізаний на три хвости: міс Прінгл вважала, що ці хвости б’ють болючіше, але згодом вона зрозуміла свою помилку й відтоді шмагала нас широким кінцем.

Замахуючись ременем, вона щільно стуляла губи й затамовувала подих, але сильних ударів у неї не виходило. Звичайно вона походжала по класу з ременем у руці й раз у раз хльоскала ним себе по спідниці, як погонич ляскає батогом, щоб пострахати худобу.

Шмагаючи нас, міс Прінгл зберігала спокій. Зате містер Такер скаженів, коли вирішував, що треба когось покарати. Він підбігав до свого столу, з грюкотом відкидав кришку і, гарячково шукаючи серед паперів і зошитів свого кийка, несамовито горлав:

— Ану, виходь сюди, Томпсоне! Ти кривлявся, гадав, що я відвернувся й не бачу, але я бачив, бачив усе!

Коли він бив учня, ніхто в класі не думав про науку. Ми сиділи в німому заціпенінні, налякані люттю, якої не могли ні зрозуміти, ані пояснити. Обличчя містера Такера наливалося кров’ю, голосу його не впізнати було, і він видавався нам страхітливим чудовиськом.

Ми знали, як він помітив, що Томпсон кривляється в нього за спиною. Скло на картині над каміном віддзеркалювало обличчя учнів, і, дивлячись на картину, містер Такер бачив перед собою не трупи полеглих і не офіцера, який вигукував щось, стискаючи в руці держак прапора, а наші обличчя.

У своїх розмовах ми часто згадували кийок і ремінь. Дехто із старших хлопців висловлювався на цю тему вельми авторитетно, і ми шанобливо слухали їх.

Наприклад, вони запевняли: якщо в тріщинку на кінці кийка застромити кінську волосину, то кийок розколеться навпіл від першого ж удару. Після таких розмов я мріяв залізти крізь вікно до школи, коли там нікого не буде, застромити кінську волосину в тріщинку й так само непомітно втекти. Я уявляв собі, як люто кривитиметься наступного дня містер Такер, роздивляючись на свій розтрощений кийок, і як я з усмішкою підставлятиму руку під удар, добре знаючи, що вдарити мене він уже не зможе. Це була надзвичайно втішна картина.

Але для того, щоб застромити кінську волосину, треба було зламати кришку столу, а цього зробити ми не могли. Отож ми натомість натирали долоні живицею, вважаючи, що вони зашкарубнуть і не відчуватимуть ударів.

Поступово я уславився в школі як фахівець з усіх питань, що стосувалися живиці. Я казав, скільки її треба брати й як втирати, пояснював, які властивості має та чи інша живиця — і все це тоном знавця, що не терпить заперечень.

Згодом, однак, я перейшов на інший засіб — кору акації. Я поливав її окропом і занурював руки в коричневу рідину. Хлопців я запевняв, що від цього шкіра дубіє, й на доказ показував свої зашкарублі від милиць долоні. Я багатьох навернув у свою віру, і пляшечка коричневого настою кори коштувала чотири скляні кульки для гри; якщо ж колір рідини наближався до чорного, за неї давали шість сигаретних карток.

Спочатку я сидів у тому кутку класу, де викладала міс Прінгл. Там парти стояли ярусами, причому останній ряд був мало не під стелею. За кожною партою на лаві без спинки сиділо по шестеро учнів. Складаними ножиками на партах були вирізьблені ініціали, кола, квадрати і просто глибокі борозни. В деяких кришках були прорізані круглі отвори, крізь які можна було кидати вниз, у відділення для підручників, гумку чи олівець. На кожній парті стояли в гніздах по шість чорнильниць, і біля кожної був жолобок для ручок та олівців.

Малюки писали на грифельних дошках. У кожній дошці вгорі була просверлена дірочка, а крізь неї просилений мотузок, на якому трималася ганчірка.

Щоб стерти написане, треба було поплювати на дошку, а потім витирати ганчіркою. За кілька днів од ганчірки починало тхнути, й тоді доводилося випрошувати в матері нову.

Учні намагалися набрати для плювка якомога більше слини: для цього треба було втягти щоки і як слід попрацювати щелепами. Добрячий плювок був предметом гордості, й учень демонстрував його сусідові по парті, а потім нахиляв дошку й спрямовував струмочок слини туди й сюди, аж доки він звужувався настільки, що далі бавитися було вже нецікаво. Тоді учень витирав дошку ганчіркою й починав знову прислухатися до того, що розповідала міс Прінгл.

Міс Прінгл вважала, що механічне повторення назавжди вкарбовує в пам’ять будь-яке правило, а тому пояснювати його немає рації.

Спершу ми завчали абетку, щодня повторюючи її, а потім весь клас виспівував:

— Ка-і-те — кіт, ка-і-те — кіт, ка-і-те — кіт.

Ввечері можна було похвалитися перед матір’ю, що ти знаєш, як пишеться слово «кіт», і в матері твоя вченість викликала захоплення.

А втім, на батька моя похвальба не справила належного враження.

— До дідька «кота». Скажи-но краще, як пишеться «кінь».

Я легко засвоював пояснення вчителя — якщо уважно слухав. Але на уроках я любив хихотіти й теревенити, і кийок частенько гуляв по моїх долонях. Додому я щоразу повертався, чогось не засвоївши й не вивчивши, і школа робилася для мене дедалі осоружніша. На думку міс Прінгл, я мав дуже поганий почерк, і, переглядаючи мої письмові вправи, вона завжди невдоволено прицмокувала язиком. Зате малювання мені подобалось: я малював евкаліптові листки, і вони в мене виходили краще, ніж в інших. На уроках креслення ми рисували куби, й мої завжди були криві.

Раз на тиждень у нас бував урок з природознавства. Я любив ці уроки, бо на них дозволялося стояти круг столу, й ми штовхалися, вовтузились і взагалі розважалися кожен на свій смак.

Одного разу містер Такер відчинив шафу, в якій зберігалися кілька скляних пробірок, спиртівка, пляшечка із ртуттю і шкіряне кружальце, до центра якого був прикріплений мотузок. Поклавши всі ці предмети на стіл, він сказав:

— Сьогодні нашою темою буде вага повітря. Вона дорівнює чотирнадцяти фунтам на один квадратний дюйм.

Для мене ці слова були позбавлені будь-якого змісту, але я стояв поряд з Меггі Малліген, і мені закортіло похизуватися своїми знаннями.

— А мій батько каже, — заявив я, — що чим більше повітря наковтається людина, тим вона буде легша й нізащо не потоне в річці.

Я вважав, що це безпосередньо стосується теми уроку, але містер Такер повагом поклав шкіряне кружальце на стіл, подивився на мене нищівним поглядом і процідив крізь зуби:

— Затям собі, Маршалле, що нас не цікавить ні твій батько, ані його спостереження, навіть якщо ці спостереження свідчать про дурість його сина. Тож слухай, будь ласка, урок.

Тоді він узяв шкіряне кружальце, змочив його й притис до столу, і жоден з нас не подужав його віддерти, тільки Меггі Малліген, смикнувши, відірвала його від столу й тим самим довела, що повітря не має ніякісінької ваги.

— Я б так хотів що-небудь тобі подарувати, — сказав я Меггі, — але в мене нічого немає.

— А книжечки з малюнками в тебе є? — спитала Меггі.

— Є дві — лежать під ліжком, — зрадів я. — Я подарую їх тобі.

14

Я поступово зжився з милицями. Руки в мене розвинулися поза всякими пропорціями до решти тіла, шкіра під пахвами зашкарубла і стала тверда. Милиці мені більше не муляли, і я ходив на них зовсім вільно.

Виробивши кілька способів пересування, я дав їм назви алюрів: крок, клус, галоп, кар’єр. Часто я падав, бувало, сильно забивався, але врешті-решт навчився падати так, щоб не ушкоджати «погану» ногу. Всі свої падіння я також розрізняв за певними ознаками і, щойно спіткнувшись, уже наперед знав, як упаду — «добре» чи «погано». Якщо милиці сковзалися, коли я вже виніс тіло вперед, то я падав на спину, й це було найгірше, бо моя «погана» нога підверталась і опинялася піді мною. При такому падінні я боляче забивався і, щоб стримати сльози, молотив руками по землі. Якщо ж сковзалася або перечіплювалася за камінь чи корінь одна милиця, то я падав уперед, на руки й ніколи не забивався.

Але так чи так я завжди ходив у синцях і гулях, і щовечора мені доводилося мазати йодом нові подряпини.

Та мене це не засмучувало. Я сприймав ці прикрощі як щось природне й неминуче й ніколи не пов’язував їх із своїм каліцтвом, бо, як і раніше, калікою себе не вважав.

Почавши знову ходити до школи, я пізнав те, що зветься смертельною втомою — лихом, що переслідує всіх калік.

Я завжди обирав найкоротший шлях, зрізав кути, йшов навпростець. Я пробивався крізь зарості будяків, щоб не зробити кількох зайвих кроків в обхід, ліз через огорожі, навіть якщо до хвіртки від того місця лишався десяток ярдів.

Нормальна дитина не може йти вулицею спокійно: вона пританцьовує, підкидає ногою камінці й у такий спосіб витрачає надмір енергії. Я теж відчував таку потребу і, йдучи шляхом, підстрибував і робив усілякі незграбні викрутаси — просто, щоб виразити свій гарний настрій. Дорослих ці непоказні вияви життєрадісності надзвичайно зворушували, й вони дивилися на мене з таким співчуттям, що я відразу кидав пустувати й тільки по тому, як вони зникали, знову поринав у свій безтурботний світ, де не було місця жалощам і смутку.

Непомітно для мене самого в моїй душі відбувалася переоцінка цінностей. Якщо раніше я відчував цілком природну повагу до хлопців, що мало не весь вільний час віддавали книжкам, то тепер захоплювався тільки тими, хто відзначався фізичною силою. Футболісти, боксери, велогонщики викликали в мене куди більший захват, ніж, скажімо, винахідники і вчені. Я шукав товариства найвідчайдушніших шибайголів, та й сам на словах зробився неабияким забіякою.

— Не я буду, як не затоплю тобі в пику після уроків, Теде, от побачиш.

Я пересипав свою мову погрозами, але здійснювати їх не поспішав. Я просто не міг ударити першим і тільки відповідав на удар.

Будь-який вияв жорстокості був мені гидкий. Побачивши, бувало, як хтось б’є коня чи собаку, я повертався додому страшенно пригнічений, обіймав Мег і з хвилину сидів, пригорнувши її до себе. Помалу мені легшало на серці: я думав, що моєї собаки не спіткає ніяке лихо.

Я дуже любив тварин і птахів. Політ птаха діяв на мене, як музика. Мене мало не до сліз розчулював біг собаки, а коли я бачив, як кінь скаче галопом, то аж тремтів од незбагненного хвилювання.

Я не розумів тоді, що, захоплюючись будь-яким проявом сили і спритності, я немовби компенсував свою власну нездатність до таких дій.

Разом з Джо Кармайклом ми полювали в хащах і на пасовиськах на кролів та зайців, і, коли собаки, було, сполохають зайця й кинуться за ним, я з насолодою стежив, як легко мчать, майже летять мисливські пси.

Вечорами я забирався в хащі й дихав там пахощами землі й дерев. Серед папороті й моху я ставав навколішки й припадав обличчям до землі, бо мені хотілося пальцями відчути її, обмацував грудочки, й піщинки, й тонюсінькі корінчики. Я роздивлявся на неї, мов на якесь чудо, й мені навіть починало здаватися, що я тримаю голову надто високо над землею і тому не можу по-справжньому натішитися травою, польовими квітами, мохом і камінцями на стежці. Мені хотілося бігати по-собачому, носом до землі, щоб не пропустити жодного запаху, жодного з чудес світу, які прибирали вигляд камінця чи билинки.

Поповзом я прокладав у траві тунелі до краю болота, роблячи щоразу нові відкриття, або лежав долілиць, притиснувшись обличчям до ніжних, схожих на кулачки немовляти, пагінців папороті, які щойно проросли з родючого мороку землі. Які ніжні вони були, які лагідні й приязні! Я опускав голову й торкався їх щокою.

Але я почував себе скутим, обмеженим у своїх пошуках чудесного одкровення, яке пояснило б і вгамувало голод, що мучив мене. І я поринав у світ мрій, у якому міг мандрувати вільно, не обтяжений своїм неслухняним тілом.

Після вечірнього чаю, перше ніж приходив час лягати спати, в тій сповненій таємничого чекання темряві, коли жаби на болоті заводили свої пісні й перший опосум визирав з дупла, я виходив до хвіртки й довго стояв, дивлячись між штахетинами на нерухомі на тлі неба хащі по той бік дороги й на гору Тураллу, чітко окреслену сяйвом місяця, що ще ховався за її вершиною. Цю пору доби я любив найбільше.

Прислухаючись до кумкання жаб, до крику сови чи цвірчання опосума, я подумки розпочинав свій біг по нічних просторах. Я мчав могутніми стрибками на всіх чотирьох, носом до землі, винюхуючи сліди кроля чи кенгуру. Не знаю, ким я був у ці хвилини — динго чи звичайним собакою, що живе собі на самоті в хащах, — але я не відділяв себе від цих хащів, жив з ними одним життям, і все, що вони могли дати, було моє.

У цій втечі від дійсності — від свого каліцтва — найбільша швидкість не втомлювала мене, найдовші стрибки не вимагали зусиль, і кожен рух мій відзначався тією легкістю й красою, які я помічав у здорових людей, у собак і коней.

Коли я був собакою, що мчить нічним простором удалину, я не знав напруження, виснаження, болючих падінь. Я линув крізь хащі носом до встеленої листям землі, переслідував кенгуру, повторюючи їхні рухи, хапаючи їх у стрибку, я перелітав через струмки й повалені дерева, вискакуючи з темряви на місячне світло й знову зникаючи в темряві, і всі м’язи напружувалися в моєму невтомному тілі, сповненому потужної, радісної енергії.

Я не уявляв собі, що здорові люди можуть зазнавати втоми. Мені здавалося, що стомлюються тільки ті, хто ходить на милицях. Адже тільки милиці заважали мені пробігти весь шлях до школи без зупинки, тільки через них серце моє починало болісно калатати, коли я сходив на горб, і мені доводилося прихилятися до дерева й відхекуватись у той час, як хлопці йшли собі далі. Але я не відчував ненависті до своїх милиць. Такого почуття я не мав. Коли я мріяв, милиць просто не існувало, але повертався я до них без гіркоти.

В цей період, коли я звикав до свого каліцтва, обидва світи, в яких я жив, були мені однаково приємні. Вони доповнювали один одного. Світ дійсності гартував мене; в світі мрій я випробовував свій гарт.

15

Фредді Гок бігав, бився, вилазив на дерева й стріляв з рогачки краще за всіх хлопців у школі. Він був чемпіоном з гри в скляні кульки й міг закинути сигаретну картку, як ніхто, далеко. Вдача в нього була спокійна, він ніколи не вихвалявся, і я відчував до нього щиру приязнь. Він збирав сигаретні картки, і йому бракувало тільки одної, щоб мати повний набір серії «Зброя Британської імперії».

Свою колекцію він зберігав у бляшанці з-під тютюну. Щодня я спостерігав, як він виймає пачку маленьких карток, слинить великий палець і перелічує їх. Щоразу виявлялося, що тих карток — сорок дев’ять.

Мені дуже хотілося знайти для нього ту, якої бракувало, і в кожного стрічного я запитував: «У вас часом немає сигаретних карток?» — та все марно.

Коли я вже вирішив був, що це — найрідкісніша картка в світі, вершник, що проїздив повз наші ворота, вислухавши моє запитання, вийняв її із сигаретної коробки й віддав мені.

Спершу я не повірив власним очам. Але сумнівів бути не могло: вона мала номер тридцять сім — саме той номер, що його бракувало Фредові!

Наступного дня я нетерпляче очікував на дорозі, коли ж з’явиться Фредді, і, побачивши його, ще здалеку почав вигукувати йому чудову новину. Розібравши нарешті, що я кричу, Фредді щодуху кинувся до мене, й за хвилину я вручив йому картку.

— Мені її дав якийсь дядько на коні, — збуджено почав розповідати я. — Він мене питає: «Що ти збираєш?», а я: «Зброю Британської імперії». Він каже: «Здається, я одну таку картку маю». І він її таки мав! Тепер у тебе повний набір.

Фредді подивився на малюнок, на номер на зворотному боці картки, прочитав опис зображеної на ній зброї й сказав:

— Це вона, таки вона!

Потім він видобув з кишені бляшанку з-під тютюну й відкрив її. Вставивши нову картку в колоду на місце, що відповідало її номеру, він постукав колодою об стовп, щоб підрівняти її, наслинив палець і заходився повільно лічити картки, називаючи вголос кожен номер. Я повторював за ним номери.

Коли він перевернув останню, я переможно вигукнув:

— П’ятдесят!

— Схоже на те! — кивнув Фредді.

Він знову постукав колодою об стовп і перелічив картки, починаючи з кінця.

— Ну, тепер у тебе повний набір, Фредді, — сказав я. — І жодної бракованої.

— Еге ж, — відповів він, ховаючи картки в бляшанку. — Хто б міг подумати — всі до одної!

Він постояв, дивлячись на бляшанку й усміхаючись, а тоді раптом тицьнув її мені в руки:

— На, бери, я збирав їх для тебе.

Фредді рідко грався зі мною в школі — там весь його вільний час забирали ігри в скляні кульки, в сигаретні картки, в дзигу.

Я кепсько грав у кульки й завжди програвав. Фредді мав особливу кульку — «справжню молочну», яка коштувала цілий шилінг, і він позичав її мені, коли гра йшла на «справжні». Кожен з гравців ставив по одній «справжній» кульці, але тільки майстри дозволяли собі ризикувати «справжніми молочними».

Я програвав, підходив до Фредді й казав:

— Я знову програв її, Фредді.

— Кому? — питав він.

— Біллі Робертсону.

— Гаразд, — казав Фредді, підходив до Біллі, відігравав свою кульку, давав її мені й повертався до своєї гри.

Він завжди підходив, коли я сварився з кимось із хлопців, і прислухався, колупаючи гравій носком черевика. Якось Стів Макінтайр пообіцяв копнути мене в сідниці, а я йому відповів:

— Тільки спробуй — ноги переламаю.

Стів замірився ногою, Фредді, який усе чув, сказав Стіву:

— Копнеш Алана — вважай, що копнув мене.

Стів одчепився, та коли ми поверталися до класу, просичав мені у вухо:

— Після уроків я з тобою поквитаюсь, от побачиш.

Перше ніж він устиг відскочити, я оперіщив його милицею по гомілці, й після цього думки в класі розділилися. Одні хлопці казали, що юшку слід пустити мені, інші — що на це заслуговує Стів.

Ми із Стівом посварились, коли штовхалися коло квадратного залізного бака з питною водою. До крана був прив’язаний великий бляшаний кухоль, а під краном, у заглибині, вичовганій ногами школярів, стояла калюжа розлитої води. Спраглі діти тупцювали в тій брудній калюжі, мов худоба коло корита.

Влітку, щойно починалася перерва, всі прожогом кидалися до бака, й там здіймався гармидер, хлопці та дівчата відштовхували одне одного, видираючи напівпорожній кухоль із рук того, хто пив, і, захлинаючись, жадібно ковтали воду, в той час як до них тяглися десятки рук. Тільки-но хтось, напившись, випускав кухоль, його підхоплювали інші.

Коло бака стояв неймовірний галас. На тих, що пили, напосідали з усіх боків, їх благали й лаяли, їм нагадували про невиконані обіцянки.

— Сюди, сюди, ліворуч, Білле… Давай кухоль… Я ж позичав тобі свою «справжню молочну»!

— Джіме, даси, коли нап’єшся?.. Даси, Джіме, га?

— Залиш половину, вистачить на двох! Та куди ти пхаєшся, куди лізеш, у вухо захотів?

— Я прийшов перший, тепер моя черга… А ти котися знаєш куди!

Вода вихлюпувалася на платтячка, сорочки… Хлопці вискакували із цієї колотнечі на одній нозі, тримаючись обома руками за забиту гомілку:

— О-о-о!

Дівчата верещали:

— От я розповім учителеві!

Ті, кому пощастило напитися, прокладали собі дорогу в юрмі, витираючи долонею мокрі губи й переможно всміхаючись.

Я бився за воду так само, як усі. Тут ніхто не зважав на моє каліцтво, мене відштовхували й стусали, забувши про мої милиці.

Мені це було залюбки, я вигукував погрози, яких просто не міг би виконати.

— Я з тебе котлету зроблю! — кричав я найдужчому в школі шибайголові, й той тільки здивовано витріщався на мене.

Ніхто не сумнівався, що я ладен здійснити свої погрози, але до сварки із Стівом Макінтайром мені не траплялося нагоди це довести.

Стів підбив мені кухля, коли я пив, обливши мене з голови до ніг, і видер його у мене з рук. Я стусонув його кулаком у живіт, але впустив милицю й упав. Лежачи на землі, я схопив Стіва за ноги й повалив у грязюку. Він підвівся раніше за мене й кинувся був на мене з кулаками, але тут пролунав дзвінок.

Опісля ми цілий тиждень обмінювалися погрозами; в нього і в мене були приятелі, що нашіптували нам на вухо поради. Всі сходилися на тому, що в мене дужі руки, але прибічники Стіва одверто заявляли, що треба тільки вибити в мене милиці — й мені капець. Мої ж приятелі, навпаки, твердили, що я краще б’юся лежачи.

Сам я не знав, як б’юся найкраще, але про поразку я навіть не думав.

— Нехай він навіть оглушить мене, — казав я Фредді Гоку. — Я однаково накинуся на нього, як тільки прийду до тями.

Мої міркування грунтувалися на простій логіці: «Якщо ти сам не здасися, тебе ніколи не переможуть». Я знав, що ніяка сила в світі не примусить мене здатися, — отже, перемога буде моя.

Перелічивши скляні кульки і зсипаючи їх у полотняний мішечок, Фредді сказав:

— Я поб’юсь із Стівом замість тебе. І дам тобі ще одну «справжню молочну».

На це я погодитися не міг. Я хотів сам поквитатись із Стівом Макінтайром. Я мусив битися з ним хоча б тому, що інакше мене прозвали б слиньком і ніхто в школі більше не вірив би жодному моєму слову.

Я пояснив усе це Фредді, й він порадив мені битися зі Стівом, прихилившись спиною до кам’яного муру, — тоді, мовляв, Стів битиме кулаком об мур щоразу, як схибить.

Мені цей план сподобався.

Повернувшись того вечора додому зі школи, я сказав матері, що завтра битимусь із Стівом Макінтайром коло старого пня на Джексоновім вигоні.

Мати, що саме поралася коло плити, обернулася до мене й вигукнула:

— Битись? Ти збираєшся битись?

— Атож, — відповів я.

Вона поставила на плиту великий закіптявілий чайник і сказала:

— Мені це не подобається, Алане. Хіба ти не можеш відмовитися від цієї бійки?

— Ні, — відповів я. — Я хочу з ним битися.

— Не треба, — благально сказала вона і раптом замовкла, стурбовано замислившись. — Я… А що каже батько?

— Він ще не знає про це.

— То піди й розкажи.

Я пішов до обори. Батько водив молодого нервового коня, що, вигнувши дугою шию, тяг за собою колоду. Кінь гриз вудила, і з губів у нього звисала піна. Йшов він ривками, а батько щось йому говорив.

Я зіп’явся на огорожу й сказав:

— Завтра я битимусь із Стівом Макінтайром.

Батько притримав коня й поплескав його по шиї.

— Як це — «битимусь»? — спитав він. — Навкулачки?

— Еге ж.

— А чого раптом?

— Він облив мене водою.

— Ну, і що ж тут такого? — сказав він. — Я й сам люблю побризкатися.

— Він весь час задирається.

— Оце вже гірше, — повільно промовив батько, дивлячись собі під ноги. — Хто буде твоїм секундантом?

— Фредді Гок.

— Та-ак, — пробурмотів батько, — він хлопець непоганий. — І додав: — Певно, тобі таки треба помірятися з ким-небудь силою. — Він звів на мене очі. — Але ж не ти завівся перший, правда, синку? Мені б це було неприємно.

— Ні, — відповів я. — Це він задирається до мене.

— Ясно, — сказав батько й подивився на коня. — Зажди-но, я його відведу.

Я подивився, як батько розпрягає коня, а тоді зліз з огорожі й став чекати його біля дверей стайні.

Вийшовши звідти, батько сказав:

— Ну, а тепер давай з’ясуємо, як воно буде. Який він на зріст — цей Макінтайр? Я щось не пам’ятаю його.

— Він вищий за мене, але Фредді каже, що він боягуз.

— Гаразд, а ти все-таки подумай, що буде, як він накинеться на тебе. Адже він з тобою робитиме, що схоче, а ти навіть дотягтися до нього не зможеш. Ну, молоснеш ти його раз-другий, але ж якщо він поцілить тебе в підборіддя, ти просто гепнешся — та й по всьому. І не тому, що ти не вмієш битися, — квапливо додав він. — Я знаю, ти годен молотити кулаками незгірше за ту молотарку, але як ти встоїш на ногах? Ти ж не зможеш воднораз і за милиці триматись, і його бити.

— Та якщо я впаду, то ще краще буде! — збуджено вигукнув я. — Я тоді потягну його за собою, і йому вже не вирватися.

— Ну, а як твоя спина?

— А що спина?! Вона ж не болить. Якби він ударив по ній, то заболіла б, але ж я на ній лежатиму!

Батько дістав з кишені люльку й зосереджено почав набивати її тютюном.

— От коли б у якийсь інший спосіб… Скажімо, на рогачках.

— Ет, з рогачки він ого як стріляє. Може поцілити синицю через дорогу.

— То, може, кийками? — невпевнено запропонував батько.

— Кийками? — вигукнув я.

— Атож. Кийками тобі було б вигідніше. В тебе руки дужчі. Ти міг би з ним битися, сидячи на траві. Тільки-но скомандують: «Починай!» — чи як там у вас кажуть, вріж йому щосили. Як він справді боягуз, то йому й одного удару вистачить.

— А як він не схоче битися кийками?

— Зроби так, щоб схотів, — наполягав батько. — Якщо почне викручуватися, обізви його при всіх боягузом. Він упіймається на цей гачок. І головне — спокій. Не гарячкуй. Старайся поцілити його по пальцях. Якщо цей хлопець такий, як його батько, то він базікало. Нещодавно я бачив у шинку, як його батько сікався до людей — кому б, мовляв, у пику затопити. Та коли старий Райлі запропонував йому вийти на моріжок, він одразу принишк. І син у нього, певно, такий самий. Побачиш, якої він заспіває, коли ти запропонуєш битися не навкулачки, а палицями.

Увечері крізь прочинені двері я бачив, як батько розмовляв з матір’ю, що штопала мої шкарпетки. Він казав:

— Ми повинні гартувати його, Мері. Нехай вчиться витримувати удари в обличчя, хоч би які болючі вони були. Бо якщо оберігати його від них, то потім його битимуть по потилиці і то як! Це страшно, що й казати, але нічого не вдієш. Час уже думати не про дитину, а про дорослого і про його майбутнє. Я знаю, який це ризик, але хочу, щоб він пішов битися. Бо інакше може вийти так, що від синців ми його врятуємо, а серце розіб’ємо. Ні, як на мене, то нехай краще ризикує. Може, я помиляюсь, але ладен закластися на що завгодно, що так воно буде краще.

Мати щось сказала йому.

— Знаю, знаю, — відповів він, — але треба піти на ризик. Я теж страшенно боюся цього, але в найгіршому разі він матиме гулю на лобі й два-три синці… Не хотів би я бути на місці того хлопця Макінтайра, — додав він по короткій паузі і, відкинувши голову, стиха засміявся.

Мати уважно дивилася на його освітлене лампою обличчя.

16

Бійки відбувалися після уроків. Того дня, коли мала відбутися бійка, всі в школі ходили збуджені й схвильовані. Дівчата раз у раз погрожували, що розкажуть учителю, а хлопці кляли найвідоміших ябедниць останніми словами, після чого ображені дівчата, задерши носа і метляючи кісками, йшли з подвір’я, супроводжувані гнівними поглядами всіх тих, хто зневажав доноси.

Але потрібна була неабияка сміливість, щоб справді донести вчителеві, коли вся школа з нетерпінням чекала бійки, а тому дівчата, що вважались ябедницями, із загрозливим виглядом підходили до шкільних дверей, але перед ними нерішуче зупинялися й починали обмінюватися образливими зауваженнями щодо «тих нахабних хлопців», які пильно стежили за ними.

Дівчата не ходили дивитися бійки, бо це видовище вважалося надто брутальним для їхніх тендітних натур, але вони стежили за перебігом подій здалеку і, як розповідала мені Меггі Малліген, збуджено лаялися не гірше за хлопців.

Меггі ходила на всі бійки. Вона й тепер ішла в натовпі моїх прихильників, коли ми простували на Джексонів вигін. Вона скористалася з нагоди, щоб засвідчити мені свою відданість:

— Якщо він тебе наб’є, я відлупцюю його сестру, — квапливо прошепотіла вона.

Кращої присяги на вірність не можна було б і придумати.

— Я виб’ю з нього душу, — заспокоїв я дівчину.

Я не сумнівався у своїй перемозі. Я був скоріше зацікавленим спостерігачем, аніж головною дійовою особою події, до якої так завзято готувалися мої прихильники. На цей час уже відомо було, хто на чиєму боці. У кожного хлопця напередодні спитали, за кого він, і голоси поділилися майже порівну.

Стів Макінтайр спершу зневажливо поставився до моєї пропозиції битися кийками, але хлопці зустріли її з таким захватом, що Стіву ніде було дітись, надто коли я звинуватив його в боягузтві, й відповідним чином «затаврував»: тричі ляснув по плечі і проспівав:

— Раз-два-три, мене боїшся ти!

Отже, ухвалено битися кийками, і Фредді Гок вирізав мені першокласного кийка.

— На тій акації не було жодної гусениці, — тоном знавця запевнив він мене.

Кийок мав три фути завдовжки, і один його кінець був грубший за другий.

— Тримай його за тонкий кінець, — порадив Фредді. — І замахуйся так, наче хочеш збити з ніг корову. Спочатку молосни його у вухо, а потім бий по носі.

Я шанобливо слухав Фредді, бо певен був, що немає в світі такого, чого б він не знав.

— У вухо — це непогано, — погоджувався я.

Шпигуни переносили відомості з одного табору в другий, і ми довідалися, що Стів збирається бити зверху вниз, «як рубають дрова».

— В цій бійці будуть тільки два удари, — вихвалявся Стів. — Я вдарю його, і він удариться об землю.

Фредді на це повідомлення з надійних джерел зневажливо відповів:

— Дзуськи! Поки той махатиме кийком, Алан теж не сидітиме згорнувши руки!

Фредді і Джо Кармайкл — мої секунданти — виміряли довжину кийків, щоб ніхто не мав переваги.

Коли ми всі зібралися нарешті коло великого пня на Джексоновому вигоні, прихильники Стіва оточили його щільною юрбою. Меггі Малліген зауважила, що Стів, мабуть, залюбки накивав би п’ятами. Але Фредді не погодився з нею.

— Найкраще він битиметься, коли зареве, — пояснив мені Фредді. — А поки що він ревти не збирається.

Перше ніж сісти навпроти мене, Стів скинув куртку, засукав рукава й поплював на долоні. Це справило неабияке враження на всіх, крім Меггі, яка заявила, що він просто хизується.

Я своєї куртки не скинув, бо сорочка на мені була драна, і я не хотів, щоб це побачила Меггі Малліген. Але я теж поплював на долоні, показуючи, що й мені знайомі правила, а тоді сів по-турецькому й змахнув кийком, розтинаючи повітря, точнісінько як містер Такер своїм знаряддям кари.

Поплювавши собі на долоні, Стів умостився навпроти мене, але на такій відстані, що я не дотягся б до нього своїм кийком, і його примусили сісти ближче. Я примірився, чи кийок дістає до його голови і, пересвідчившись, що дістає, оголосив, що готовий до бою. Стів теж сказав, що готовий, і Фредді звернувся до всіх присутніх з останнім напученням.

— Дивіться ж, — сказав він, — жодного слова про це старому Такерові!

Всі пообіцяли мовчати, Фредді скомандував: «Починайте!» — і Стів оперіщив мене кийком по голові. Кийок зісковзнув і здер шкіру на щоці. Це було так несподівано, що Стів устиг вдарити мене ще раз по плечі, перше ніж я второпав, що бій уже розпочався. Тоді я оскаженів і почав молотити свого ворога, завдаючи йому ударів, які, за словами Меггі, могли б і бугая з ніг звалити.

Намагаючись ухилитися від них, Стів одкинувся на спину, але я нахилився вперед і люто лупцював його далі, не даючи йому відкотитися вбік. Я роз’юшив йому носа, й він так завив, що я нерішуче опустив кийок, але Фредді гукнув:

— Кінчай його!

І я знову почав гатити по Стіву кийком, примовляючи: «Ну, що, досить з тебе? Ну, що, досить?» — аж доки почув, як він, захлинаючись слізьми, заволав: «Досить!»

Джо Кармайкл підійшов до мене з милицями, і Фредді допоміг мені підвестись: я тремтів, як молодий кінь. Щока в мене палала, до неї не можна було доторкнутися, а на голові вискочила гуля.

— Я набив його, га? — спитав я.

— Ти добре його відлупцював, — відповіла Меггі і, нахилившись до мене, занепокоєно спитала: — Як твоя «погана» нога?

Батько з матір’ю чекали мене коло хвіртки. Батько, вдаючи, ніби лагодить хвіртку, заждав, доки хлопці пройдуть, а тоді швидко підійшов до мене і, стримуючи хвилювання, спитав:

— Ну, як?

— Я набив його, — відповів я, й мені чомусь захотілося плакати.

— Молодця! — сказав батько і стурбовано оглянув моє обличчя. — Він тебе добряче розмалював. Вигляд маєш такий, наче побував під молотаркою. Як ти себе почуваєш?

— Добре.

Він простяг мені руку.

— Давай п’ять. У тебе серце буйвола.

Потиснувши мені руку, він сказав:

— Твоя мати теж хоче потиснути її.

Але мати підняла мене й пригорнула до себе.

Наступного дня містер Такер, побачивши моє обличчя, викликав мене до столу й відлупцював своєю палицею; потім він відлупцював Стіва. Але я пам’ятав батькові слова про те, що в мене серце буйвола, й навіть не скрививися.

17

Джо Кармайкл мешкав недалеко від нас. Після уроків ми з ним майже не розлучалися. Щосуботи разом ходили полювати, а в будні звечора розставляли пастки й щоранку перевіряли їх. Ми знали назви всіх птахів, що гніздилися в довколишніх хащах, знали їхні звички, знали, на якому дереві чиє гніздо, і кожен з нас мав колекцію яєць, що зберігалася в картонній коробці, наполовину наповненій висівками.

Своїм рум’яним обличчям і лагідною усмішкою Джо викликав симпатію в дорослих. Вітаючися з жінками, він скидав картуза й радо робив людям усілякі послуги.

Він ніколи ні з ким не сварився, але, висловивши свою думку, твердо її дотримувався.

Батько Джо служив у місіс Каррудерс — виконував різні роботи в маєтку; щодня на світанку він проїздив повз наші ворота на конячці, яку звали Тоні, а додому повертався, коли вже вечоріло. Тато казав, що старий Кармайкл — найпорядніша людина в усій окрузі. Місіс Каррудерс платила йому двадцять п’ять шилінгів на тиждень, але п’ять шилінгів вираховувала як орендну плату за будинок. Разом з будинком Кармайкли орендували акр землі під город, а ще вони тримали корову.

Місіс Кармайкл була маленька худорлява жінка. Волосся вона зачісувала гладенько, на проділ, і збирала в тугий вузол на потилиці. Вона прала білизну в цебрах, зроблених із розпиляних навпіл діжок, і завжди мугикала одну й ту саму пісеньку. Ця проста і приємна пісенька була сповнена тихої радості. Літніми вечорами, коли я йшов гаєм до будинку Кармайклів, ця пісенька линула мені назустріч, немов вітаючи мене, і я завжди зупинявся послухати її.

Коли ми збирали гриби, місіс Кармайкл робила з них соус. Вона розкладала їх рівними рядочками на блюді й посипала сіллю. За якийсь час під шапками грибів проступали дрібні рожеві крапельки соку — з нього й готувалася приправа.

Місіс Кармайкл розводила курей, качок, гусей і відгодовувала кабанчика. Коли кабанчик виростав, містер Кармайкл забивав його, клав у ночви з гарячою водою, зшкрібав з нього щетину, солив і вішав у маленькому наметі, зробленому з лантухів. На долівці намету він розпалював багаття із зеленого гілля, що давало багато диму. Так кабанчик робився шинкою, й містер Кармайкл завжди пригощав мого батька, який запевняв, що зроду не куштував нічого смачнішого.

Коли я приходив, місіс Кармайкл зустрічала мене привітною усмішкою й казала:

— A-а, це ти! — І додавала: — Зажди-но хвильку, зараз я дам вам з Джо по окрайцю хліба з повидлом.

Здавалося, вона не помічала моїх милиць — у всякому разі, ніколи не згадувала про них. Вона ніколи не дивилася ні на них, ані на мої ноги чи спину. Вона дивилася завжди мені в очі.

— Збігай-но приведи Джо, — казала вона мені. Або: — З отими кролями і отим полюванням ви з Джо добігаєтеся, що з вас лишаться самі кістки. Ану сідайте попоїжте.

Я часто мріяв про те, щоб їхній будинок зайнявся — тоді б я кинувся у полум’я і врятував місіс Кармайкл.

У Джо був братусь Енді, який ще не ходив до школи. Джо мав доглядати його, і ми з Джо вважали це великою морокою.

Білявий Енді бігав хутчіш за кенгурового щура. Джо тільки те й робив, що ловив його. До того ж, Енді був верткий, мов заєць. Він пишався своєю спритністю й іноді навмисне кидав у Джо кізяками, щоб примусити брата поганятися за ним. З Джо був кепський бігун, але, погнавшись за ким-небудь, він біг не зупиняючись, мов собака, що взяв слід. Та коли Джо намірявся вже схопити малюка, той здіймав такий вереск, що мати прожогом вискакувала з пральні.

— Ти знову за своє? — кричала вона. — Не займай малого. Він тобі нічого не зробив.

Зачувши материн голос, Джо зупинявся мов укопаний, а Енді, зловтішно хихочучи, тікав і потім з-за дерева показував братові носа.

А втім, коли Джо дуже кортіло нам’яти Енді вуха, він ловив малого десь подалі від дому. Щоправда, Енді верещав так, що чути було за півмилі, і Джо доводилося потім довго з ним гуляти, щоб він заспокоївся.

— З отого Енді мороки більше, ніж користі, — часто зітхав Джо.

Та якщо хтось насмілювався сказати про Енді зневажливе слово, Джо відразу ставав у боксерську позицію.

Джо мав двох собак — Даммі й Ровера. Даммі — чистокровний хорт — був боягуз і завжди скавучав, коли хтось торкався його спини. Джо пояснював це тим, що Даммі колись потрапив під колеса бідки й досі ще не видужав.

— Коли б ото його не переїхали, — запевняв Джо, — він би запросто виграв кубок Ватерлоо.

А втім, на полюванні Даммі бігав чудово, і ми з Джо хвастали ним у школі, коли заходила мова про собак.

Ровер був дворняга. Перехопивши на собі чийсь погляд, він шкірив в усмішці білі зуби й метляв хвостом, а коли до нього зверталися — перекидався на спину й весь звивався, виявляючи так свою відданість. Ми були високої думки про Ровера.

Я ніколи не брав Мег на полювання, але в мене був мисливський собака на ім’я Спот. Цей пес бігав не так швидко, як Даммі, але краще пробирався крізь чагарі й ноги мав міцніші. Ще як він був малий, його пом’яв старий кенгуру, і відтоді Спот боявся кенгуру. Зате він добре ловив зайців.

З трьома собаками, що, обнюхуючи траву й дерева, бігли попереду, ми з Джо щосуботи по обіді вирушали полювати на кролів і зайців. Шкурки продавали бородатому кушнірові, який щонеділі під’їздив на фургоні до будинку Кармайклів, а виторг складали в бляшанку, мріючи купити «Книгу про птахів» Ліча, яку вважали найчудовішою книжкою в світі.

За болотами й чагарями починалися луки й пасовиська, де завжди можна було сполохати зайця.

Під час наших мисливських походів Джо пристосовувався до моєї ходи. Коли сивки з тривожними криками вилітали з густої трави, він не кидався вперед шукати гніздо, а йшов поряд зі мною. Джо ніколи не позбавляв мене втіхи відкриття. Якщо він раніше за мене помічав зайця, що сидів, причаївшись у своїй схованці, то, щоб привернути мою увагу, починав беззвучно ворушити губами й вимахувати руками; це означало: «Мерщій сюди!» І я поспішав до нього на своїх милицях, піднімаючи й опускаючи їх з величезною обережністю, так, щоб вони зовсім нечутно торкалися землі. Потім ми вдвох роздивлялися на зайця, який сидів, скрутившись клубком, прищуливши вуха, й злякано витріщався на нас. Зачувши гавкіт собак, заєць тільки ще більше щулив вуха, і тільки наш крик піднімав його: одним стрибком він вискакував зі своєї схованки й мчав до далекого пагорка, порослого високою травою.

Одного сонячного ранку ми з Джо, взявши з собою сніданок, вирушили на полювання. За нами назирці в густій траві плентався Енді.

— Тут ми напевне сполохнемо зайця, Джо, — сказав я. — Їх тут сила-силенна, це зразу видно. Поклич Даммі. А ти, Енді, відійди назад.

— Я хочу з вами! — запально сказав Енді.

— Не чіпай його, доки ми не побачимо зайця, — застеріг мене Джо. — Бо як він зарепетує, то розполохає всіх зайців в окрузі.

Енді його слова явно припали до вподоби.

— Геть усі зайці повтікають, — підтвердив він, киваючи головою.

Подивившись на Енді, я вирішив не наполягати.

— Гаразд, — сказав я, — ходім зі мною, Енді. Я йду он на той пагорб, щоб вони не повтікали крізь дірку в Бейкеровій огорожі. Джо виганятиме їх. Не пускай собак, Джо, поки я не крикну: «Готово!»

— До мене! — наказав Джо Роверові.

Ровер підповз до ніг Джо й благально перекинувся на спину.

— Вставай! — скомандував Джо.

— Гайда, Енді! — сказав я.

— Так, іди з Аланом, Енді, — сказав Джо, радий, що спекається брата.

Коли ми підійшли до зробленої з металевої сітки огорожі, що тяглася схилом пагорба, я звелів Енді сісти спиною до невеликої круглої дірки в сітці. Краї дірки були обліплені коричневими волосинками.

— Сиди тут, Енді, — сказав я, — і зайці не зможуть проскочити.

— А вони не нападуть на мене? — Енді сумнівався, чи цей план такий уже мудрий.

— Отакої! «Нападуть»! — роздратовано вигукнув я.

Відійшовши від нього, я гукнув:

— Піднімай зайців, Джо! Я затулив дірку твоїм братусем!

— Ану, женіть їх! — наказав Джо собакам.

Ровер, який завжди перший знаходив зайця чи кроля, враз змінив покору на войовничий запал і кинувся вперед, а слідом за ним помчали Даммі і Спот, раз у раз високо підстрибуючи над густою травою.

Раптом Ровер гавкнув, кинувся до кущика, і звідти граціозним стрибком вилетів заєць. Це вже було не жалюгідне, скулене від страху звірятко. Вуха його тепер стояли сторч, він біг упевнено.

Тричі підскочивши, немов для того, щоб знайти рівновагу, заєць розгонистими стрибками помчав до дірки в огорожі.

Даммі мовчки погнався за ним, трохи випередивши Спота. Кудлатий Ровер відставав від них. То гавкаючи, то повискуючи, він продирався крізь цупку траву так, наче вона навмисне чинила йому опір.

Заєць, упевнений, що порятунок близько, ще не напружував усіх сил і біг стежкою, задерши голову, настовбурчивши вуха й раз у раз підстрибуючи, щоб озирнутися. Та коло дірки він побачив нас з Енді, почув наші крики і, враз опустивши вуха, блискавично завернув і шугонув зі стежки в траву. Даммі, що вже був наздогнав його, повертаючи, відлетів убік, і гравій, збитий його лапами, сипнув на матроську курточку й руку Енді, якою той затулив обличчя.

Спот, який трохи відстав од Даммі, майнув зайцеві навперейми, але той вивернувся і проскочив між двома собаками. Даммі, що встиг оговтатися, знову взяв розгін і вже клацнув був над зайцем зубами, але звірятко знову вивернулося і, тепер уже перелякане на смерть, кинулося навпростець пасовиськом. Обидва собаки помчали за ним.

— Лови його! Хапай! — горлав я, вистрибуючи слідом за ними на милицях.

Джо біг навперейми й собі кричав:

— Бери його! Бери!

Посеред пасовиська Даммі знову мало не впіймав зайця, потім Спот, зрізавши кут, змусив звірятко завернути, але при цьому не втримав рівноваги й відлетів убік, а заєць помчав до чагарника. Даммі летів за ним, і відстань між ними скорочувалася.

Спот метнувся до кущів навперейми і, поки Даммі оббігав їх, пірнув, не зменшуючи швидкості, слідом за зайцем у хащу.

— Він його там загубить! — захекано вигукнув Джо, підбігши до мене.

Ми мовчки вдивлялися в густий чагарник; зненацька ми почули, як Спот голосно вискнув, завив — і тоді запала тиша.

— Він напоровся! — злякано вигукнув я, дивлячись на Джо й сподіваючись, що він дасть якесь інше пояснення.

— Схоже на те, — кивнув Джо.

— Він убився, — запхикав Енді.

— Помовч! — гримнув на нього Джо.

Ми довго шукали в кущах, доки нарешті знайшли Спота. Він лежав серед папороті, залитий кров’ю, й гілка, на яку він наразився, теж була закривавлена; гостра, як ніж, вона ховалася під листям папороті.

Ми прикрили Спота гіллям так, щоб його зовсім не було видно, й пішли додому.

Я заплакав аж тоді, коли знайшов батька в стайні й розповів йому про те, що сталося.

— Шкода Спота, — сказав батько. — Шкода. Але він навіть не відчув, що його вбило.

— Йому не було боляче? — спитав я, схлипуючи.

— Ні, — впевнено відповів батько. — Спот нічого не відчув. Хоч би де він зараз був, йому все ще здається, що він біжить. — Батько замислено подивився на мене й додав: — Спот засмутився б, якби дізнався, що ти отак побиваєшся через те, що він спить серед папороті в чагарнику.

Почувши це, я перестав плакати.

— Це через те, що я скучатиму за ним, — пояснив я.

— Авжеж, — лагідно сказав батько.

18

Щодня після школи Джо гнав качок і гусей до ставка за чверть милі від дому й щовечора приганяв їх назад. Вони перевальцем чалапали поперед нього, радісно збуджені, сповнені приємного передчуття. Проминувши останній гайок, вони наддавали ходи й починали крякати й гелготати, а Джо сідав на траву.

Я майже завжди ходив разом з ним. Цікаво було дивитись, як качки, опускаючи грудки, заходили у воду, а тоді відпливали геть від берега, погойдуючись на хвильках. Діставшись до середини ставка, вони потягувалися, лопотіли крильми, потім знову зручно вмощувались на поверхні, задоволено стріпували хвостом і починали шукати у воді поживу.

Джо вважав, що в ставку водяться різні таємничі істоти, але я з ним не погоджувався.

— Ет, хіба ж хто знає напевно, що там є! — замислено казав Джо.

Поки качки тішилися, ми бродили серед кущів, видивляючись на птахів, а якщо пора була весіння — лазили на дерева по яйця.

Я любив лазити на дерева. Я не пропускав жодної нагоди випробувати свою силу й робив те, до чого Джо, якому не треба було доводити свою вправність, ніколи б не додумався.

Видряпуючись на дерево, я покладався тільки на руки, бо ноги мої були майже ні до чого не придатні. Коли я підтягався з гілки на гілку, «погана» нога безпорадно теліпалась, а на «добру» можна було тільки спиратися, поки руки хапали гілку над головою.

Я боявся висоти, але долав страх, намагаючись не дивитися вниз, якщо в цьому не було потреби.

Я не міг, як інші хлопці, видиратися на стовбур по-мавп’ячому, але навчився за допомогою самих тільки рук підніматися по вірьовці. Коли нижні гілки дерева росли зависоко від землі, Джо перекидав вірьовку через одну з них, і я підтягався на руках до першого сука.

Якщо я вилазив на дерево в ту пору, коли сороки несли яйця, Джо знизу криками попереджав мене про небезпеку. Притиснувшись щокою до шерехатої кори, я повільно підтягався на розгойдану вітром гілку — вгору і вгору, туди, де на тлі неба чорніла серед листя кругла пляма гнізда. Зачувши вигук Джо: «Стережися, летить!» — я зупинявся і, тримаючись на одній руці, другою починав несамовито розмахувати над головою, знаючи, що зараз наді мною зашурхотять крила, різко клацне дзьоб, а потім вітер ударить в обличчя, коли сорока шугне вгору.

Якщо я встигав помітити, як птах налітає згори, то це було не страшно: удариш його, й він одразу відлетить геть — хіба що дзьобне тебе в руку на льоту. Проте коли сорока нападає ззаду, а ти тримаєшся обіруч за гілку, — вона тебе і крильми вдарить, і дзьобне так, що аж-аж-аж.

Тоді знизу долинав стривожений голос Джо:

— Вона тебе дзьобнула?

— Еге ж.

— Куди?

— В голову, збоку.

— Кров тече?

— Ще не знаю. От зараз ухоплюсь як слід і подивлюся.

За якусь мить, вивільнивши одну руку, я обмацував голову в тому місці, де боліло, а тоді дивився на пальці.

— Тече! — кричав я Джо, задоволений і водночас трохи зляканий.

— Ото халепа! Але тобі вже зовсім мало залишилося. Ярд, не більше… Підтягнися… Ще трошки… Ні, трохи праворуч… Отак!

Я клав тепле яйце в рот, спускався на землю, й ми довго милувалися здобиччю, що лежала на моїй долоні.

Іноді я зривався й падав, але нижні гілки звичайно затримували падіння, і я ніколи не забивався сильно.

Одного разу, видряпуючись на дерево разом з Джо, я хотів ухопитися за сук, але схибив і вчепився за ногу Джо. Джо спробував висмикнути ногу, але я завис на ній мертвою хваткою, й ми обидва, з тріскотом ламаючи гілки, полетіли вниз та так і попадали разом на всіяну корою землю — але відбулися тільки синцями й переляком.

Ця пригода справила неабияке враження на Джо. Згадуючи про неї, він часто казав:

— Я довіку не забуду той клятий день. Це ж треба: вхопив мене за ногу й не пускає! Ну, скажи — чого ти завис на мені, га? Я ж кричав: «Пусти!»

Я не міг дати йому переконливої відповіді, хоча нутром відчував, що нічого ганебного не вчинив.

Помовчавши, Джо замислено додавав:

— Ну, з таким жартуном, як ти, краще на дерева не лазити.

Джо поволі звик до того, що під час наших прогулянок я часто падав. Коли я плюхався на землю долілиць, або, заточившись, валився набік після марної спроби втриматися на одній милиці, чи гепався навзнаки, Джо сідав і спокійнісінько вів розмову далі, знаючи, що я ще трохи полежу в тій позі, в якій упав.

Я майже весь час стомлювався, й тому користався з тих падінь, щоб відпочити. Лежачи на землі, я брав гілочку й розкопував корінці трави, шукаючи між ними кузьок, або стежив за мурашками, що сновигали своїми стежечками між листям.

Ми ніби й не помічали, що я впав. Це не варте було уваги, бо, зрештою, люди ходять по-різному, а в мене хода отака — з падіннями.

— Ти не вбився, а це головне, — зауважив одного разу Джо, коли мова зайшла про те, як і чому я падаю.

Коли я падав «погано», Джо все одно сідав на траву. Він не квапився мені на допомогу, якщо я не кликав його — такої помилки він не зробив жодного разу. Сівши, він кілька секунд спостерігав, як я качаюся від болю, а тоді рішуче відвертався й казав:

— Оце брязнувся!

За хвильку, коли я лежав уже спокійно, він знову кидав на мене погляд і питав:

— Ну, то як? Підемо далі чи ні?

В той час в Австралії стояла велика посуха, й ми з Джо вперше по-справжньому звідали страху, болю і страждань, про які доти не мали й гадки. Ми собі уявляли світ як приємне місце та й годі. Сонце ніколи не бувало жорстоким, і господь бог піклувався про корів та коней. Ми були твердо переконані: якщо тварини страждають, то тільки з вини людей. Ми часто думали про те, що робили б, бувши коровою чи конем, і завжди вирішували, що поперескакували б одну по одній усі загорожі, аж доки опинилися б у хащі, де немає жодної людини; там ми жили б собі щасливо до самого скону й померли б тихо й мирно в затінку дерев, на м’якій зеленій травичці.

Посуха почалася з того, що восени не випали дощі. А взимку, коли вони пішли, земля була надто холодна, насіння не проросло, і зголодніла худоба повиїдала з корінням усі багаторічні трави. Весна випала суха, і, коли прийшло літо, понад пасовиськами, колись порослими соковитою травою, зависли хмари пилюки.

Рогата худоба й коні, що звичайно паслися понад широкими шляхами, бродили по окрузі. Вони ламали огорожі, але на вигонах поживи було ще менше, ніж на вигорілій землі при дорогах.

Фермери не мали змоги прогодувати старих коней, що доживали віку на віддалених пасовиськах, але й не знаходили в собі мужності пристрелити тварин, без яких не уявляли собі ферми, а тому купували для них жетони, виганяли на дорогу й кидали там напризволяще, сподіваючись, що худоба якось подбає про себе сама.

Місцеві власті дозволяли випасати при дорогах тільки худобу з мідними жетонами на шиї; такий жетон коштував п’ять шилінгів і мав чинність протягом одного року.

Літніми вечорами, коли коні й корови йшли на водопій, до нашого будинку долинав безнастанний дзенькіт ланцюжків, на яких висіли жетони.

Понад шляхами, що розгалужувалися від водойми на багато миль довкола, бродили невеликі череди рогатої худоби й табуни коней; тварини обнюхували вкриту пилом землю в пошуках коріння, з’їдали сухі! кізяки, що залишилися на дорозі після коней, годованих січкою.

Кожен гурт тримався окремо й завжди бродив по одній і тій самій дорозі, по одних і тих самих полях. Посуха тривала, сонце пражило дедалі дужче, й гурти танули день у день. Найслабкіші спотикалися, падали, а решта обходили хмару куряви, збиту копитами тварини, що даремно силкувалася підвестись, і йшли далі, повільно пересуваючи ноги, нахиливши голови, аж доки спрага змушувала їх завернути і знову йти назад, до водойми.

Понад дорогами на гілках евкаліптів погойдувалися сороки з роззявленими дзьобами, вороння кружляло й крякало, наглядаючи тварин, що здихали, й над усім цим, над голою землею, застуючи видноколо, висіла грізна завіса лісової пожежі, ширився запах горілого евкаліптового листя.

Щоранку фермери обходили свої вигони, піднімаючи тварин.

— Ще три здохли звечора, — на ходу кидав фермер батькові. — А сьогодні, певно, втрачу ще двох.

Фермери, прихилившись спиною до воріт, дивились, як сонце сідає за безхмарний обрій, а позад них зяяли розчиненими навстіж дверима корівники з порожніми годівницями, і за повітками на вигонах чорніла порепана земля. На ту годину, коли привозили газети й листи, фермери збиралися коло будинку пошти, розповідали один одному про свої збитки, обговорювали, де б дістати позичку на купівлю сіна, як протриматися до дощів.

Для батька то були тяжкі часи. Він саме об’їжджав кількох коней місіс Каррудерс, і вони стояли в нашій стайні. Місіс Каррудерс присилала для них січку.

Раз на тиждень Пітер Фінлей залишав чотири лантухи біля наших воріт, батько брав жменю січки й пересипав її з руки в руку, здуваючи солому, аж доки на долоні лишалася маленька купка вівса. Чим більша була купка, тим радісніше всміхався батько.

— Добрий корм, — казав він.

Наповнюючи з лантуха відра, зроблені з бідонів з-під гасу, він ніби ненавмисне розсипав багато січки на долівку стайні, й щовечора батько Джо приходив до нас із віником і торбою, старанно змітав з долівки всю січку й ніс додому — годувати виснажених голодом коня й корову.

Мішок січки коштував фунт стерлінгів, та й дістати її було нелегко, а батько Джо одержував один фунт стерлінгів за цілий тиждень праці і, ясна річ, не міг купувати корм за таку ціну. Джо ходив у хащі по траву, що росла на болотах, але болота висихали, й незабаром не стало і тієї трави.

Ми з Джо весь час говорили про коней, що лежали на землі. Ми мучили себе моторошними описами повільних смертей на вигонах, у хащах, скрізь довкола нас.

Задушливими літніми вечорами, коли небо на заході ще довго червоніло, ми з Джо ходили до придорожньої водойми дивитись, як худоба йде на водопій. Коні приходили раз на два дні, бо могли прожити дві доби без води, корови поверталися щовечора, але дедалі більше їх здихало довкола водойми, бо вони неспроможні були заходити в пошуках корму так далеко, як коні.

Одного вечора ми сиділи, спостерігаючи, як зникає за обрієм сонце, й чекали повернення коней. Дорога бігла навпростець через гайок, а далі полем, поки щезала за горбом. На горбі, чітко вирізняючись на тлі багряного неба, чорніли всохлі евкаліпти. Найдужчий вітер не розворушив би їхнє мертве гілля, й ніяка весна не могла б укрити їх листом. Вони стояли безживно-непорушні, показуючи кощавими пальцями на криваво-червоне небо. І ось з-поза горба, на якому заклякли евкаліпти, з’явилися коні; вони пройшли між стовбурами і тепер простували до нас, брязкаючи нашийними ланцюжками й цокаючи копитами об брук.

Понад двадцять коней, старих і молодих, понуривши голови й накульгуючи, спускалися з горба. Зачувши здалеку воду, вони пожвавішали й побігли тюпцем. Тепер вони намагалися триматись якнайдалі одне від одного — адже один кінь, спіткнувшись, міг би збити з ніг кількох інших, а якщо вони падали, то більше не підводилися.

Жоден із цих коней не лягав ось уже багато місяців. Деякі з них бігли рівно, деякі заточувалися на ходу, але кожен намагався зберігати відстань між собою й іншими.

Побачивши воду, вони заіржали й наддали ходи. Нараз гніда кобила — така худа, що аж ребра світилися, а крижі, здавалося, от-от простромлять суху шкіру — зупинилась і захиталась. Ноги її затремтіли, підігнулися… Вона не спіткнулася — ні, вона просто осіла, нахилившись трохи вперед, ткнулася писком у землю і вже тоді звалилася на бік.

Якусь хвильку вона лежала нерухомо, потім зробила відчайдушну спробу підвестися. Зіп’явшись на передні ноги, напружила задні, але вони підломились, і кобила знову впала на бік. Ми побігли до неї, а вона підвела голову й подивилася туди, де була вода. Коли ми підбігли до неї, вона все ще дивилася туди.

— Слухай, Джо! — крикнув я. — Треба підняти її! Їй би напитись, і вона вичуняє. Подивися на її ребра, вона ж як скелет. Ану, берися за голову.

Разом із Джо ми підсунули руки їй під шию й спробували підняти її, але кобила не рухалась і тільки тяжко відсапувалася.

— Нехай трохи перепочине, — порадив Джо. — Може, тоді сама підведеться.

Ми стояли над нею в сутінках, що дедалі густішали, і не хотіли вірити в те, що ця тварина приречена на смерть. Власна безпорадність гнітила й дратувала нас. Нам час був вертатися додому, але ми боялися відійти, бо знали, що то буде за мука — думати про те, як вона конає тут у темряві.

Раптом я схопив її за голову. Джо ляснув її по крупу. Ми закричали на неї. Кобила спробувала була підвестись, але знову впала і з болісним стогоном опустила голову на землю.

Ми не могли цього витримати.

— Куди всі в дідька поділися? — зненацька загорлав лютим голосом Джо, оглядаючи безлюдний шлях, немов сподіваючись, що зараз на поміч нам збіжаться фермери з вірьовками.

— Треба напоїти її, — у відчаї сказав я. — Ходім по відро.

— Я сам збігаю, — сказав Джо. — Чекай тут. Де воно?

— В повітці, де корм.

Джо побіг до нашого дому, а я сів на землю біля кобили. Чути було, як дзижчать москіти й гудуть, пролітаючи, великі жуки. Кажани шурхотіли між деревами. Решта коней напилися й один по одному повільно пройшли повз мене, простуючи до якогось віддаленого пасовиська, де ще збереглися жалюгідні кущики трави. Це були живі скелети, обтягнені шкірою, і віддих їхній тхнув пліснявою.

Джо приніс відро, ми набрали води, але воно виявилося заважким для Джо, й мені довелося допомагати йому. Взявшись удвох за дужку, ми розгойдували відро й переставляли на крок уперед, потім знову розгойдували, аж доки, повторивши це разів із двадцять, підійшли до кобили.

Наближаючись, ми чули, як вона тихо ірже від спраги. Коли ми поставили перед нею відро, вона занурила писок глибоко у воду й почала пити так жадібно і швидко, що за хвилину відро спорожніло. Ми принесли їй ще одне, вона осушила і його, потім ще одне… Тут я зовсім знесилився — впав на дорогу, а підвестися не міг.

— От халепа! Чого доброго, тепер і для тебе доведеться тягати воду, — сказав Джо.

Він сів коло мене й почав роздивлятися на зірки. Він довго сидів так, мовчки й нерухомо. І я чув лише глибокі, болісні зітхання тварини.

19

Якось у суботу, стоячи коло воріт, я побачив, як Джо біжить лісом до нашого дому. Він біг, зігнувшись, увібравши голову в плечі, ховаючись за деревами й раз у раз оглядаючись назад, неначе за ним гналися розбійники.

Забігши за старий евкаліпт, він кинувся ницьма на землю, зачаївся й почав виглядати з-за стовбура в той бік, звідки щойно з’явився.

Раптом він припав обличчям до землі, і я побачив, що стежкою біжить Енді.

Енді не ховався за деревами. Він біг навпростець, маючи одну, цілком певну мету, якої й не думав приховувати.

Джо плазом поповз круг дерева, щоб стовбур лишався між ним і Енді, але Енді добре знався на братових хитрощах і звернув просто до евкаліпта.

Джо підвівся з-за стовбура і, вдаючи величезне здивування, вигукнув:

— Це ти, Енді? А я оце сиджу й гадаю, коли ж ти нарешті прийдеш?

Та Енді хіба обдуриш! Угледівши брата, він радісно загорлав:

— Ага, попався!

Я і Джо домовилися зустрітися з Ябедою Бронсоном і Стівом Макінтайром біля підніжжя Туралли. Ми взяли з собою собак, бо в папороті на схилах Туралли водилися лисиці, та нам, власне, кортіло не так полювати, як скочувати в кратер каміння.

Великі каменюки, що їх ми зіштовхували в кратер, з гуркотом котилися схилом, високо підстрибуючи, вдаряючись об дерева, прокладаючи борозни в кущах і папороті. Розганялися вони так, що перескакували дно кратера й вихоплювались аж на протилежну стіну.

Сходити на гору мені було страшенно важко. Я мусив часто зупинятися, щоб відхекатися. Коли ми гуляли вдвох із Джо, він терпеливо чекав мене, та інші хлопці не давали мені попуску.

— Що, знов надумався відпочивати? — сердито бурчали вони.

Іноді вони не хотіли чекати, й, коли я дрбувався до вершини, перший скинутий камінь уже лежав на дні, і я не встигав поділити з хлопцями радість від його польоту.

Я всіляко хитрував, щоб вигадати трохи часу для перепочинку. Показуючи на стежку серед папороті, я вигукував:

— Пахне лисицею. Певно, щойно тут пробігла. Мерщій за нею, Джо!

Поки хлопці сперечалися, чи варто йти слідом, я набирався сили.

Коли ми підійшли до купки акацій, де домовилися зустрітись, Ябеда і Стів стояли навколішках над кролячою норою. Погляди їхні були прикуті до хвоста й задніх лап Тайні — австралійського тер’єра, що належав Ябеді.

Голова й передні ноги Тайні були в норі, й він гарячково розкопував її.

— А ви дивилися — є там кріль, чи нема? — спитав Джо тоном знавця. Він теж став навколішки і, схопивши Тайні за задні лапи, сказав: — Ану, дай-но мені глянути.

— Тягни його, — підтакнув я тоном не менш авторитетним. — Подивімося, що там є.

— Нема дурних совати руку в нірку! — сказав Стів. Він підвівся і обтрусив коліна, удаючи, ніби його більше не цікавить, чи є там щось у норі. Він і досі не забув, як я віддухопелив його кийком.

— Ет, хто боїться змій! — зневажливо вигукнув я, ліг на землю й сунув руку в нору.

Джо тим часом тримав Тайні, який звивався й гарчав.

— Ось, будь ласка, я вже й дна дістав, — згорда сказав я, устромивши руку аж до плеча.

— У цій норі давно ніхто не живе, — оголосив Джо.

Він відпустив Тайні, і ледве я витер руку, той знову пірнув у нору. Але цього разу обрубок його хвоста не сіпався; песик тричі чмихнув, позадкував і запитливо подивився на нас.

— Гайда, — сказав Стів. — Рушаймо.

— Де Енді? — спитав Джо.

Енді сидів на землі між Даммі й Ровером, ськаючи бліх у Ровера. Пес аж млів од насолоди, мрійно дивлячись угору.

— Нащо ти привів Енді? — стражденно скривився Ябеда.

Енді скинув очі на Джо — мовляв, не підведи, розтовкмач йому як слід.

— Привів і край! — відрубав Джо.

Він вважав, що Ябеда не вартий зайвого слова. «Тільки-но гляну на нього, і вже кулак свербить», — часто казав Джо, тим самим вичерпно пояснюючи своє ставлення до нього.

Ми рушили вузькою стежкою, що в’юнилася схилом до вершини. Для мене ця стежка була особливо тяжка. Обабіч неї росла густа висока папороть, що чинила впертий опір кожному змахові моїх милиць. Йдучи крізь зарості, я завжди обирав найширшу стежку, але гору Тураллу оперізували тільки вузькі стежки, протоптані в папороті, що сягала мені мало не до пояса. Одну милицю я ставив на стежку, а ноги й друга милиця прокладали собі шлях крізь зарості.

Хитрощі, до яких я вдавався, аби завадити Ябеді й Стіву піднятися на гору без перепочинку, мали успіх, і на вершину ми зійшли всі разом. Міцний вітер, що не зустрічав ніяких перешкод на своєму шляху, дув нам просто в обличчя, ми з насолодою вдихали його на повні груди й радісно горлали, і крики наші відлунювали внизу, в глибокій чаші кратера.

Ми зіштовхнули вниз великий камінь і з завмиранням серця стежили, як він підстрибуючи летить у прірву. Мені страшенно хотілося збігти слідом за ним, подивитись, що ховається серед папороті й дерев, що росли на самому дні.

— Кажуть, там унизу є велика дірка, ледь-ледь прикрита землею, — сказав я. — І якщо наступити на те місце, то відразу ж провалишся у киплячу грязюку.

— Пхе, він же давно згас, — відказав Стів, як завжди, лише для того, щоб посперечатися.

— Може, згас, а може, й ні, — відрубав Джо. — Може, дно там і справді таке, що тільки ступив — і провалився. Але яке воно, не знає ніхто, — завершив він урочисто. — Жодна жива душа.

— А я ладен закластися, що там колись жили дикуни, — сказав Ябеда. — І як спуститися туди, то можна побачити їхню стоянку. Містер Такер колись знайшов тут їхню сокиру.

— Пхе! — озвався Джо. — Я знаю хлопця, в якого аж півдесятка таких сокир.

— А я візьму й злізу на півсхилу вниз, — заявив Стів.

— Ходім! — підхопив Ябеда. — Мені теж кортить подивитись. Гайда з нами, Джо!

Джо глянув на мене.

— Я почекаю вас тут, — сказав я.

Схили кратера були всіяні шлаком і камінням, яке було колись розпеченою лавою, а потім затверділо. Власне, то були закам’янілі згустки піни — такі легкі, що не тонули у воді. Подекуди зі схилів виступали оголені скелі, з поверхнею, гладенькою, мов застигла рідина, і круглі камені з зеленими прожилками. На крутих схилах де-не-де височіли евкаліпти, а між ними зеленіла густа папороть.

Ця стрімка, сипуча поверхня не давала опори для милиць, та навіть якби я міг твердо триматися на них, спуститися з такої кручі було мені не до снаги. Отож я сів, поклав милиці поряд і приготувався чекати повернення хлопців.

Енді, ясна річ, заявив, що не відстане від Джо.

— З Енді далеко не підеш, — сказав Джо, щоб якось підбадьорити мене. — Не нести ж його назад на руках. Ми спустимося тільки на півсхилу.

— Я можу ходити стільки, скільки тобі й не снилось, — обурився Енді.

— Ми ненадовго, — запевнив мене Джо.

Я стежив, як вони спускаються. Джо тримав Енді за руку. Голоси їхні віддалялись, аж доки я зовсім перестав їх чути.

Мене не засмучувало те, що я не міг піти з ними. Я вважав, що залишився через те, що вирішив залишитись, а не через свою безпорадність. Я ніколи не почував себе безпорадним. Я сердився, але знов-таки не тому, що неспроможний був ходити чи лазити, як Джо і Стів; ні, моя злість була спрямована проти Іншого Хлопця.

Інший Хлопець був завжди зі мною. Він був моїм двійником, кволим, плаксивим, боягузливим двійником, що весь час благав мене зглянутися на нього, весь час стримував мене, страхаючи всілякими небезпеками. Я зневажав його, але змушений був ним опікуватись. Щоразу, як треба було щось вирішувати, мені доводилося долати його опір. Я сперечався з ним, коли він уперто стояв на своєму; зрештою відштовхував його і йшов своїм шляхом. Він був невіддільний від мене й шкутильгав на милицях. Я ходив окремо від нього, здоровими і дужими ногами.

Коли Джо оголосив, що спуститься в кратер, Інший Хлопець гарячково зашепотів:

«Дай мені передихнути, Алане. Не лізь туди. З мене досить. Ти ж бачиш, як я втомився. Посидь, дай хоч відсапатися. А я зате іншим разом тобі не заважатиму».

«Гаразд, — заспокоїв його я. — Тільки затям: будеш набридати — я тебе покину. Я багато чого задумав, і ти мене не зупиниш — я однаково робитиму те, що хочу».

Отак і сиділи ми вдвох на горі, один упевнений в тому, що немає таких перепон, яких він не міг би подолати, другий — цілком залежний від його опіки й ласки.

До дна кратера було з чверть милі. Я стежив, як хлопці спускаються схилом, перебігаючи то ліворуч, то праворуч у пошуках зручнішої опори.

Раз у раз вони зупинялись і, вхопившись за стовбур якогось дерева, роздивлялись довкола.

Я сподівався, що вони от-от завернуть і полізуть назад. Та, побачивши, що вони вирішили дістатися до самого дна, я відчув себе ніби зрадженим.

Сердито бурмочучи собі під ніс, я подивився на милиці — чи не пропадуть вони тут, а тоді, запам'ятавши місце, де залишив їх, поповз у кратер — хлопці, перегукуючись, уже досліджували дно.

Спочатку я повз без особливих зусиль, ривками продираючись крізь папороть. Іноді руки зривались, я падав долілиць і котився по пухкій землі, доки якась перешкода не зупиняла мене.

Там, де були розсипи шлаку, я сідав і з’їжджав униз, мов на санчатах, здіймаючи каскад камінців.

Над самим дном серед папороті безладно купчилися великі каменюки, що скотилися колись з вершини. Ще відколи перші поселенці прийшли в цей край, люди, що сходили на гору, скидали з вершини в кратер ці великі уламки скель і дивились, як вони, розганяючись, з гуркотом скочуються на дно.

Подолати цей кам’яний бар’єр було найважче. Я пересувався від уламка до уламка, налягаючи вагою тіла на руки, щоб легше було колінам, та поки я видобувався нарешті до більш-менш широкого проходу між камінням, коліна мої були вже подряпані й кровоточили.

Хлопці помітили, що я спускаюсь, і, коли, перекидьки перелетівши через смугу папороті, я викотився на рівне місце, Джо й Енді вже чекали мене там.

— Як же ти в біса вилізеш звідси? — спитав Джо, сідаючи на траву біля мене. — Уже, мабуть, повернуло на четверту, а мені ж іще треба качок додому пригнати.

— Вилізу, не турбуйся, — коротко відказав я, а тоді вже іншим тоном спитав: — Ну, що, земля тут і справді м’яка? Ану ж, перевернемо цю каменюку й подивимось, що під нею.

— Земля тут така сама, як нагорі, — сказав Джо. — Ябеда спіймав ящірку, але нікому в руки її не дає. Вони із Стівом щось надумали — як я відійду, весь час говорять про нас. Он поглянь на них.

Ябеда із Стівом перемовлялися під деревом і крадькома, явно по-змовницькому, позирали на нас.

— А ми все чуємо! — вигукнув я.

Ця брехня була у нас традиційним викликом, і Стів відповів з неприхованою ворожістю.

— Ти кому це кажеш? — визивно промовив він, роблячи крок до нас.

— В усякому разі, не тобі, — відрубав Джо. На його думку, це була нищівна відповідь. Він обернувся до мене, задоволено всміхаючись. — Як я йому дав, га?

— Дивись, вони йдуть, — сказав я.

Ябеда і Стів полізли вгору схилом кратера.

— І нехай. Кому вони потрібні?

Ябеда озирнувся через плече й кинув на прощання останню образу:

— Обидва ви психи!

Ми з Джо були розчаровані вбогістю цього випаду. Ми й не подумали відповісти — це було б принизливо — і тільки мовчки спостерігали, як ті двоє швидко пробираються нагору між камінням.

— Цей нікчема Ябеда й горобця не поборов би, — зауважив Джо.

— А я поборов би, правда, Джо? — пропищав Енді.

Він завжди оцінював власні можливості залежно від думки Джо.

— Авжеж, — погодився Джо, жуючи травинку. Потім сказав, звертаючись до мене: — Час іти. Мені ж іще качок заганяти.

— Гаразд, — відповів я й додав: — Ти не чекай мене, якщо поспішаєш. Я тут не пропаду.

— Ходім, — сказав Джо, підводячись.

— Зажди, дай хоч трохи натішитися тим, що я тут, — попросив я.

— А тут якось чудно, правда? — мовив Джо, роздивляючись довкола. — Послухай, яка тут луна. Агов! — закричав він, і від схилів відбилося: «Агов».

Якийсь час ми прислухалися до відлунків, потім Джо сказав:

— Ходім. Мені тут якось моторошно.

— Чому, Джо? — спитав Енді.

— Весь час здається, що все це от-от завалиться на нас.

— Але ж насправді воно не завалиться, га, Джо? — злякався Енді.

— Ні, — відповів Джо. — Це я так тільки кажу.

Але й справді здавалося, що краї круглої вершини кратера от-от звузяться, зійдуться й назавжди затулять небо. Звідси воно не схоже було на блакитне склепіння над землею, а скидалося скоріше на хисткий дах, покладений на стіни з каміння й землі.

Небо було бліде й прозоре, якесь злиняле й мізерне в порівнянні з величчю схилів, що здіймались йому назустріч.

А земля була коричнева-коричнева, зовсім коричнева. Темно-зелений колір папороті немовби розчинявся в коричневих тонах. Нерухоме мовчазне каміння теж було коричневе. Навіть тиша і та була коричнева. 'Ми сиділи, відрізані від веселих голосів живого світу, що лежав по той бік кам’яного кільця, й весь час відчували, ніби хтось величезний стежить за нами неприязним оком.

— Ходімо, — сказав я по кількох хвилинах. — Тут і справді моторошно. — І, спустившись на землю з каменя, на якому сидів, додав: — Ніхто мені не повірить, що я тут побував.

— Хто не повірить, той просто дурний, — відповів Джо.

Я обернувся й поліз угору. Коли повзеш угору крутим схилом, доводиться всією вагою спиратися на коліна, а вони в мене були вже подряпані й боліли. Спускаючись, я працював, власне, самими руками, коліна ж тільки підтримували мене. Але тепер кожен ярд вимагав від мене величезних зусиль, і я швидко втомлювався. Подолавши кілька ярдів, я мусив відпочивати — припадав обличчям до землі й випростував уздовж тіла знесилені руки. Лежачи так, я чув биття свого серця — воно долинало мовби з-під землі.

Спершу, коли я лягав, Джо з Енді сідали обабіч мене й про щось балакали, але потім ми вже і рухались, і відпочивали мовчки, заглиблені у власні думки. Джо мусив допомагати Енді й водночас опікуватися мною.

Я повз і повз, подумки підганяючи себе командами: «Руку вперед! Тепер другу! І ще раз те саме!»

Високо на схилі кратера ми спинилися, щоб уже вкотре перепочити. Відсапуючись, я розпластався на землі, притулився до неї щокою й раптом почув два глухих удари. Глянувши угору, на вершину кратера, я побачив на тлі неба Ябеду й Стіва; вони вимахували руками і злякано гукали:

— Стережіться! Стережіться!

Камінь, що його вони з дурного розуму зіпхнули вниз, ще не набрав швидкості.

Ми з Джо помітили його водночас.

— Мерщій до дерева! — скрикнув Джо.

Він схопив Енді, й ми втрьох, хто як міг, подалися до старого засохлого евкаліпта, що стояв на схилі. Щойно ми дісталися до нього, як повз нас із різким свистом пролетів камінь; земля двигтіла від його ударів. Ми побачили, як далеко внизу він несамовито підстрибував над заростями папороті й поваленими деревами, потім почули страшний тріскіт: це він врізався в схований за папороттю кам’яний вал. Там він розколовся навпіл, і уламки розлетілися в різні боки.

Перелякані Стів і Ябеда кинулися навтіч.

— Вони вшилися! — вигукнув я.

— Хай їм дідько! — озвався Джо. — Вони ж мало не повбивали нас!

Але ми були задоволені цією пригодою.

— Ото вже буде що розповісти хлопцям у школі! — сказав я.

Ми знову полізли вгору, почуваючи себе трохи краще.

Спочатку ми ділилися враженнями про ту каменюку, про те, як швидко вона летіла, та незабаром замовкли, й, коли я відпочивав, Джо з Енді сиділи тихо, дивлячись униз на кратер.

Мені здавалося, що ми разом напружуємо всі сили і що мовчання їхнє, так само, як і моє, пояснюється втомою.

Я дедалі частіше зупинявся, і, коли сонце почало сідати й небо за кратером спалахнуло червоною загравою, мені вже доводилося відпочивати після кожного зусилля.

Коли ми нарешті видерлися на вершину, я ліг ницьма, відчуваючи, що всі мої м’язи сіпаються, мов у щойно оббілованого кенгуру.

Джо якийсь час сидів поряд, тримаючи мої милиці, а тоді сказав:

— Знаєш, мені вже час-таки заганяти качок.

Я підвівся, сперся на милиці, й ми рушили додому.

20

Батько дуже непокоївся, коли я повертався додому геть виснажений після прогулянок по хащах.

Якось він сказав:

— Не ходи так далеко, Алане. Полюй собі в чагарнику поблизу домівки.

— Тут нема зайців, — відповів я.

— Справді, нема. — Він стояв, задумливо дивлячись собі під ноги. — Ну, а тобі конче треба полювати?

— Ні, — відповів я. — Але я люблю ходити на полювання. Всі наші хлопці ходять. А особливо я люблю ходити з Джо. Він зупиняється, коли я стомлююсь.

— Так, Джо — добрий хлопець, — зауважив батько.

— А на втому хіба хто звертає увагу? — додав я, намагаючись розвіяти його тривогу.

— Воно-то так… Видно, ти не заспокоїшся, доки не випробуєш себе в усьому… А все-таки, якщо ти відчув, що втомився, кидай усе й лягай спочивати. Навіть найкращому коневі треба дати звести дух, як їдеш на круту гору.

Батько заощадив трохи грошей і почав переглядати в газеті «Ейдж» оголошення про продаж старих речей. Одного дня він написав якогось листа, за два чи три тижні по тому виїхав до Балунги й привіз звідти переслану поїздом інвалідну коляску.

Коли я повернувся зі школи, коляска стояла посеред двору, і я зупинився, здивовано дивлячись на неї.

— Вона твоя! Стрибай у сідло і скачи учвал! — гукнув із стайні батько.

Коляска була важка і громіздка. Вона мала два великих колеса, на зразок велосипедних, ззаду, і одне маленьке, закріплене в чавунній вилці, спереду. Дві довгі ручки обабіч сидіння з’єднувалися важелями з колінчастим валом на осі. Ручками треба було рухати по черзі: одну вперед — другу назад. Пристрій на правій ручці дозволяв їздцеві повертати переднє колесо праворуч і ліворуч.

Щоб зрушити коляску з місця, потрібне було неабияке зусилля, але потім вона йшла легко — досить було ритмічно працювати руками.

Я виліз на сидіння й об’їхав подвір’я. Спочатку коляска йшла ривками, та незабаром я навчився, зробивши рух руками, розслабляти м’язи, й коляска поїхала плавно, мов велосипед.

За кілька днів я вже мчав у ній по дорозі, працюючи руками, як поршнями. Я їздив у ній до школи, й усі хлопці заздрили мені. Вони залазили в коляску й сідали або мені на коліно, або обличчям до мене на вигині вилки. Хто сидів спереду, міг братися за важелі під ручками й допомагати мені рухати їх. Це називалося «відробляти проїзд», і я охоче возив кожного, хто зголошувався на таке.

А втім, хлопці швидко стомлювалися, бо їхні руки не були натреновані милицями, й тоді мені доводилося працювати важелями за двох.

Коляска розширила мої можливості, й тепер я міг діставатися до річки. Від нашого дому до річки Туралли було три милі, й раніше я бачив її лише під час пікніків недільної школи або коли батько їздив туди бідкою.

Джо часто ходив на річку ловити вугрів, і тепер я міг супроводжувати його. Ми прив’язували до сидіння дві наші бамбукові вудочки, клали в ногах порожній мішок з-під цукру — він призначався для спійманої риби — і вирушали в дорогу. Джо сидів спереду, роблячи руками короткі, рвучкі рухи, а я налягав на важелі зверху, на всю довжину руки.

Рибалили ми суботніми вечорами й здебільшого виїздили з дому по обіді, щоб завидна устигнути до Макалумової ями. Макалумовою ямою називали довгу, тиху й глибоку заводь, у якій вода завжди була темна. Евкаліпти височіли на її берегах, простягаючи своє могутнє віття над водою. Стовбури дерев були сучкуваті, криві, почорнілі від лісових пожеж, а на деяких збереглися довгі, звужені на кінцях рубці — в тих місцях, де аборигени знімали кору для своїх пірог.

Ми з Джо вигадували всілякі історії про дерева зі шрамами й пильно оглядали стовбури, шукаючи слідів кам’яної сокири, якою знімали кору. Деякі шрами були невеликі, завдовжки як дитина, й ми знали, що з таких шматків кори виготовлялися кулемани — неглибокі тарелі, на яких жінки клали спати немовлят або носили зібране зілля.

Одне таке дерево росло на березі Макалумової ями, його товстелезне покручене коріння виходило просто з води. Тихими вечорами, коли поплавці нерухомо стояли посеред місячної доріжки, раптом на темній поверхні під нашими ногами розходилися блискучі брижі, вода немовби розступалася, й з неї виринав качкодзьоб. Якусь хвильку він спостерігав нас своїми зіркими очицями, а тоді, вигнувшись усім тілом, зникав під водою — повертався до своєї нори між корінням старого евкаліпта.

Качкодзьоби звичайно запливали проти води, а потім, поки течія відносила їх назад, шукали собі поживу.

В норах під деревом жили також водяні щури. З мулкого дна вони піднімали мушлі й розбивали їх на пласкій поверхні великого кореня, а ми збирали осколки в мішечок і відносили додому — птахам.

— Це для птиці — найкращі черепашки, — запевняв мене Джо.

А втім, Джо про все відгукувався у найвищому ступені. Мою коляску він називав «найкращою машиною в світі» й дивувався, чому на таких колясках не влаштовують змагань.

— Ти б запросто став чемпіоном, — запевняв він мене. — Навіть якби засидівся на старті. Таких дужих рук, як у тебе, немає ні в кого. Ти б усіх випередив.

Він казав це, сидячи навпроти мене в колясці й разом зі мною ритмічно натискаючи на важелі. Ми їхали на річку, сповнені радісних сподівань, бо того вечора збиралися ловити на «низку».

Вудити вугрів на гачок — справа азартна, та куди цікавіше ловити їх на «низку»: тут і азарт більший та й вилов — теж.

«Низка» робиться з черв’яків, нанизаних на скручену з вовни нитку так, що виходить один величезний черв’як завдовжки кілька ярдів.

Ця велика принада скручується кільцями й прив’язується до волосіні. Поплавець при цьому не потрібний. «Низка» опускається на дно, вугор майже відразу хапає її, і його пилкоподібні зуби в’язнуть у вовні.

Рибалка, почувши, що вугор узяв, висмикує його з води на берег разом із «низкою», а тоді хапає його й кидає в мішок.

Вугрі слизькі, втримати їх важко, а іноді «низку» хапали двоє водночас; тоді ми з Джо вдвох кидалися на них, вони вислизали з рук, і ми знову падали на них усім тілом. Чекаючи, доки клюне, ми терли долоні об суху землю, щоб вугру важче було вислизнути.

Діставшись до старого евкаліпта, ми розпалили багаття й скип’ятили чайник — моя мати заздалегідь насипала туди чаю й цукру. Зграї качок летіли понад річкою, дотримуючись усіх вигинів русла; помітивши нас, вони круто шугали вгору.

— Тут сила-силенна качок! — зауважив Джо, жуючи товстий бутерброд із солониною. — Якби ж то мені стільки пенсів, скільки качок між річкою і… ну, хоча б нашим домом.

— І скільки, по-твоєму, в тебе набралося б грошей?

— Фунтів сто, щонайменше, — відповів Джо. Він любив округляти цифри.

Як на нього, сто фунтів стерлінгів — це було справжнє багатство.

— На сто фунтів чого тільки не купиш! — сказав він. — Усе що завгодно!

Ця тема захопила нас.

— Хочеш — купуєш найкращого коня, — докинув я. — Із збруєю й сідлом… А хочеш — книжку… Прочитав її — даєш іще кому-небудь почитати, а як він не поверне, то навіть і не жаль.

— Ет, чого там, книжку завжди можна піти забрати, — відказав Джо. — Адже ти знаєш, у кого вона.

— А може, й не знаєш, — затявся я. — Люди ніколи не пам’ятають, хто в них бере книжки.

Я кинув хлібні скоринки у воду, і Джо сказав:

— Дивись, розполохаєш усіх вугрів. Вони ж страшенно боязкі, і, головне, сьогодні східний вітер, а при східному вітрі вони не клюють.

Він підвівся, сунув палець у рот і, наслинивши його, підніс над головою.

Вітерець хоч би дихнув.

— Атож, справді східний. Зі східного боку пальцю холодніше.

Але вугрі клювали краще, ніж передбачав Джо. Я витяг «низку» із вистеленої травою бляшанки і тільки-но закинув у воду, як волосінь напнулася. Я смикнув вудку вгору й викинув на берег «низку» разом з вугром. Вугор підстрибнув у траві, а тоді, по-зміїному звиваючись, поповз до води.

— Хапай його! — загорлав я.

Джо притис його обома руками до землі й тримав, поки я розкривав складаний ножик. Я перетяв вугру хребет, і ми вкинули його в мішок з-під цукру, що лежав біля багаття.

— Та-ак, один є, — задоволено сказав Джо. — Певно, східний вітер ущух — і слава богу. Сьогодні ми добре половимо.

На одинадцяту годину ми впіймали вісім вугрів, але Джо заявив, що не заспокоїться, доки їх не буде рівно десять.

— Десяток — це вже неабищиця, — міркував він. — Куди краще казати: «Ми вчора впіймали десять», аніж: «Ми впіймали вісім».

Ми вирішили залишитися до півночі. Зійшов місяць, і в його яскравому світлі легко було знайти дорогу додому. Джо назбирав ще трохи хмизу для багаття. Було досить холодно, й ми мерзли в наших благеньких сорочках.

— Нема нічого кращого за добре вогнище, — сказав я, підкидаючи сухі евкаліптові гілки у вогонь, аж доки полум’я запалахкотіло вище наших голів.

Джо жбурнув на землю оберемок хмизу й метнувся до вудки, що раптом засмикалася. Він викинув на берег вугра, той впав біля багаття і, поблискуючи сріблясто-чорним тілом, поповз геть од жару.

Це був найбільший з усіх вугрів, що ми спіймали, і я всім тілом навалився на нього. Він, однак, вислизнув у мене з рук і поповз до річки. Я мерщій потер долоні об землю та за ним, і тут Джо кинув свою вудку і встиг схопити його біля самої води. Вугор звивався в його руках, крутив головою і хвостом. І хоч як міцно тримав його Джо, вугор викрутився-таки і впав на землю. Коли він уже заповзав у воду, Джо мало не впіймав його знову, але підсковзнувся в грязюці й з’їхав по пояс у воду.

Джо рідко лаявся, але тут його прорвало. Вигляд у нього був дуже кумедний, та я не сміявся. Джо виповз на берег, підвівся і, розчепіривши руки, подивився на калюжу, що розпливалася під ним.

— Ох і перепаде ж мені за це, — сказав він стурбовано. — Штани треба висушити, хоч умри.

— А ти їх скинь і повісь біля вогнища, — порадив я. — Вони миттю висохнуть. І як той вугор викрутився в тебе з рук?

Джо обернувся й подивився на річку.

— Такого здоровезного вугра я зроду не бачив, — сказав він. — Я не міг обхопити його пальцями. А який важенний, чортяка! Ти ж його тримав — скільки, по-твоєму, він важив?

Це була чудова нагода дати волю фантазії, й ми з Джо, ясна річ, скористалися з неї.

— Не менш як тонну, — сказав я.

— З гаком! — додав Джо.

— А як він молотив хвостом! — вигукнув я. — Мов той удав!

— Він так обкрутився навколо моєї руки, що мало не зламав її, — сказав Джо й раптом заходився скидати штани так квапливо, наче в них залізла велика мураха. — Треба ж їх висушити.

Я взяв гілку з розсохою і встромив її в землю так, щоб розсоха була над вогнем і штани могли швидко висохнути.

Джо повиймав з кишень обривок мокрої мотузки, мідну дверну ручку й кілька скляних кульок, потім повісив штани на гілку й почав стрибати навколо багаття, щоб зігрітися.

Я закинув «низку» у воду, не втрачаючи надії впіймати вугра, що втік, і, коли клюнуло, смикнув вудку із силою, розрахованою на велику вагу.

Невеличкий вугор разом з «низкою» майнув високо в повітрі над моєю головою і, описавши дугу, брязнув об гілку зі штаньми Джо.

Штани полетіли у вогонь.

Джо метнувся був до багаття, але відсахнувся, коли полум’я дихнуло йому в обличчя. Затуливши обличчя рукою, він спробував другою дотягтися до штанів. Та де там! Несамовито лаючись, він кілька разів оббіг круг багаття, а тоді вихопив у мене з рук вудку й почав тицяти нею в охоплені полум’ям штани, намагаючись підчепити їх і викинути з вогню. Коли йому вдалося нарешті підсунути під них вудку, він зопалу шарпнув нею так, що штани злетіли вгору, прокреслили в темному небі вогняну райдугу, а тоді відірвалися від вудки і з шипінням упали у воду, знявши стовп пари.

Коли полум’я згасло, розпач охопив Джо. Штани ще хвильку темніли на блискучій поверхні води, а тоді зникли назавжди; Джо невідривно стежив за цією плямою, нахилившись над водою, спершись руками на коліна, й вогонь фарбував у ніжно-рожевий колір його голі сідниці.

— Господи! — вихопилося в нього.

Трохи отямившись, Джо заявив, що треба якнайшвидше вертатися додому. Забувши про своє бажання впіймати десяток вугрів, він думав тепер тільки про те, що його можуть побачити без штанів.

— Ходити без штанів заборонено законом, — серйозно пояснив він мені. — Якщо мене побачать у такому вигляді, я пропав. Запроторять у буцегарню — і бувай здоров. Он старий Добсон, — Джо мав на увазі місцевого спортсмена-велосипедиста, який нещодавно з’їхав з глузду, — подався до Мельбурна і пробіг через усе місто без штанів. А тепер він за гратами, і припаяли йому хтозна-скільки років. Ну, гайда додому. Якби ж іще місяць не так світив!

Ми похапцем прив’язали вудки до коляски, кинули мішок з вуграми на підніжок і рушили в дорогу. Джо сидів у мене на коліні, понурий і мовчазний.

Вантаж був чималий, тож коли дорога вела вгору, Джо злазив і підштовхував коляску ззаду. Але горбів траплялося небагато, і я їхав дедалі повільніше.

Джо скаржився, що зовсім замерз. Мені ж було тепло, бо я щосили працював руками, а од вітру мене захищав Джо, який весь час ляскав себе по голих ногах, щоб хоч якось зігрітися.

Далеко попереду замигтіли ліхтарі бідки, що їхала нам назустріч.

Потім ми почули цокання підків — кінь біг клусом, — і я сказав:

— Схоже на те, що це Сірий старого О’Коннора.

— Так, це він! — захвилювався Джо. — Зупинися! Хтозна, кого він везе. Я зіскочу і сховаюсь отам, за деревами. Він подумає, що ти їдеш сам.

Я зупинив коляску край дороги, Джо перебіг лужок і зник за темними деревами.

Я сидів, радіючи перепочинкові, дивився на бідку, що наближалась, і думав про те, що мені ще залишилося подолати рівну ділянку дороги, потім горб і ще один горб, а вже тоді путівець до наших воріт і — подвір’я.

Коли вже було добре видно свічки в ліхтарях бідки, її власник напнув віжки, і кінь пішов ступою. Біля моєї коляски їздець тпрукнув, зупинив коня і, перехилившись з сидіння, зазирнув мені в обличчя.

— Здоров, Алане!

— Добривечір, містере О’Коннор!

О’Коннор перекинув віжки через руку й сягнув у кишеню по люльку.

— Куди це ти зібрався?

— Їздив рибалити.

— Отакої! — вигукнув він. — Рибалити! — І, розтираючи в долонях тютюн, пробурчав: — Не втямлю, якого дідька така дитина, як ти, роз’їжджає по дорогах глупої ночі в тій бісовій колимазі. Ти ж уб’єшся! От побачиш! Згадаєш мої слова. — Він заговорив голосніше. — Тебе хто-небудь переїде сп’яну, тоді знатимеш.

Він знову перехилився через крило і плюнув на землю.

— Щоб я пропав, якщо я розумію твого батька. Та й не тільки я — спитай в кого хоч. Така дитина, як ти, каліка, мусить лежати вдома, у ліжку. — Він розгублено знизав плечима. — А втім, це не моя справа! Хвалити бога, не моя. В тебе не знайдеться сірника?

Я виліз із коляски, відв’язав милиці й подав йому коробку. Він запалив сірника, підніс до люльки й заходився розкурювати її. В люльці забулькотіло, вогник то здіймався над чубуком, то згасав.

Потім він віддав мені сірники, відкинув голову так, що люлька стала сторч, запахкав ще енергійніше, аж доки зажеврів весь тютюн.

— Так, — мовив він, — у кожного свій клопіт. От у мене, приміром, ревматизм — так крутить у плечі, аж за серце бере. Я знаю, що це — коли болить… — Він узяв був віжки в руки, а тоді спитав: — Як твій батько поживає?

— Та непогано, — відповів я. — Об’їжджає п’ять коней місіс Каррудерс.

— Місіс Каррудерс! — зневажливо пирхнув О’Коннор. — Теж мені… — І додав: — Поспитай-но в батька, чи не взявся б він за мою кобилу-трилітку. Вона ще не ходила під сідлом. Спокійна, мов ягнятко. Скільки батько бере?

— Тридцять шилінгів.

— Це забагато, — твердо промовив містер О’Коннор. — Я дам йому фунт — це красна ціна. Кобилка ж слухняна, мов дитина. То поспитай у батька.

— Гаразд, — пообіцяв я.

Він смикнув за віжки й пробурмотів:

— Щоб я пропав, коли тямлю, чого отаке, як ти, вештається поночі дорогами. Н-но, годі спати!

Кінь мотнув головою і рушив.

— Бувай.

— До побачення, містере О’Коннор.

Коли він від’їхав, Джо вигулькнув з-поміж дерев і прожогом кинувся до коляски.

— Я зовсім закляк, — сердито буркнув він. — Ноги не згинаються. Про що це він так довго розводився? Гайда, поїхали.

Він умостився в мене на коліні, й ми рушили далі. Джо тремтів усім тілом і раз у раз вибухав лайкою, згадуючи про сумну долю своїх штанів.

— Дасть мені мати перцю. В мене лишилася тільки одна пара, і та з діркою ззаду.

Я чимдуж працював руками, впершись лобом у спину Джо. Коляска підстрибувала на вибоїстій дорозі, довгі вудки клацали одна об одну, а вугрі перекочувалися з боку на бік у мішку в нас під ногами.

— Добре хоч, — проказав Джо, шукаючи бодай якоїсь розради, — що я повиймав усе з кишень, перше ніж штани згоріли.

21

Одного разу бродяга, що присів перепочити біля наших воріт, розповів мені, що знав одного чоловіка, який, не мавши обох ніг, плавав, мов риба.

Я часто думав про цього чоловіка, що плавав, мов риба. Але я ніколи не бачив, як люди плавають, і не мав ніякого уявлення про те, як треба рухати руками, щоб триматися на поверхні.

В мене була грубезна, в оправі, підшивка дитячої газети «Чамс»,[3] у якій я знайшов статтю про плавання. Вона була ілюстрована трьома малюнками, що зображували вусатого чоловіка в смугастому купальному костюмі. На першому малюнку він стояв обличчям до читача, піднісши руки над головою; на другому тримав розпростані руки на рівні плечей, а на третьому його руки були опущені. Стрілки, що йшли дугою від рук до колін, показували, що чоловік рухав руками вниз, і цей спосіб плавання називався брас.

В статті зазначалося, що стилем брас плавають жаби. Я спіймав кількох жаб і посадив їх у відро з водою. Вони пірнули на дно, потім попливли колом, а тоді піднялися на поверхню, вистромили над водою ніздрі й завмерли, розчепіривши лапки. Користь від цих спостережень була невелика, але я твердо вирішив навчитися плавати, й літніми вечорами почав потайки їздити на своїй колясці до озера, що було за три милі від нашого дому.

Озеро лежало в улоговині між стрімкими, високими берегами, що здіймалися терасами на двісті-триста ярдів над водою. Такі самі тераси, певне, збігали вниз і під водою, бо за кілька ярдів од берега дно несподівано уривалося на велику глибину; там вода була холодна й нерухома, і в ній стояли водорості.

Жоден хлопець у школі не вмів плавати, та й серед дорослих у Тураллі я не знав жодного, хто вмів би. Зручних місць для купання поблизу не було, і тільки нестерпно задушливими вечорами люди насмілювалися ходити до озера, яке вважалося небезпечним місцем. Дітям забороняли навіть наближатися до нього.

Час від часу, однак, зграйки хлопчаків, нехтуючи забороною, приходили на озеро і хлюпались у воді коло самого берега, намагаючись навчитися плавати. Якщо при цьому були присутні дорослі, вони не зводили з мене очей і не дозволяли мені наближатися до «ям», як ми називали місця, де дно раптом зникало з-під ніг. Вони на руках переносили мене з берега на мілководдя, бо їм шкода було дивитись, як я переповзаю навколішках каміння й глейкий мул, що відділяв берег від води.

— Ану, давай я тебе перенесу, — казали вони.

Тоді всі, хто був на березі, звертали на мене увагу. Коли ж дорослих не було, хлопці ніби й не помічали, що я повзаю, а не ходжу. Вони хлюпали на мене воду, обляпували мене мулом під час наших боїв або навалювалися на мене й молотили мокрими кулаками.

В таких бійках я був чудовою мішенню, бо не міг ні ухилитися від грудок мулу, ані наздогнати нападника. Звісно, я міг би ухилитися від участі в таких іграх — досить було попросити пощади і визнати себе переможеним. Та якби я бодай один раз таке зробив, хлопці вже б ніколи не поводилися зі мною як з рівним.

Я мав би відтоді задовольнятися роллю спостерігача, хлопці ставилися б до мене так само, як до дівчат.

Ясна річ, я ніколи не обмірковував своєї поведінки заздалегідь і не розумів, що весь час прагну довести, що я такий самий, як усі. Я не міг би пояснити, що змушує мене діяти саме так, а не інакше. Наприклад, коли хтось із хлопців обирав мене своєю мішенню, я повз просто на нього, не звертаючи уваги на грудки мулу, якими він обстрілював мене, і врешті-решт, коли я підповзав зовсім близько і вже ладнався схопити його за ноги, нерви його не витримували, й він кидався навтіки.

Так само діяв я й тоді, коли ми билися кийками. Я стрімголов кидався в напад, ліз 'під удари, бо тільки в такий спосіб міг здобути повагу товаришів.

Хлопці надзвичайно високо цінували вміння плавати; вважалося, що ти опанував це мистецтво, якщо навчився, лежачи на воді долілиць, пересуватися, упираючись руками в дно. Але я хотів навчитися плавати по-справжньому, на глибині, а що діти рідко ходили до озера, то я почав їздити туди сам.

Залишивши коляску нагорі в кущах акацій, я сповзав униз порослими травою терасами, на березі роздягався й плазом діставався через каміння й мул до піщаного дна. Вода там сягала мені до грудей, коли я сидів.

У статті в «Чамс» нічого не говорилося про те, як треба згинати й випростувати руки, щоб вони легко долали опір води. У мене склалося враження, що треба просто рухати руками вгору і униз, не згинаючи їх.

Врешті-решт я навчився триматися на воді, чимдуж ляпаючи по ній руками, але просуватися вперед не міг. Тільки на другий рік, коли інший бродяга в розмові біля наших воріт пояснив мені що й до чого, я опанував правильні рухи.

Після того справа пішла куди краще, й настав день, коли я відчув, що можу плисти, куди забагнеться. Я вирішив перевірити себе над «ямами».

Був теплий літній вечір, і озеро здавалося блакитним, як небо. Я сидів голяка на березі, споглядаючи, як віддалік чорні лебеді гойдаються на хвильках, і сперечався з Іншим Хлопцем, який вимагав, щоб я йшов додому.

— Ти проплив без зупинки ярдів сто з гаком попід берегом, — умовляв він мене. — Жоден хлопець у школі не спромігся б на таке.

Але я не зважав на його вмовляння, доки він не сказав:

— Подивись, як тут пустельно.

Пустельність лякала мене. Ні деревця, ані кущика не росло понад берегами озера. Воно лежало незахищене під небом, і над ним завжди панувала мертва тиша. Лише зрідка лунало ячання лебедя, але то був сумний звук, що тільки посилював почуття пустельності.

Трохи згодом я заповз у воду і, гребучи руками, але тримаючись прямо, — так, що ноги торкалися дна, — досяг краю підводної тераси, за яким вода була вже темно-синя й холодна. Там я зупинився, повільно розводячи руками, подивився вниз, у прозору воду, й побачив довгі бліді стеблини водоростей; вони звивалися, мов гадюки, тягнучись догори з крутого підводного урвища.

Я глянув на небо над собою, таке безмежне, таке височенне; я був один-однісінький у цілому світі, між порожнім склепінням неба й підлогою із синьої води, й мені було страшно.

Постоявши трохи, я набрав у груди повітря й відштовхнувся від краю провалля. Холодні щупальці водоростей, сковзнувши по ногах, лишилися позаду, і я опинився над безоднею.

Мені хотілося завернути назад, але я плив далі й далі, поволі, ритмічно розводячи руками й подумки примовляючи: «Не бійся, не бійся, не бійся».

Нарешті я обережно завернув і побачив берег; він видався мені таким далеким, що на мить мене охопив жах, і я замолотив руками по воді, але внутрішній голос владно заспокоїв мене, знов повернулося самовладання, і я поплив повільно.

На берег я виповз, почуваючи себе дослідником, що повертається додому після тривалої подорожі, сповненої небезпечних пригод і злигоднів. Озеро і довколишні береги вже не здавалися мені безлюдним царством страху; ні, це був затишний куточок, вкритий м’якою зеленою травою й осяяний веселим сонцем, і я, насвистуючи, почав одягатись.

Я таки навчився плавати!

22

Коло наших воріт росли величезні евкаліпти. На землі під деревами, всіяній листям, гіллям і хмизом, чорніли сліди вогнищ. Бродяги часто завертали сюди з дороги, щоб перепочити, або, зупинившись, уважно придивлялися до нашого будинку й купи дров біля ганку, перше ніж зайти й попросити поїсти.

Ті з них, що не раз проходили повз наш будинок, добре знали мою матір.

Вона завжди давала їм хліба, м'яса й чаю, не вимагаючи, щоб вони за це рубали дрова.

Батько сам обійшов Квінсленд з торбою за плечима й добре знав життя цих людей. Він називав їх «подорожніми». Бороданів, що приходили з хащів, він називав «лісовими птахами», а тих, що подорожували степом, — «польовими птахами». Батько безпомилково розрізняв їх і завжди вгадував, є в них щось за душею чи нема.

Коли бродяга влаштовувався коло наших воріт на нічліг, батько казав, що в нього порожні кишені.

— Якби він мав гроші, то дійшов би до заїзду.

Зі стайні батько часто спостерігав, як вони підходили з чайниками до наших дверей, і, якщо бродяга простягав матері чайник, а кришку залишав собі, батько всміхався й казав:

— Битий жак.

Якось я спитав у нього, чому вони не віддають матері кришку разом із чайником.

— Є такі люди, — відповів батько, — які подорожньому і сухої скоринки не подадуть. До них без хитрощів не підсиплешся. Скажімо, тобі треба чаю й цукру, це тобі завжди треба. Отож ти кладеш заварку на дно чайника — пучку, так, щоб хазяйка бачила, що чаю в тебе мало. Коли вона відчиняє двері, ти чаю в неї не просиш. Ні, ти просиш у неї окропу й кажеш: «Заварка в чайнику, хозяйко». Вона бере чайник, але кришку ти не віддаєш і кажеш, наче це тобі щойно спало на думку: «Може, як ваша ласка, ви б трохи цукру насипали?» Отож вона наливає в чайник окріп, а тоді бачить, що заварки в ньому мов кіт наплакав, і додає своєї. І не хочеться їй, а додає — бо соромно ж давати такий чай, як помиї. А заразом уже й цукор кидає — і ти одержуєш усе, що треба.

— А чому ж вони не випускають з рук кришку? — допитувався я.

— Розумієш, тобі не наллють повний чайник, якщо він із кришкою. А коли її немає й видно, скільки тобі дають, то хазяйці хоч-не-хоч доводиться наливати щедро — щоб не соромно було дивитися тобі в очі.

— Мама не така, правда ж, тату?

— Авжеж, ні! Вона черевики скине з ніг і віддасть, тільки дозволь їй.

— А що, вже віддавала? — спитав я, жваво уявляючи собі, як мати скидає черевики й віддає їх бродязі.

— Ну, як тобі сказати… такого ще не було. Вона віддає їм стару одежу чи взуття, але це, зрештою, всі роблять. Та найбільше їм потрібні харчі, надто м’ясо. А харчі коштують грошей. Люди здебільшого ладні віддати подорожньому драні штани, яких уже ніхто не носить. Ти, коли виростеш, давай їм м’яса!

Іноді бродяги ночували у нашій повітці. Якось холодного ранку Мері вийшла годувати качок і побачила бродягу, що спав на землі. Ковдра на ньому заледеніла, вуса й борода взялися памороззю. Підвівшись, він ніяк не міг розігнутися, доки сонце не відігріло його.

Коли Мері помічала бродягу, що влаштовувався на ніч біля наших воріт, то посилала мене до нього — сказати, що він може переночувати в нашій повітці. Я завжди йшов за ним до повітки, й Мері приносила від матері вечерю не тільки для нього, а й для мене. Мати знала, що мене приваблювали ці люди. Я любив слухати їхні розмови, розповіді про дивовижні краї, в яких вони побували. Батько казав, що вони просто забивають мені баки, але я з ним не погоджувався.

Коли я показав одному старому свої кролячі шкурки, він сказав, що там, звідки він прийшов, кролів розвелося стільки, що їх доводиться розкидати руками, щоб розчистити місце для пастки.

Того вечора вітер ніс хмари куряви, і я порадив йому прикрити на ніч обличчя газетою. Я спав на веранді за домом і завжди так робив.

— А скільки куряви вона втримає? — спитав він, підносячи до рота закіптявілий чайник. — Фунт?

— Та, мабуть, — відповів я не дуже впевнено.

— А тонну куряви втримає, га? — спитав він, витираючи тильним боком долоні крапельки чаю з вусів та бороди.

— Ні, — відповів я, — тонни не втримає.

— А на одній віддаленій фермі, де я побував, люди, лягаючи спати, кладуть напохваті лопату й кайло, коли насувається пилова буря.

— Навіщо? — здивувався я.

— Щоб уранці можна було відкопатися, — пояснив він, дивлячись на мене дивними чорними очицями, в яких поблискували іскри.

Я завжди вірив усьому, що мені казали, й мені було прикро, коли батько сміявся з історій, які я йому переповідав. Мені здавалося, що він кепкує з моїх співрозмовників.

— Та ні, — якось пояснив мені батько. — Мені подобаються ті хлопці, але зрозумій ти: вони розповідають тобі казки, веселі небувальщини та й годі.

23

Чоловіки здебільшого розмовляли зі мною поблажливим тоном, — як дорослі звичайно розмовляють з дітьми. Якщо розмову слухали інші дорослі, мої співрозмовники не минали нагоди поглузувати з мене — не для того, щоб образити мене, а тому, що їх тішила моя безмежна довірливість.

— Ну як, Алане, ти вже об’їжджаєш огирів? — звертався до мене хто-небудь, і я цілком поважно ставився до цього запитання: адже я зовсім не здавався собі таким, яким бачив мене він.

— Ще ні, — відповідав я. — Але скоро почну.

Той, що запитував, обводив поглядом інших, запрошуючи їх посміятися разом з ним.

— Чули? З неділі він почне об’їжджати огирів!

Деякі дорослі розмовляли зі мною різко й неохоче, бо вражали, що з дітьми балакати — лише час марнувати: від них, мовляв, годі почути щось цікаве.

Водночас я пересвідчився, що бродяги й лісоруби — люди, звиклі до самотності, — самі часто ніяковіють і не знають, як поводитися, опинившись віч-на-віч з дитиною, але, відчувши, що та дитина ставиться до них приязно, охоче розмовляють з нею.

Таким був старий Пітер Маклеод, візник, що перевозив колоди з лісу за сорок миль від Туралли. Щотижня він, було, приїде з лісу на своєму важкому возі, перебуде неділю вдома, а тоді вирушає назад, широко ступаючи поряд із кіньми або стоячи на весь зріст на возі й насвистуючи яку-небудь шотландську пісеньку.

Коли я гукав до нього: «Добридень, містере Маклеод», — він зупиняв коней і заводив зі мною розмову, як з дорослим.

— Схоже, буде дощ, — казав він.

Я погоджувався — мовляв, справді схоже.

— А який ліс отам, куди ви їздите, містере Маклеод? — спитав я його одного разу.

— Густий, мов шерсть на собаці, — відповів він і додав, немов розмовляючи з самим собою: — Ох, і густий же, хай йому біс!

Він був високий на зріст, мав чорну лискучу бороду й дуже довгі ноги. Ходив він, похитуючи головою й горблячись, так що великі його руки висіли спереду тіла. Батько якось сказав, що старий Маклеод підводиться зі стільця так, як ото розкривається трифутова складана лінійка, але батько любив його й казав, що Пітер — людина чесна, а битися вміє, як тигр.

— Коли він у добрій формі, ніхто в окрузі його не подужає, — казав батько. — Після кількох кухлів пива він будь-кого потовкмачить. У старого Пітера вдача лагідна, але м’язи залізні, і як він уже кого молосне, то на ногах той не встоїть.

Слухаючи Пітерові розповіді, я уявляв собі ліс казковим царством, де між дерев весело стрибають кенгуру, а ночами шурхотять опосуми. Незайманий ліс — як мені хотілося побувати в ньому! Пітер так і називав його «незайманим» — бо дерева в ньому досі не знали сокири.

Але до лісу цього було так далеко! Пітер два з половиною дні добувався до табору лісорубів, і цілий тиждень йому доводилося ночувати коло свого воза.

— Ех, хотів би я бути на вашому місці, — сказав я йому.

Стояв вересень, наступного дня розпочиналися тижневі шкільні канікули.

Я під’їхав слідом за Пітеровим возом до водопою — подивитись, як він напуває п’ятьох своїх коней. Він одніс відро двом корінним, а тоді спитав:

— Чому?

— Я б тоді побачив незайманий ліс.

— Та зажди ти! — гримнув він на кобилу, що нетерпляче тицялася мордою у відро.

Кобила почала гучно втягувати воду.

— А я б узяв тебе з собою. Мені потрібен надійний помічник. Атож, я б залюбки взяв тебе з собою.

— Справді? — вигукнув я, неспроможний приховати збудження.

— Авжеж, — відповів він. — Тільки ти спитайся в батька, чи він тебе відпустить.

— А коли ви їдете?

— Завтра вранці, о п’ятій. Прийдеш о п’ятій — візьму тебе з собою.

— Добре, містере Маклеод, — сказав я. — Дякую, містере Маклеод. Я буду у вас о п’ятій.

І я негайно помчав додому, чимдуж налягаючи на важелі.

Коли я розповів батькам, що містер Маклеод погодився взяти мене з собою в ліс, батько здивувався, а мати спитала:

— Ти певен, що він не жартує, Алане?

— Авжеж, не жартує, — скоромовкою відповів я. — Він бере мене помічником. Ми з ним давні приятелі. Він сам так каже. Ти, каже, тільки спитайся в тата, чи він тебе відпустить.

— Отак і сказав? — перепитав батько.

— Так. А ще сказав, щоб я був о п’ятій ранку в нього перед домом, якщо ти відпустиш.

Мати запитливо подивилася на батька, й він відповів на її погляд.

— Так, знаю, але це піде йому на користь.

— Мене лякає не подорож, а пиятика й лайка, — сказала мати. — Хіба ти не знаєш, які звичаї в тих лісорубів?

— Авжеж, там будуть і горілка, і лайка, — погодився батько. — Без цього, ясна річ, не обійдеться. Але йому це не зашкодить. Тільки той хлопець, що не бачив п’яних, сам стає п’яницею, коли виростає. Так само і з лайкою — той, хто не чув її в дитинстві, лається на всі заставки, ставши дорослим.

Мати подивилася на мене і всміхнулась:

— Отже, ти збираєшся покинути нас, га? — сказала вона.

— Тільки на тиждень, — відповів я, почуваючи себе винним. — А коли повернуся, все вам розповім.

— Про харчі містер Маклеод нічого не казав? — спитала мати.

— Ні.

— А що у нас є вдома? — Батько подивився на матір.

— Трохи солонини на вечерю.

— Кидай її в торбу та поклади дві хлібини на дорогу. Чай у Пітера буде.

— Мені треба вийти з дому о четвертій, — сказав я. — Щоб не спізнитися.

— Я тебе збуджу, — пообіцяла мати.

— Допомагай Пітерові в усьому, синку, — сказав батько. — Покажи йому, яка наша порода. Розпалюй багаття, поки він годуватиме коней. Та й взагалі ти багато чого можеш робити.

— Я працюватиму знаєш як! — вигукнув я.

Матері не довелося будити мене. Я почув, як рипнула мостина, коли мати вийшла із спальні, підхопився й запалив свічку. Було темно й холодно, і на душі в мене чомусь було тривожно.

Коли я вийшов на кухню, мати вже розпалила плиту й готувала для мене сніданок. Я поспішив до кімнати Мері й збудив її.

— Ти ж не забувай годувати птахів, чуєш, Мері? Пета випускай з клітки щодня о п’ятій. Опосуму я заготовив удосталь свіжого листя, але ти й хліба йому давай. І поміняй усім сьогодні воду, бо я забув. А папузі підкинь будяків — він їх любить. Будяки ростуть у нас за стайнею.

— Гаразд, — пообіцяла вона сонним голосом. — А котра зараз година?

— За чверть четверта.

— Господи! — вигукнула вона.

Мати підсмажила яєчню, і я заходився похапцем їсти.

— Та не квапся ти так, Алане, — сказала мати. — В тебе ще досить часу. Ти добре вмився?

— Еге ж.

— І за вухами?

— І за вухами, і шию.

— Я наготувала тобі торбинку. Не забувай щоранку чистити зуби сіллю. Щітка в торбинці. І твої старі штани я тобі поклала. Черевики в тебе чисті?

— Та начебто.

Мати подивилася на мої ноги.

— Ні, вони брудні. Скидай, я їх почищу.

Вона відламала шматочок чорної вакси й розчинила її у блюдці з водою. Поки вона натирала черевики чорною рідиною, я нетерпляче совався на стільці. Мати начистила їх так, що вони заблищали, й допомогла мені взутися.

— Я ж навчила тебе зав’язувати шнурки бантиком, — сказала вона. — Чому ти завжди робиш вузли?

Вона вийшла слідом за мною, несучи дві торбинки з-під цукру. Коли ми підійшли до повітки, де стояла моя коляска, мати запалила свічку, і я поклав торбинки на підніжок і прив’язав милиці.

Темна ніч дихала холодом, зі старого евкаліпта чувся свист плиски. Доти я ніколи не вставав так рано, й тепер із хвилюванням прислухався до ранкової тиші, ще не порушеної людським гомоном.

— Ще ж ніхто в світі не встав, правда? — спитав я.

— Так, ти сьогодні встав найперший у цілому світі, — відповіла мати. — Тож будь розумним хлопцем, добре?

— Добре, — кивнув я.

Вона відчинила ворота, і я вимчав з подвір’я, щосили працюючи руками.

— Не треба так швидко! — долинув із темряви материн голос.

Під деревами темрява обступила мене стіною, і я трохи притишив швидкість. Крони дерев бовваніли на тлі неба, і я впізнавав кожне з них. Я знав, де на дорозі будуть вибоїни й де треба з’їжджати з неї, щоб обминути небезпечні місця.

Приємно було опинитися на самоті, відчути, що ти вільний і можеш діяти так, як тобі заманеться. Ніхто з дорослих не стежив за мною. Ніхто не обмежував моєї свободи. Мені хотілося, щоб до будинку Пітера Маклеода було далеко-далеко, але водночас я хотів якнайшвидше дістатися туди.

Виїхавши з путівця на битий шлях, я наддав ходи, і, коли добувся до Пітерових воріт, руки мої мов налилися свинцем.

Їдучи подвір’ям, я чув, як коні цокають підковами об бруковану долівку стайні. Хоч у темряві мені не видно було ні Пітера, ні коней, звуки малювали в моїй уяві кожен їхній рух. Ланцюги дзенькали в такт нетерплячим ударам копит, коні голосно пирхали, видуваючи з ніздрів полову, двері стайні грюкали, коли кінь чіплявся за них, виходячи на подвір’я. Пітер гримав на коней, собака збуджено гавкав, у курнику співали півні.

Коли я під’їхав до стайні, Пітер саме запрягав коней. Він не зразу впізнав мене в темряві — випустив з рук посторонку й ступив до коляски, витріщаючись на мене.

— Це хто? Алан? Їй-бо, Алан! Що ти тут ро… Чорт, невже ти таки зібрався їхати зі мною?

— Ви ж сказали… — невпевнено почав я, раптом злякавшись, що не так його зрозумів і що він і не думає брати мене з собою.

— Авжеж, сказав. Я тебе давно вже чекаю.

— Ще ж немає п’ятої!

— І справді немає, — пробурмотів він і замислився. — Твій батько дозволив тобі їхати?

— Авжеж, — запевнив я його. — І мати дозволила. Ось, у мене й харчі є, — показав я на торбу.

Пітер раптом усміхнувся в бороду і сказав уже іншим тоном:

— Що ж, увечері подивимося, що в тебе там наготовано. Став свого воза в повітку. О п’ятій нам уже треба бути в дорозі. — Обличчя його знову споважніло. — А ти не брешеш, що батько тебе відпустив?

— Ні, він хоче, щоб я поїхав.

— Ну, гаразд, — сказав Пітер і обернувся до коней. — Назад! — вигукнув він, поклавши одну руку коневі на круп, і нахилився, щоб другою підняти з землі посторонку.

Я поставив коляску в повітку і з двома торбами в руках, — немов селянин, що збирається вперше зійти на пароплав, — став стежити, як він лаштується в дорогу.

Віз був великий, важкий, з широкими залізними ободами на колесах і з гальмами з евкаліптових брусів, що їх приводив у дію важіль, який стирчав ззаду. Від сонця й дощу дерево побіліло й розсохлося. Бортів віз не мав, лише по кутах стриміли вставлені в спеціальні гнізда важкі залізні стрижні з кільцями нагорі. Настил було зроблено з грубезних, погано припасованих дощок, які підстрибували й грюкали на вибоїстому шляху. Віз мав дві пари голобель — по парі на корінника.

Запрягаючи коней, Пітер вигукував: «Стій!», «Ану, назад!», «Тпру-у!» — щоразу, як кінь переступав з ноги на ногу або не корився його руці.

Троє передніх коней стояли впритул один до одного, чекаючи, доки він підтягне поводи й прикріпить посторонки.

Запрягши коней, Пітер кинув на воза кілька торбин і мішків із січкою, зазирнув у скриньку з харчами — перевірити, чи не забув чого, а тоді обернувся до мене й сказав:

— Готово. Стрибай сюди. Стривай, дай-но мені свої торби.

Я дошкутильгав до передка воза і, тримаючись однією рукою за голоблю, другою закинув на нього милиці.

— Тобі допомогти? — спитав Пітер, нерішуче ступивши до мене.

— Ні, дякую, містере Маклеод. Я сам.

Він підійшов до передніх коней і зупинився, чекаючи. Я підтягся на руках, сперся коліном «доброї» ноги на голоблю, випростався і схопився за круп корінника, що стояв поряд. Потім знову підтягся й опинився на спині корінника. Спина була тепла й пружна, неглибока западина хребта поділяла її на два могутні клубки м’язів.

«Зіприся руками на доброго коня, і його сила перейде до тебе», — казав мені, бувало, батько.

З крупа корінника я ривком перехопився на воза і вмостився на скриньці з харчами.

— Готово! — гукнув я Пітерові.

Він підібрав віжки, виліз на воза й сів поряд мене, зауваживши:

— Не кожен зуміє видертися на воза так спритно, як ти. — Потім, напнувши віжки, спитав: — Може, краще сядеш на мішок із соломою?

— Ні, мені тут добре, — відповів я.

— Н-но, Принце! — гукнув Пітер. — Н-но, Скарбе!

Подзенькуючи ланцюжками посторонок, порипуючи упряжжю, коні зрушили з місця. Віз під нами затрясся, загуркотів. Небо на сході почало ледь помітно світліти.

— Люблю вирушати вдосвіта, — сказав Пітер. — День тоді виходить довший, і встигаєш більше. — Він голосно позіхнув, а тоді рвучко обернувся до мене. — Слухай, а ти не втік з дому? Батько справді відпустив тебе?

— Авжеж, відпустив.

Пітер похмуро подивився на шлях.

— Не розумію я твого батька.

24

Передні коні йшли з послабленими посторонками, напинаючи їх тільки тоді, коли дорога бралася вгору. Я вирішив, що це несправедливо щодо корінників.

— Корінники працюють за всіх, — сказав я Пітерові.

— Порожній віз, коли котиться, не важить нічого, — пояснив він. — Зате мій запряг пекло з корінням витягне, як буде треба. От зажди, навантажимо воза колодами, тоді побачиш, як вони всі тягнуть!

Світало, й небо на сході порожевіло. В гайках весело зацокотіли сороки. Мені здавалося, що в світі не може бути нічого кращого, як отак сидіти раннього ранку за запрягом дужих коней і слухати сорочачий гамір.

Здаля, з вигону долинув чоловічий голос — хтось гримнув на собаку:

— Ану, не лізь під ноги!

— Старий О’Коннор виганяє корів, — сказав Пітер. — Раненько він сьогодні схопився — видно, збирається кудись. — Він замислився на хвильку. — Ну, ясно, їде в Солсбері на розпродаж. Хоче купити собі кабріолет. — У голосі його забринів гнів. — Кабріолет, бач, купує, а десять гіней[4] за колоди й досі мені не заплатив.

Він люто ляснув віжками по крупу корінника й гукнув:

— Ану, наддай!

А тоді, трохи помовчавши, зітхнув і сказав:

— От що виходить, коли віриш людям! Він роз’їжджатиме в кабріолеті, а я на возі.

Коли ми проминули безлюдні вулиці Балунги, з-за обрію викотилося сонце. Пітер завернув коней на путівець, що в’юнився між деревами, а потім загорожі лишилися позаду, й почався справжній ліс.

Курява, збита копитами коней, сідала на наше волосся й одяг. Віття придорожніх кущів шурхотіло, чіпляючись за колеса, й віз підстрибував щоразу, як колеса потрапляли у вибоїни.

Мені дуже хотілося, щоб Пітер почав розповідати про свої пригоди. Я вважав його героєм — адже не було випадку, щоб чоловіки, зібравшись де-небудь побалакати, не згадали про якийсь його подвиг.

— Буває, — розповідав мені батько, — заходиш до бару в готелі й чуєш: «Та що ти мені торочиш про бокс! От я бачив, як Пітер Маклеод бився з Довганем Джоном Андерсоном за пивничкою в Тураллі — ото був бокс!» — І вмить усі замовкають, бо всім хочеться послухати про ту бійку, що тривала дві години. Мовчать, аж доки оповідач скінчить: «І досі люди дивуються, як Довгань Джон залишився живий».

Відколи Пітер почав битися навкулачки — а почав він дуже давно, — його побили тільки раз, та й то коли він був такий п’яний, що не тримався на ногах. Один фермер, відомий своєю звичкою нападати ззаду, накинувся на Маклеода, щоб поквитатися за давню кривду. Під градом його несподіваних, лютих ударів Пітер гепнувся на землю і знепритомнів. Коли ж він прийшов до тями, того фермера вже й слід прохолов. Але наступного ранку, ще вдосвіта, Пітер підійшов до його обори, струснув дужими руками огорожу і, червоніючи з натуги, загорлав:

— Ану, виходь! Подивимося, чи ти сьогодні такий хоробрий, як учора!

Фермер так і закляк з відром молока в руці.

— Я… теє… зараз я не можу битися з тобою, Пітере, — пробелькотів він, одвівши вільну руку на знак того, що здається. — Ти ж тверезий. Ти ж мене вб’єш.

— Вчора ввечері ти на мене напав? Напав! — сказав Пітер, трохи спантеличений такою відповіддю. — Спробуй-но покласти мене зараз.

— Так учора ж ти був п’яний, — відказав фермер. — Ти на ногах не стояв. Якби ти був тверезий, я б з тобою нізащо не завівся, Пітере. Що я — божевільний, чи що?

— А, щоб я пропав! — вигукнув Пітер, не знаючи, що робити. — Виходь битися, слинько!

— Ні, Пітере, обзивай мене, як хочеш, але з тобою тверезим я битися не буду.

— Якого ж дідька я тоді маю обзивати тебе? — вже зовсім розгубився Пітер.

— А й справді, — лагідно відповів фермер. — Нащо лаятися даремно? Як ти себе почуваєш?

— Гірше не буває, — буркнув Пітер, безпорадно озираючись довкола. Раптом він стомлено сперся ліктями на огорожу. — Гірше, як собака шолудивий.

— А ти зажди, я тобі дам зараз ковтнути, — сказав фермер. — У мене є трохи віскі.

Батько казав, що Пітер вернувся додому, ведучи кульгавого коня, що його продав йому фермер, але мати твердила, що той кінь був добрий.

Мені хотілося, щоб Пітер згадав який-небудь випадок із свого життя, тож я сказав:

— Батько розповідав, що ви б’єтесь, як молотарка, містере Маклеод.

— Невже? — вигукнув він, і обличчя його аж засяяло від утіхи.

Він помовчав трохи, а тоді мовив:

— Я знаю, твій батько мене поважає. У нас з ним завжди є про що побалакати. Кажуть, він був колись добрим бігуном. Оце нещодавно я знову придивився до нього. Він спритністю не поступиться перед чорношкірим. — Потім іншим тоном: — То він каже, що я вмію битися, га?

— Атож, — відповів я й додав: — От би мені навчитися битись!

— Та ти навчишся, будь певен. Твій батько вмів давати здачі, а ти такий самий, як він. Головне ж, ти не боїшся удару. А перемагає тільки той, кому удар не страшний. От послухай, як у мене вийшло з братами Стенлі. Їх четверо, і в кожного кулачиська — дай боже. Я з ними знайомий не був, але чув про них. Один з них, — здається, Джордж, — присікався до мене в шинку і давай обзивати по-всякому. Ну, слово по слову, я кажу: «Коли хочеш — вийдемо», а він мені: «На кого ти лізеш, нас, Стенлі, четверо!» — «А мені, — відповідаю, — начхати на всіх вас чотирьох, разом узятих. Клич їх сюди!» Ясна річ, тільки-но ми зчепилися, троє його братів — тут, як уродились, і мені довелось битися з усіма чотирма зразу.

Я спитав:

— Вони всі напали на вас одного?

— Еге ж, усі. Ну, першому я зацідив у щелепу й, поки він падав, додав коліном у живіт — він до кінця бійки й пролежав. А тих трьох я ногами не бив, але старався поцілити під груди — коли б’єшся навкулачки, це найкращий прийом. Гати весь час у живіт. Обличчя — то діло десяте. Спочатку вибий із супротивника дух, а обличчя йому ти завжди встигнеш розмалювати. Я став спиною до стіни і — то правою, то лівою, то правою, то лівою. На якісь інші прийоми просто часу не було, але я їх усіх поклав. А потім ушився. Бо справа не варта була заходу — мені теж добряче перепало. Але переміг усе-таки я… Ото була бійка, хай йому біс! — скінчив він і задоволено покивав головою.

25

Що далі ми заглиблювалися в ліс, то вищі й неприступніші були дерева, пригнічуючи нас своєю величчю. Їхні гладенькі стовбури здіймалися на двісті футів угору й лише там убиралися в листя. Ані травинки не зеленіло під ними: вони стояли на коричневому килимі з опалої кори. В тому лісі панувала дивна, немовби сповнена чекання тиша, не порушувана ні пташиним співом, ані дзюркотом струмків.

Наш малесенький фургон, запряжений малесенькими кіньми, поволі посувався поміж велетенських дерев, іноді чіпляючись на поворотах за величезні корені, що вистромлювались із землі. Дзенькіт ланцюгів на посторонках і приглушений тупіт копит по пружній землі, здавалося, долинали тільки до найближчого дерева — такі слабенькі були ці звуки. Навіть віз порипував якось жалісно, і Пітер сидів мовчки.

Подекуди, там, де, милуючи око на цьому одноманітному тлі, росли буки, дорога збігала вниз до неглибоких прозорих струмків, що текли по гладеньких, наче відполірованих камінцях.

З галявин, порослих обрідною травою, за нами стежили кенгуру.

Вони роздимали ніздрі і, вловивши наш запах, несквапно стрибали геть і зникали між деревами.

— Я полював на них, — сказав Пітер, — але це все одно, що стріляти в коня: на душі потім якось гидко. — Він запалив люльку й лагідно додав: — Я не кажу, що це погано, але ж у світі є багато такого, про що не скажеш, що воно погане, але й гарним не назвеш.

На ніч ми зупинилися на березі струмка. Я вмостився під блакитним евкаліптом і, лежачи на мішку з соломою, дивився крізь гілля на зоряне небо. Повітря було вологе, прохолодне від подиху папороті й моху…

Табір лісорубів розташувався на схилі горба. Ми побачили його, виїхавши з-за повороту, — велика галявина, з якої, мов вовну з вівці, зістрижено всі дерева.

Над табором вилася струминка диму; на вершині горба поблискували під сонцем крони евкаліптів.

Дорога огинала схил і виходила в поруб, довкола якого безладно купчилися відтяті верхівки дерев.

Посеред порубу стояли два намети, й перед ними палало багаття. Закіптявілі чайники висіли на триніжку над вогнем, і четверо чоловіків ішли до багаття від підніжжя схилу, від того місця, де лежала обтесана колода. Запряг волів відпочивав біля стосу розпиляних стовбурів, а погонич полуднував тут-таки, біля воза, сидячи на скриньці з харчами.

Пітер уже розповів мені про людей, що живуть у таборі. Йому подобався Тед Вілсон, згорблений чоловік з прокуреними вусами й веселими блакитними очима в сітці зморщок. Тед збудував собі з обаполів хатину за півмилі від табору й жив там з дружиною та трьома дітьми.

До місіс Вілсон Пітер ставився з певним упередженням. Він вважав її доброю куховаркою, але не схвалював того, що вона любить «голосити за покійником».

— І не може спокійно дивитися на кров, — додав він.

Пітер розповів, що якось уночі москіт укусив місіс Вілсон, і на подушці залишилася плямка крові завбільшки як шилінг.

— А вона зняла такий лемент, — всміхнувся він, — наче в хаті зарізали, ну, принаймні вівцю.

Крім Теда Вілсона, в таборі на схилі гори працювали ще троє лісорубів. Один з них, Стюарт Прескотт, кучерявий двадцятидвохрічний парубійко, їдучи до міста, завжди взував тупоносі чобітки кольору бичачої крові. Він мав волохатий жилет з круглими червоними гудзиками, схожими на скляні кульки, і гугняво співав «Благаю вас, не продавайте портрета любої матусі». Стюарт акомпанував собі на гармошці, і Пітер казав, що співає він, як соловейко, але до коней його і близько підпускати не можна.

За звичку чепуритися приятелі прозвали Стюарта Прескотта «Принцом» і тепер інакше його й не називали.

Якийсь час він працював у хащах неподалік від нашого дому й часто проїздив повз наші ворота, прямуючи на танці в Тураллу. Батько одного разу їздив з ним до Балунги і, повернувшись, сказав мені:

— Я відразу помітив, що цей хлопець не вміє їздити верхи: він щоразу, як зіскочить з коня, зачісується.

Принц мріяв перебратися в Квінсленд.

— Там лісорубові можна добряче заробити, — казав він. — У Квінсленд і розчищають землі.

— Атож, — погоджувався батько. — Он Кідмен — поскуповував усе, що міг, і тепер розчищає. Він тобі розчистить шість футів землі — після того, як ти на нього відробиш сорок років. Пиши, проси в нього місце.

Артур Робінс, погонич волів, був родом з Квінсленду. Коли Пітер спитав у нього, чому він поїхав звідти, Артур відповів: «Бо там живе моя стара». Таке пояснення цілком задовольнило Пітера, й він спитав, а як воно там узагалі, в тому Квінсленді.

— Це справжнісіньке пекло, — відказав Артур. — Але я б залюбки повернувся туди.

Він був малий на зріст і мав щетинясті баки, між якими понуро стирчав великий ніс, червоний і рябий. Батько — а він знав Артура — сказав мені якось, що цей ніс, певно, проказує «Здаюся!» перше, ніж сам Артур усвідомить, що зазнав поразки.

Артура не обходило, що люди кажуть про його вид, але він страшенно ображався, коли хтось зневажливо висловлювався про його волів.

Одного разу він так пояснив шинкареві в Тураллі, чому побився із своїм приятелем:

— Наді мною нехай збиткується, а до моїх волів — зась!

Чоловік жвавий і меткий, він любив, однак, поскаржитися на життя.

— Охо-хо, життя наше собаче! — казав він, підводячись після сніданку і йдучи до волів або допиваючи останній кухоль у пивничці.

Це не була скарга. Це давня втома давалася взнаки щоразу, як Артур мав братися до роботи.

Коли Пітер під’їхав до наметів, лісоруби вже наливали в свої кварти чорний чай із чайників, що висіли над вогнем.

Я не зліз з воза разом з Пітером, бо шукав свою кварту. Коли ж я пошкутильгав до вогнища, всі четверо здивовано втупилися в мене очима.

І тут, уперше в житті, я відчув, що відрізняюся від решти людей. Це відчуття збентежило мене, й на мить я зупинився. Та потім мене охопив гнів, і я попрямував до них, швидко й рішуче переставляючи милиці.

— Кого це ти привіз? — спитав Тед, підводячись і з цікавістю позираючи на мене.

— Це Алан Маршалл, — відповів Пітер, — мій приятель. Ходи сюди, Алане! Допоможемо цим хлопцям упоратися з харчами.

— Добридень, Алане, — мовив Принц Прескотт, немовби пишаючися з того, що знайомий зі мною.

Потім обернувся до своїх товаришів, кваплячись пояснити їм, чому я на милицях.

— Це той хлопець, у якого був дитячий параліч. Він мало не вмер. Кажуть, він уже ніколи не ходитиме на своїх двох.

Пітер люто глянув на нього.

— Чого ти розпатякався? — гримнув він. — Хто тебе за язика тягне?

Принц розгубився. Інші лісоруби теж здивовано подивилися на Пітера.

— А що я такого сказав? — спитав Принц, звертаючись до товаришів.

Пітер пробурмотів щось собі під ніс. Потім узяв мою кварту й налив мені чаю.

— Нічого особливого, — мовив він. — Тільки більше цього не кажи.

— Тож у тебе хвора нога? — звернувся до мене Тед Вілсон, намагаючись розрядити напруження. — Копито збилося, га? — Він усміхнувся до мене, й разом з ним усміхнулись інші.

— Затямте собі, — значуще проказав Пітер; він випростався, тримаючи мою кварту в руці, — якби у ваших чобіт підошви були такі міцні, як у цього хлопця вдача, їм не було б зносу.

Спершу я відчув себе зовсім самотнім серед цих людей, і навіть слова Теда Вілсона не розвіяли цього відчуття. Принцове зауваження видалося мені просто дурним. Я був певен, що знову почну ходити, як усі, але гнівний вибух Пітера надав Принцовим словам якоїсь особливої ваги і водночас викликав у мене підозру, що й ці люди не вірять, що я колись ходитиму без милиць. Мені захотілося додому, але тут я почув, якої думки про мене Пітер, і зрадів так, що відразу забув про все, сказане перед тим. Пітер підніс мене до рівня цих людей — більше того, він викликав у них повагу до мене. А саме цього я й потребував.

Я не знав, як висловити свою вдячність Пітерові. Цілий день я ходив за ним назирці, а коли краяв баранину, яку він зварив напередодні, вибрав для нього найсмачніший шматок.

26

Будинок Теда Вілсона стояв за півмилі від шляху. Пітер завжди привозив лісорубам ящик пива, і, навантаживши його воза колодами, вони збиралися ввечері в Теда — випити, погомоніти й поспівати.

Артур у такі вечори ставив своїх волів на ніч десь поблизу; приходили до Теда зі свого табору й двоє лісорубів — брати Фергюсони. Принц Прескотт і двоє інших робітників були тут частими гістьми, а цього вечора Принц прихопив із собою гармонію і убрався в свій волохатий жилет.

З табору ми виїхали втрьох — Тед, Пітер і я. Гукнувши, щоб я сідав, Пітер обернувся до Теда і трьох лісорубів, що стояли коло нього, і, затуливши рота долонею, хрипко прошепотів:

— А тепер дивіться! Дивіться на нього! Це не хлопець, а диво якесь — нізащо не хоче, щоб йому допомагали. Я ж вам уже казав.

А тоді, опустивши руку, він кинув мені удавано байдуже:

— Ану, Алане, залазь.

Доти я з острахом позирав на гору колод, навантажених на воза, але Пітерові слова додали мені снаги, і я впевнено рушив уперед. Я видобувся на круп Кейт, як робив це раніше, але тепер мені треба було лізти ще вище, і я знав, що доведеться підвестись на коні, а вже потім ухопитися за що-небудь і підтягтися вгору на руках. Ухопившись руками за одну з колод, я сперся «доброю» ногою на круп коня, а звідти вже без особливих зусиль виліз нагору.

— Ну, що я вам казав? — вигукнув Пітер, задоволено всміхаючись. — Бачили? — Він зневажливо махнув рукою: — Милиці йому — не завада!

Пітер з Тедом умостилися на колодах спереду, звісивши ноги. Дорога до Тедового дому була вузька, й гілля дерев, чіпляючись за їхні плечі, згиналося дугою, а тоді, розпрямляючись, шмагало мене по обличчю, бо я сидів позад них. Тож я ліг горілиць і почав спостерігати, як гілки, із свистом розтинаючи повітря, пролітають наді мною.

Приємно було відчувати, як погойдується вантажений віз, чути його натужне рипіння.

Незабаром коні зупинились, і я зрозумів, що ми приїхали до Тедового дому.

Коли я зайшов до хати, місіс Вілсон, що поралася коло плити, обернулась і, побачивши мене, всміхнулася так, що я подумав: якби вона мала хвоста, то заметляла б ним. Обличчя в неї було повне, привітне; хутко витерши вологі руки об запорошений борошном фартух, вона ступила мені назустріч і заторохтіла:

— Ой, бідолашна дитина! Ти ж, певно, отой малий каліка з Туралли, га? Ти ж, мабуть, стомився, присісти хочеш…

Вона роззирнулася довкола, приклавши пальця до уст, шукаючи, куди б ото мене примостити.

— Сідай онде на стільця. Стривай, зараз я принесу подушку під твою бідолашну спинку.

Бажаючи допомогти мені, вона підхопила мене під лікоть і смикнула руку догори так рвучко, що я мало не впустив милицю.

Я поточився, і вона, зойкнувши, вчепилася в мою руку обома руками і тривожно подивилася на стілець — прикинула відстань між мною і тим рятівним місцем.

Я насилу добувся до стільця, спираючись усією вагою на другу милицю, а вона тим часом тримала мою руку високо в повітрі. Збентежений, зніяковілий, я нарешті сів, шкодуючи, що не залишився надворі, серед чоловіків, які не звертали уваги на мої милиці.

Місіс Вілсон трохи позадкувала й задоволено оглянула мене — так жінка оглядає щойно обскубану курку.

— Отак! — весело сказала вона. — Тепер тобі краще?

— Еге ж, — промимрив я, радіючи, що вивільнився з її чіпких рук, і нетерпляче зиркнув на двері, в які незабаром мали ввійти Пітер і Тед.

Місіс Вілсон заходилася розпитувати про мою «жахливу недугу». Їй кортіло дізнатися, чи болить у мене нога, чи ниє спина й чи натирає мене мати жиром ящірки.

— Він геть усе просочує, навіть крізь скляну пляшку виходить, — зауважила вона.

На її думку, в моєму організмі було забагато кислоти, й вона порадила мені завжди носити в кишені картоплину.

— Картоплина всихає й відтягує з тіла всю кислоту, — пояснила вона.

Вона сказала також, що як я захворію тут, у лісі, то це не страшно — адже в Теда є бідка. Потім вона взяла каструлю з вареною бараниною, що стояла над вогнем на двох залізних штабках, понюхала її й поскаржилася, що в лісі м’ясо швидко псується.

Я почав перейматися приязню до місіс Вілсон після того, як вона забула про мої милиці й завела мову про власні хвороби. Балакаючи зі мною, вона поралася в кухні: переклала на велике блюдо паруючу баранину, висипала з іншої каструлі картоплю й заходилася товкти її.

Коли Тед з Пітером увійшли, Тед ляснув дружину по спині так сильно, що я злякався за її здоров’я.

— Як поживаєш, стара? — весело вигукнув він і, скинувши оком на страви на столі, сказав Пітерові: — Добряча баранина мені дісталась. Я вторгував у Картера чотирьох овець по півкрони[5] за одну. Добрі вівці, вгодовані. Покуштуєш — сам побачиш.

27

Коли зі столу все було прибрано й запалено гасову лампу, підвішену на ланцюжку під стелею, Пітер заніс ящик з пивом, і вони з Тедом підрахували на папірці, скільки припаде з кожного гостя за випивку.

— А чого б нам не розпити пляшечку, доки надійдуть інші? — запропонував Тед, коли скінчили з рахунками.

Пітер погодився.

Місіс Вілсон вкладала дітей спати в сусідній кімнаті, звідки долинав плач немовляти. Потім мале заспокоїлось, і вона вийшла до нас, застібаючи кофту. Тим часом двоє лісорубів прийшли й сіли на лавку за столом. З того, як вони привіталися до хазяйки, видно було, що ставляться вони до неї дуже приязно.

— Ну й упріли ж ми сьогодні в лісі, хазяйко, — сказав один з них, поклавши на стіл великі руки так, наче йому несила було тримати їх опущеними.

Потім прийшов Артур Робінс, а з ним і інші троє лісорубів, і Тед заходився наливати пиво в кварти, розставлені на столі.

Кожен приніс свою кварту, та хоч вони були різні за розміром, Тед наливав усім порівну.

Після кількох кварт Принц Прескотт почав награвати на гармонії. Він манірно поводив плечима, закидав голову й підносив руки над головою так, що міх гармонії круто вигинався, перше ніж він її згортав. Час від часу він мугикав, немовби настроюючи свій голос у лад із надривними звуками інструмента.

— Ще не розійшовся, — стиха пояснив мені Артур Робінс.

Артур сів поряд зі мною на ящик біля плити. Охоплений приємним передчуттям, він лагідно всміхався. Він любив, щоб пісня «брала за душу», й весь час просив Принца заспівати «Хлопчину з колонії».

— Що це на нього найшло сьогодні? — запально вигукнув він, коли Принц, захоплений «Валеттою», не звернув уваги на його прохання. Потім знову зажадав: — Давай «Хлопчину з колонії»! А то зарядив казна-що…

Гармонія, зітхнувши, замовкла.

— Гаразд, — сказав Принц. — Почали.

Коли він заспівав, Артур нахилився вперед, беззвучно, самими губами повторюючи слова пісні. Очі його сяяли втіхою.

У колонії далекій жив хлопчина одчайдушний —

Джекі Дулан на імення.

Народився у батьків він роботящих, але бідних,

В славнім місті Каслмейні.

Був він батькова надія, матері єдина втіха,

І вони молили бога, щоб не звідав хлопець лиха.

Це була улюблена пісня мого батька. Коли до нас навідувалися гості, він, підпивши, ставав на лавку і співав цю пісню, а дійшовши до приспіву, вигукував:

— Це треба співати стоячи. Вставайте, друзі!

Тим-то, коли Принц дійшов до приспіву, я схопив милиці, що стояли, притулені до стіни, підвівся й рішуче сказав Артурові:

— Встаньте!

— А таки встану, хлопче! — відказав він, підводячись, а тоді грюкнув квартою об стіл, задер голову й почав підспівувати несподівано могутнім басом. Я співав разом з ним дзвінким хлоп’ячим голосом; Пітер, Тед і лісоруби й собі попідводилися і, так само, як Артур, грюкнувши квартами об стіл, підхопили приспів, а місіс Вілсон притисла руки до грудей і захоплено шепотіла:

— Господи!

Гей, брати, в високих горах волю ми знайдем,

На розбій ми підем разом, разом і помрем!

Ніч зустрінем в темнім лісі, день — у чистім полі,

Краще смерть в бою кривавім, ніж життя в неволі!

— Оце-то пісня! — хрипко промовив Артур, сідаючи і простягаючи кварту, щоб налили пива. — З такою можна жити, навіть коли роботі кінця-краю не видно.

Незабаром Принц так розспівався, що його вже не можна було зупинити. Він співав «Лежав він на підлозі в барі», «Товарний вагон» і «Що ти мені купиш, тату?»

Кожна пісня викликала в місіс Вілсон рясні сльози.

— Які ж чудові пісні! — схлипувала вона. — Може, ти ще якісь знаєш, га?

— Авжеж, місіс Вілсон, я їх дуже багато знаю, — відповідав Принц, скромно опускаючи очі. — Я скрізь, де б не був, стараюся запам’ятати пісеньку.

— І «Сумне весілля» ти знаєш? — спитала вона з надією в голосі.

— На жаль, ні, місіс Вілсон. Але я неодмінно вивчу. Зате я знаю «Чи ангели з крильми ясними дозволять погратися з ними?» Хочете послухати?

— Авжеж, авжеж! — вигукнула місіс Вілсон. — Яка гарна назва! — Вона обернулася до Пітера й Артура, які сперечалися, хто дужчий: кінь чи віл.

— Ану, цитьте! — звеліла. — Принц зараз заспіває гарну пісню. Потім досперечаєтеся. Починай, Принце.

Пітер опустив руку, якою вимахував, розпалившись, і сказав:

— Гаразд, давай, Принце. — Він умостився зручніше на стільці, покивав головою і пробурмотів: — Спускай гальма.

Принц підвівся й оголосив назву пісні:

— «Чи ангели з крильми ясними дозволять погратися з ними?»

Він схилився над гармонією, й вона схлипнула в нього під грудьми, потім випростався, струснув головою, відкидаючи з очей чуба, і гугняво заспівав:

На вулиці гралися діти, лунав їх веселий сміх.

Каліка маленька, на милиці спершись,

в зажурі дивилась на них.

Вона б з ними разом сміялась і бавилася залюбки,

Дарма, що ніжки не ходять і милиці заважкі.

Та діти її цурались і, дивлячись в очі сумні,

— Іди собі геть, ти нам заважаєш, —

каліці казали вони.

Вночі, коли все вже поснуло, два ангели з неба летять.

Каліку маленьку беруть із собою, і губи її шепотять:

Тут Принц тремтячим голосом заспівав приспів:

Я, мамо, полинула в небо.

Чи й там буть самій мені треба?

Чи ангели з крильми ясними

Дозволять погратися з ними?

Чи скажуть — вона шкутильгає

І гратися нам заважає?

Тут діти не грають зі мною,

З калікою, завжди сумною.

Чи ангели з крильми ясними

Дозволять погратися з ними?

Коли Принц сів, сподіваючись почути захоплені вигуки, Пітер встав, поточився, випростався і грюкнув кулаком по столу, випнувши заросле лискучою бородою підборіддя.

— Клята пісня, зроду не чув сумнішої! Але її не слід було співати при цьому хлопчиськові. — Він драматично тицьнув пальцем у мій бік. — Ця пісня не для його вух. — Потім обернувся й нахилився до мене. — А ти не зважай, Алане. — Він важко опустився на стілець і налив собі пива.

Його гнівний вибух здивував мене. Я зовсім не пов’язував зміст пісні з собою. Мене розчулила доля бідолашної дівчинки, і я шкодував, що не можу погратися з нею. Слухаючи Принца, я подумки давав перцю всім, хто гнав її від себе. Мене здивувало, що дівчинка сама не поквиталася з ними, і я вирішив, що вона, певно, була зовсім маленька.

Але мені й на думку не спадало порівнювати себе з нею — це було б просто смішно.

Пітерові слова образили Принца.

— Що тут поганого? — обурено звернувся він до Артура. — Пісня як пісня. Алан знає, що він каліка, хіба ні? І ми знаємо.

Артур підвівся і, перехилившись через стіл до Принца, стиха сказав:

— Отут ти помиляєшся, Принце. Він не знає, що він каліка. — Артур підкріплював кожне слово помахом пальця. — І повік не знатиме цього, навіть якщо проживе сто років.

Артур випростався, задер підборіддя і, стуливши губи, втупився суворим поглядом у Принца, мовби чекаючи його заперечень. Але Принц явно знітився, й Артур заговорив лагідніше:

— Я не кажу, що пісня погана, але навіщо хлопцеві знати, що про нього думають якісь йолопи?

Принц погодився, що я й справді можу без цього обійтися.

— Ой лишенько, — озвалася місіс Вілсон, яка прислухалася до цієї розмови. — Я завжди кажу: краще не знати про свої недуги. Наприклад, коли в людини рак чи ще щось… Це ж просто жахливо!

Артур якусь мить замислено дивився на неї, а тоді знизав плечима і сказав Принцові:

— Заспівай нам іншої пісні. Щоб за душу брала. Ти знаєш пісню про Бена Холла? Зроби ласку — заспівай її.

— Я ж не знаю слів, Артуре. Ти їх пам’ятаєш?

Артур набрав у легені повітря і притис підборіддя до грудей.

— «Самі лише багатії боялись Бена Холла», — проспівав він тремтячим, непевним голосом. Потім замовк і витер губи тильним боком долоні. — Далі я не знаю. Але це збіса гарна пісня. Ти її неодмінно вивчи.

Я втомився і заснув на стільці під звуки пісень. Коли Пітер збудив мене, всі вже розійшлися.

— Прокинься! — сказав він тоном священика, що розпочинає проповідь. — Прокинься й ходімо зі мною.

Ми вийшли з дому й попрямували до повітки, де він уже приготував постелі.

28

Батько хотів знати все про мою подорож із Пітером. Він до дрібниць розпитував про людей, з якими я зустрічався, про мої розмови з ними.

Коли мати лагідним зауваженням спробувала зупинити цю зливу запитань, батько відказав їй:

— Я хочу знати, чи вміє він бути самостійним.

Він задоволено вислухав мою захоплену розповідь про витривалість і силу коней, які, тягнучи навантажений віз, жодного разу не послабили посторонки.

— Так, гарний запряг, що й казати, — зауважив він. — Пітер знав, що робив, коли добирав собі коней породи марло. Вони ніколи не втомлюються.

Батько трохи помовчав, а тоді спитав:

— Він давав тобі правити?

Чекаючи відповіді, батько дивився кудись убік, і його руки застигли на столі.

— Атож, — відповів я.

Він задоволено всміхнувся й кивнув.

— Пара рук — ось що головне, — пробурмотів він, думаючи про своє. — Пара вправних рук.

Він високо цінував уміння правити кіньми.

Я згадав те відчуття сили, яку коні, тягнучи свій важкий вантаж, немовби передавали мені; ця сила, здавалося, вливалася в мене через поводи.

— Коли кінь напружується, вся твоя міць переходить у віжки, — зауважив якось батько, але я так не думав.

— Не сумуй, що ти не можеш їздити верхи, — сказав він мені тепер. — Тому, хто добре править запрягом, теж ціни немає.

Батько вперше за кілька років згадав про те, що вершника з мене не буде. Повернувшись із лікарні, я говорив про верхову їзду так, наче за кілька тижнів уже скакатиму на баскому коні. Батько не любив розмов на цю тему. Він щоразу вперто відмовчувався, коли я просив посадити мене на коня, але врешті-решт вирішив, напевно, що треба відверто все мені пояснити. Він сказав, що я не зможу їздити верхи, — принаймні доти, доки не стану дорослим і не навчуся ходити без милиць.

Поклавши мені руку на плече, він заговорив дуже серйозно — прагнучи, видно, щоб я зрозумів його як слід:

— Коли їдеш верхи, боки коня стискуєш ногами. Переходячи на клус, усю свою вагу переносиш на стремена. Хлопцеві із здоровими ногами це неважко… Ясна річ, він повинен ще вміти добре тримати рівновагу. Він і кінь немовби стають одним цілим. Але ж ти не зможеш стиснути ногами боки коня, Алане. З твоїми ногами ти завжди дійдеш куди треба, але для їзди верхи вони не пристосовані. Тож кинь думати про це. Мені хотілося, щоб ти став вправним вершником, і матері — теж. Та не сталось, як гадалось… У житті так часто буває: людині хочеться зробити і те, і те, а не виходить. Я хотів би стати таким, як ти, але не можу, а ти хочеш їздити верхи, як я, і теж не можеш. І нам обом прикро.

Я слухав його мовчки, але мені не вірилося, що він каже правду. Мене дивувало, що він сам вірить у те, що каже. Мій батько завжди мав рацію, але цього разу він уперше помилився.

Я твердо вирішив навчитись їздити верхи, і навіть у ту мить з приємністю уявив собі, як він зрадіє, коли одного дня я учвал промчу повз наше подвір’я на коні з круто вигнутою шиєю — і кінь мій гризтиме вудила, відчуваючи, як владно я тримаю поводи.

В одного з моїх шкільних товаришів був поні арабської породи, якого звали Промінь. Білої масті, пишнохвостий, Промінь відзначався швидкою, пружною ходою. Він мав дужі сухорляві ноги й ступав так, наче ледве торкався землі.

Як на мене, Промінь був сама довершеність. І в інших хлопців у школі були поні, та їм було далеко до Променя. Коли хлопці скакали наввипередки, — а це бувало часто, — я милувався, як Промінь випереджає всіх, і захоплювався його прудкістю.

Боб Карлтон, власник Променя, худорлявий рудий хлопчина, залюбки розмовляв зі мною про свого поні; відчуваючи моє захоплення, він без упину хизувався.

— Мене на Промені ніхто не наздожене, — казав він, і я, звісно, погоджувався.

Щодня під час великої перерви він їздив напувати Променя до водопою край дороги, за чверть милі від школи. Цей обов’язок був для Боба обтяжливий, бо він не міг брати участі в іграх на шкільному подвір’ї, але його змалку привчили дбати про свого коня.

Якось я попросив Боба, щоб він дозволив мені самому поїхати напоїти Променя, й Боб миттю погодився.

— Давай! — радісно вигукнув він.

Сам він їздив до водопою без сідла, але для мене засідлав Променя, допоміг мені вилізти на нього й сказав, щоб я цілком на нього поклався — мовляв, він сам довезе мене до водойми й назад, навіть якщо я не торкатимусь поводів.

Я й сам це розумів, а тому вирішив триматись обіруч за луку сідла.

Коли я вмостився в сідлі, Боб прикоротив стремена, я нахилився, взяв руками «погану» ногу й сунув ступню в стремено, щоб вага її мені не заважала. Те саме я зробив і з «доброю» ногою, а що вона була не зовсім паралізована, то виявилося, що я навіть можу трохи спиратися на неї.

Потім я взяв поводи і, не випускаючи їх, ухопився руками за луку сідла. Я не міг правити поводами, але, коли Промінь зрушив з місця, вони трохи напнулись, і в мене виникло відчуття, ніби поні слухається мене.

Промінь прудкою ходою виніс мене за ворота й завернув на дорогу до водойми. Я почував себе в сідлі не так впевнено, як сподівався. Від напруження в мене заболіли пальці, але, боячись упасти, я не наважувався випустити луку сідла й розслабитись. Мене охопили сором і гнів — гнів на своє безпорадне тіло.

Діставшись до водопою, Промінь глибоко занурив морду у воду. Я подивився на крутий вигин його шиї і відкинувся назад, спершись однією рукою на круп, щоб не дивитись униз.

Поні пив, гучно всмоктуючи воду, та по хвилі він підніс морду над поверхнею води і, нашорошивши вуха, почав дивитися на лужок по той бік водойми.

Кожен його рух виразно закарбовувався в моїй пам’яті. То ось що відчуваєш, коли сидиш на коні й довкола — жодної живої душі… Ось як воно буває, коли сидиш на поні, а він п’є воду… Ось що таке — їздити верхи…

Я подивився вниз, на землю, на розкидане каміння, за яке милиця може перечепитись, на багнистий берег водойми, в якому милиця може посковзнутись.

Тепер усе це вже не страшне мені. Для вершника цих перепон не існує.

Висока трава, в якій заплутуються милиці, стрімкі схили, що викликають задишку, нерівні, вибоїсті стежки — все це мовби відійшло в минуле і вже не могло ані на хвилину засмутити мене.

Промінь знову почав пити. Я нахилився вперед і доторкнувся рукою до передньої частини його шиї, щоб відчути, як він ковтає воду.

Він мав дужі м’язи, прудкі ноги й велике серце. Я раптом відчув, що палко люблю його.

Вгамувавши спрагу, поні обернувся, і я мало не впав додолу, та страх уже минув. Узявшись руками за луку, я тримався за неї, аж поки доїхав до школи. Промінь ішов легко, без будь-яких зусиль, без будь-якого напруження, й мені здавалося, що його ноги — то мої ноги.

Боб зняв мене з сідла.

— Ну, як? — спитав він.

— Добре, — відповів я. — Завтра знову поїду.

29

Щодня я їздив на Промені до водопою. Я сам гнуздав і сідлав його, потім підводив до Боба, й той підсаджував мене, а милиці притуляв до стіни школи.

За кілька тижнів я вже навчився розслаблятись у сідлі і не так напружено тримався за луку.

Але я й досі не міг дати собі ради з поводами. Я не міг ні стримати коня, ані скерувати його в потрібному мені напрямку. Чи я шкутильгав на милицях, чи їхав у своїй колясці, я весь час міркував, що ж його робити. Увечері, перше ніж заснути, я вимудровував сідла з рухомими ручками, з бильцем, як у стільця, з ременями, щоб прив’язувати ноги до боків коня, та, коли сідав на Променя, розумів, що все це не допоможе. Вихід був один: навчитися триматись у сідлі без участі ніг!

За кілька ярдів від водопою я починав підганяти Променя, спонукуючи його йти легким клусом, а потім, поступово збільшуючи цю відстань, довів її врешті-решт до ста ярдів.

Така їзда була мені малоприємна. Мене добряче підкидало в сідлі, а напружувати ноги, щоб якось пом’якшити ці поштовхи, я не міг.

Діти спостерігали, як я вчуся їздити верхи, але не сміялися з мене. Вони звикли до того, що я все роблю по-своєму. Я дуже невпевнено тримався в сідлі й тільки якимсь дивом не падав. Та, помітивши, що я не боюсь впасти, вони втратили інтерес до моєї науки.

Хлопці, що їздили до школи на своїх поні, часто мчали додому учвал. Я дивувався з того, як легко вони тримаються в сідлі, і мене охоплювало гостре бажання навчитись їздити так само, як вони. Зрештою, хіба все, що до снаги їм, не до снаги й мені?

Проте моє тіло неспроможне було виконувати вимоги розуму. Місяць у місяць їздив я на Промені до водопою, але моє вміння їздити верхи не поліпшувалося. Щоб не впасти, мені доводилось, як і раніше, триматися за луку сідла, і я все ще не вмів правувати. Цілий рік я мусив задовольнятися тим, що їздив ступою або підтюпцем, аж доки одного дня вирішив перейти на чвал — хай навіть упаду.

Я спитав у Боба, чи легко всидіти в сідлі, коли кінь мчить учвал.

— Авжеж! — відповів він. — Сидиш собі, мов на конику-гойдалці. Це легше, ніж їздити клусом. Коли Промінь іде галопом, я навіть не одриваюся від сідла. В нього чвал не як у поні, а як у справжнього коня.

— А він перейде на чвал відразу, без швидкого клусу?

Боб запевнив мене, що перейде.

— Нахилися вперед і піджени його, — сказав він. — Тільки торкнися підбором, і він ураз піде учвал.

Того ж таки дня я зробив першу спробу. Неподалік від водопою дорога положисто бралася вгору. Під’їхавши до того місця, я швидко нахилився вперед і легенько вдарив поні «доброю» ногою. Він одразу пішов легким чвалом, я плавно загойдався в сідлі, свіжий вітер війнув мені в обличчя, й мені захотілося кричати від радості. За кілька ярдів од водопою Промінь пішов ступою, а потім зупинився й почав пити, а я розслабився в сідлі й відчув, що тремчу всім тілом.

Відтоді я щодня їздив учвал і сидів у сідлі цілком упевнено, навіть коли поні круто завертав у ворота школи.

Але я й досі тримався обіруч за луку сідла.

До водопою було дві дороги. Одна вела повз школу, а друга завертала в завулок і виходила до шосе. Цим завулком їздили рідко. В траві між огорожами ховалися покручені колії — сліди возів, що зрідка проїздили тут.

Одна огорожа являла собою чотири ряди колючого дроту, напнутого між стовпами. Попід нею бігла стежка до водойми, вторована худобою. Жмутки рудої шерсті стирчали на дроті там, де тварини, проходячи, черкались об колючки.

Мені не раз хотілось повернутися з водопою до школи цією стежкою, але я не міг скеровувати Променя в потрібному мені напрямку, тож доводилось їхати дорогою, яку він сам собі вподобав.

Одного зимового дня, коли Промінь напився, я різкіше ніж звичайно вдарив його каблуком, і він одразу помчав учвал, але цього разу чомусь обрав завулок.

Я зрадів. У цьому завулку я часто відпочивав, повертаючись від підніжжя Туралли, і в моїй уяві це місце завжди пов’язувалося з відчуттям утоми. Завулок поріс високою цупкою травою, милиці часто провалювалися в колію — пройти його мені було нелегко. Але тепер я дивився вниз на перешкоди, що миготіли піді мною, й радів з того, що так легко долаю їх.

Та ось поні збочив з колії й помчав стежкою, що вилася попід загорожею. Я не чекав цього. Тільки-но Промінь завернув на стежку, я зрозумів, яка небезпека загрожує мені, й щосили стис луку сідла — неначе цим міг примусити коника збочити зі стежки, якнайдалі від гострих колючок.

Але він скакав уперед, а я дивився на свою «погану» ногу, яка безпорадно хилиталася в стремені, й на колючки дроту, що миготіли за кілька дюймів од неї.

На мені були довгі бавовняні панчохи з резинками над коліньми. Моя «погана» нога під панчохою була забинтована, бо взимку її завжди обсідали болячки.

Глянувши вперед, туди, де стежка підходила зовсім близько до загорожі, я зрозумів, що за мить колючки почнуть шматувати мою ногу. Мені не було страшно — тільки прикро за власну безпорадність.

Я хотів був кинутися на землю. Набрав у груди повітря й наказав собі: «Падай!» — але впасти не наважився, бо уявив собі, що буде, коли я зламаю руку: я не зможу тоді ходити на милицях.

Перші колючки, зачепивши мою ногу, відкинули її назад, до боку поні, а коли стежка трохи віддалилася від загорожі, нога вивільнилась із стремена й зависла, хилитаючись, доки її знову зачепив дріт. Колючки роздерли панчоху та бинти, і я відчув, як по нозі заструменіла кров.

Все в мені заціпеніло. Я більше не дивився на ногу. Я глянув уперед, туди, де завулок кінчався й стежка звертала геть від загорожі, й приготувався терпіти біль у пошматованій нозі.

Шлях до кінця завулка видався мені дуже довгим, хоч Промінь пробіг його помірним чвалом. Коли він повернув нарешті за ріг і, звівши голову й нашорошивши вуха, зупинився перед школою, я мало не звалився з нього.

Боб і Джо допомогли мені злізти.

— Що сталося? — спитав Джо, схиляючись наді мною й стривожено зазираючи мені в очі.

— Промінь завернув у завулок, і колючий дріт подряпав мені ногу, — відповів я.

— Якого дідька його понесло туди? — здивовано вигукнув Боб, роздивляючись на мою ногу. — Промінь ніколи раніше туди не завертав. Слухай, у тебе вся нога в крові. Ого, як розпанахав! І панчоха роздерта. Чого його понесло туди? Слухай, тобі треба піти до лікаря. Чорт, на твою ногу аж дивитися страшно!

— Треба її перев’язати, поки ніхто не побачив, — порадив Джо.

Джо добре розумів мене.

— Може, в когось із хлопців є хустка? — спитав я. — Я перев’язав би її хусткою.

— Я зараз спитаю в Перса, — надумав Боб. — У нього, напевно, є.

Перс вважався в школі слиньком, і всі знали, що він носить у кишені хустку. Боб побіг шукати Перса, а ми з Джо зайшли за школу, і я сів, опустив подерту панчоху, розмотав бинта й оглянув подряпини. Вони були неглибокі, але численні; з них сочилася кров.

Ми з Джо мовчки дивилися на ногу.

— Все одно тобі ця нога тільки заважає, — озвався нарешті Джо, намагаючись заспокоїти мене.

— Ет, хай їй дідько, — люто пробурмотів я. — Хай їй дідько, цій клятій нозі. Глянь-но, чи не йде Боб.

Боб уже поспішав до нас із хусткою, яку він мало не силоміць видер з рук Перса, а Перс ішов за ним назирці, щоб подивитися, що з нею зроблять.

— Дивись, щоб завтра приніс, — почав був він, а тоді затнувся, побачивши мою ногу. — Ой, що це! — зойкнув він.

Хусткою й подертим бинтом я туго перев’язав ногу і звівся на милицях. Джо, Боб і Перс стояли, чекаючи, що я скажу.

— Ну, наче все гаразд, — мовив я по хвилі, прислухаючись, як угамовується біль.

— Крізь усе це шмаття кров не просочиться, — зауважив Джо. — Ніхто нічого не знатиме.

30

Мати так і не дізналася, що я поранив ногу. Я завжди перев’язував свої болячки сам, — вона тільки давала мені таз із гарячою водою, чисті бинти й вату, яку я закладав між пальців. Поки стояла холодна погода, подряпини не загоювались, і часом я навіть думав, що доведеться-таки показати їх матері, та коли потеплішало, вони нарешті зажили.

Як і доти, я їздив на Промені до водопою, але тепер пускав його учвал лише по тому, як ми виходили на дорогу до школи й проминали поворот у завулок.

Не раз я пробував їздити, тримаючись за луку тільки однією рукою, але через те, що хребет у мене був викривлений, тіло моє весь час заточувалося ліворуч, і однією рукою я просто не міг би втриматися.

Якось, коли Промінь ішов ступою, я спробував навпомацки знайти в сідлі якусь надійну точку опори. Я міг, не напружуючись, дістати лівою рукою набагато нижче, ніж правою. Трохи пересунувшись у сідлі праворуч, я сунув ліву руку під крило сідла в тому місці, де проходить попруга. Ухопившись за попругу, я вже не заточувався ліворуч, а щоб не перехилитися праворуч, досить було спертися рукою об пітник!

Вперше я відчув себе в сідлі цілком упевнено. Схопивши поводи правою рукою, я взявся лівою за попругу й пустив поні легким чвалом. Хоч як розмашисто біг Промінь, у сідлі мене більше не підкидало. Я сидів вільно і спокійно, переймаючись доти незнаним відчуттям цілковитої безпеки і впевненості.

Тепер я міг правити ним. Порухом руки я скеровував коника праворуч чи ліворуч, нахилявся разом з ним убік, коли він завертав, і відкидався назад, коли він сповільнював біг. Тримаючись за попругу, я був немовби прив’язаний до сідла і водночас, залежно від потреби, міг змінювати позу.

Якийсь час Промінь ішов учвал, потім я, в раптовому пориві, скрикнув і погнав його вперед. Я відчув, як розпласталось його тіло, коли він пішов кар’єром. Тепер я вже не погойдувався — я мовби летів, і дріботливий стукіт копит здавався мені чарівною музикою.

Насолода була надто велика, щоб вичерпати її за один день. До школи я під’їхав ступою, наспівуючи пісеньку, і не став чекати, доки Боб прийде й допоможе мені злізти; я зісковзнув з сідла, впав на землю й підповз до милиць, притулених до стіни. Потім устав, одвів Променя до загону, розсідлав його і до кінця перерви, доки не пролунав дзвінок, простояв біля загорожі, дивлячись на нього.

Того дня я вже не чув пояснень учителя. Я думав про батька, про те, як він зрадіє, коли я доведу йому, що вмію їздити верхи. Я б залюбки вже завтра поїхав додому й похизувався перед батьком, але я знав, про що він почне розпитувати мене, та й сам розумів: не навчившись сідати на поні і злазити з нього без сторонньої допомоги, я не маю права казати, що вмію їздити верхи.

Навчитися спішуватись неважко, міркував я. Якщо милиці стоятимуть десь напохваті, можна буде однією рукою триматися за сідло, а другою взяти їх і підставити під пахви. Інша річ — сідати верхи. Потрібні здорові ноги, щоб одну поставити в стремено, а другою відштовхнутися від землі. Доведеться винайти якийсь інший спосіб.

Іноді, граючись удома, я брався однією рукою за горішню поперечку хвіртки, а другою за подушку милиці й повільно вижимався, піднімаючись високо над хвірткою. Я часто робив ці силові вправи й тепер вирішив удатися до цього способу — тільки спираючись не на хвіртку, а на сідло. Якщо Промінь стоятиме смирно, то я на нього сяду.

Наступного дня я спробував зробити це, але Промінь не стояв на місці, і я кілька разів падав. Тоді я попросив Джо притримати його, взявся однією рукою за луку сідла, а другою — за подушки милиць, приставлених одна до одної, набрав у груди повітря, а тоді одним рухом вижався на руках і сів у сідло. Я почепив милиці на праву руку, вирішивши взяти їх з собою, але вони лякали поні, і я віддав їх Джо.

Щодня Джо притримував Променя, поки я сідав верхи, але за два тижні поні призвичаївся до цієї вправи й уже не зрушував з місця, доки я не вмощувався в сідлі. Після того я більше не просив Джо притримувати його, але все ще не міг брати з собою милиці.

Показавши Бобові, як мені найзручніше було б возити милиці, я попросив його поїздити на Промені, почепивши їх на праву руку. Щодня після уроків він робив це, аж доки Промінь перестав їх боятися. Незабаром я й сам почав їх возити.

Коли поні йшов підтюпцем, милиці легенько стукались об його бік, а при швидкому алюрі їх відкидало назад, але він на них більше не зважав.

Промінь ніколи не сахався вбік. Він завжди біг прямо, тож я завжди почував себе впевнено й не боявся, що він мене скине. Я не розумів, що для того, щоб усидіти в сідлі, коли поні раптом сахнеться, потрібні здорові ноги — адже зі мною такого ще не траплялось. Я вважав, що скинути мене може лише кінь, що стає дибки, й тому незабаром став найвідчайдушнішим вершником у школі.

Я долав учвал місця, куди б і не поткнувся на своїх милицях, — я топтав їх ногами, міцними, як сталь, ногами Променя, що здавалися мені тепер моїми власними.

Там, де інші хлопці об’їздили пагорб чи насип, я спрямовував поні навпростець, хоч, коли ми ходили пішки, то, навпаки, я обминав усі горбовини, а хлопці вилазили на них.

Тепер я міг побувати скрізь, де бували вони, й протягом годинної великої перерви вишукував місця, де не пройшов би на милицях, і, долаючи їх верхи, зрівнювався із своїми товаришами.

Але я не знав, що керує мною саме прагнення бути таким, як усі.

Я їздив так, бо мені подобалося так їздити. Іншого пояснення я не мав.

Іноді я проїздив учвал завулком, що круто завертав на шосе. По той бік шосе стояла пресвітеріанська церква, й той ріг називали Церковним.

Одного разу я на всьому скаку завернув за Церковний ріг. Саме почав накрапати дощ, і я поспішав до школи, щоб не намокнути. Жінка, що проходила повз церкву, раптом розкрила парасольку, і Промінь несподівано для мене сахнувся вбік.

Я відчув, що падаю, і спробував вивільнити «погану» ногу із стремена. Найбільше я боявся, щоб кінь не поволік мене за собою. Батько одного разу бачив, як кінь мчав чимдуж, тягнучи за собою вершника, чия нога запуталася в стремені, і я назавжди запам’ятав його розповідь про те, як підскакувало, б’ючись об землю, вершникове тіло.

Гепнувшись на шосе й побачивши, що ноги мої вільні, я відчув тільки полегшення. Якусь мить я лежав нерухомо, думаючи, що в мене переламані всі кістки, а тоді сів і, кривлячись від болю, почав обмацувати руки й ноги. На голові в мене вискочила гуля, лікоть був обідраний.

Промінь учвал помчав до школи, і я знав, що Боб і Джо незабаром з’являться з моїми милицями. Я сидів на дорозі, обтрушуючи штани, і раптом побачив жінку з парасолькою. Вона бігла до мене, й обличчя в неї було таке нажахане, що я мимоволі озирнувся — чи не сталося за моєю спиною якесь нещастя. Але, крім мене, на дорозі нікого не було.

— Ой лишенько! — вигукнула вона. — Ти впав! Я бачила. Сердешна дитино, ти забився? Який жах!

Це була місіс Конлон, знайома моєї матері, і я подумав: «Вона розповість матері, що я впав. Завтра треба показати батькові, що я вмію їздити верхи».

Місіс Конлон квапливо поклала свої пакунки на землю і схопила мене за плечі.

— Ти забився, Алане? Кажи ж! Ой, що скаже твоя бідолашна матуся? Чого ж ти мовчиш?

— Та не забився я, місіс Конлон, — відповів я. — Просто я чекаю, щоб мені принесли милиці. Джо Кармайкл їх принесе, як тільки побачить поні.

Я не сумнівався, що Джо зразу зметикує, що треба робити. Боб — той, поки прибіжить, на ходу роздзвонить усім, що сталося. А Джо бігтиме мовчки з моїми милицями, обмірковуючи, як би його зробити так, щоб ніхто про це не дізнався.

— Тобі не можна їздити верхи, Алане, — вела своєї місіс Конлон, обтрушуючи мені плечі. — Це погано скінчиться, от побачиш. — Тоді вона заговорила лагідним голосом, вклякнувши переді мною й нахиливши голову так, що її ласкаво всміхнене обличчя опинилося перед моїм. — Ти не такий, як інші хлопці. Ніколи не забувай про це. Ти не можеш робити все те, що роблять вони. Твої бідолашні тато й мама збожеволіють, коли дізнаються, що ти їздиш верхи. Пообіцяй мені, що ти більше ніколи не сядеш на коня. Ну, пообіцяй!

На мій подив, я побачив у неї на очах сльози, і мені захотілось утішити її. Я б залюбки подарував їй що-небудь, аби тільки вона всміхнулась. Я завжди помічав цей смуток в очах дорослих, що розмовляли зі мною. Всі мої спроби поділитися з ними своїм щастям були марні.

Вони вперто чіплялися за свій смуток. Я ніяк не міг зрозуміти чому.

Тут саме прибігли Джо з Бобом. Джо ніс милиці. Місіс Конлон зітхнула і звелася на ноги; поки Джо допомагав мені підвестись і підставляв милиці, вона дивилася на мене зажуреними очима.

— Що скоїлося? — стурбовано запитав Джо.

— Промінь сахнувся і скинув мене, але я не забився.

— Не треба нікому казати про це, — тихо мовив Джо, скоса позираючи на місіс Конлон. — Коли не хочеш, щоб тобі заборонили сідати на поні — тримай язика за зубами.

Я попрощався з місіс Конлон. Ідучи, вона нагадала мені:

— Пам’ятай же, що я казала тобі, Алане.

Ми рушили до школи. По дорозі Джо оглянув мене з голови до ніг і зауважив:

— Головне, що ти лишився цілий. Ходиш ти не гірше, ніж завжди.

31

Наступного дня під час великої перерви я поїхав додому на Промені. Їхав я неквапливо. Мені хотілося досхочу натішитися картиною, яку малювала моя уява: подив батька, коли я з’явлюся перед ним верхи на поні. Мати, певне, стривожиться, але батько покладе мені руку на плече, зазирне в очі й скаже: «Я знав, що ти доможешся свого», — або щось таке.

Коли я під’їхав до воріт, він стояв біля дверей повітки, схилившись над сідлом. Мене він не бачив. Я зупинив поні перед ворітьми і якусь хвильку дивився на батька.

Потім гукнув:

— Агов!

Він, не розгинаючи спини, озирнувся та так і завмер у цій позі, а я з усмішкою дивився на нього; потім він повільно випростався, не зводячи з мене очей.

— Це ти, Алане? — сказав він стиха, неначе я сидів на коні, що може злякатись його голосу й понести.

— Атож! — вигукнув я. — Дивися на мене! Дивись! Пам’ятаєш, ти казав, що я ніколи не їздитиму верхи? Тож дивись! Ге-ге-гей! — крикнув я точнісінько так, як кричав іноді батько, коли скакав на баскому коні, і, нахилившись уперед, ударив Променя в бік п’ятою «доброї» ноги.

Білий поні помчав клусом, потім, розігнавшись, перейшов на кар’єр. Я бачив, як, мов поршень, миготить його коліно, відчував його силу й рух лопаток.

Я промчав уздовж нашої огорожі до купи акацій, потім осадив поні й відкинувся назад, коли він, завертаючи, присів на задні ноги; з-під копит Променя полетіли камінці, голова його піднімалась і опускалася, поки, напружуючись, він брав розгін. Потім я погнав назад і побачив, що батько щодуху біжить до воріт.

Я проїхав повз нього, тримаючи поводи в руці, погойдуючись у сідлі в такт рухам Променя. Потім знову завернув і зупинив Променя перед хвірткою. Він позадкував, пританцьовуючи, задираючи голову, важко дихаючи. Я чув, як поні хропе, чув рипіння сідла, дзенькіт вуздечки — як я мріяв, що почую ці звуки, сидячи верхи на баскому коні, й тепер я чув їх і відчував запах коня, що пробіг на повну силу!

Я глянув на батька й з тривогою помітив, що він пополотнів. Мати вийшла з дому і квапливо прямувала до нас.

— Що з тобою? — швидко спитав я.

— Нічого, — відповів батько, не підводячи очей.

Я чув, як важко він дихає.

— Не треба було тобі так бігти до хвіртки, — сказав я. — Ти зовсім захекався.

Він глянув на мене й усміхнувся, потім обернувся до матері, яка, підійшовши до хвіртки, простягла до нього руку.

— Я все бачила, — сказала вона.

Якусь мить вони дивились одне одному в очі.

— Він викапаний батько, — мовила мати і, обернувшись до мене, спитала: — Ти сам навчився їздити верхи, правда?

— Еге ж, — відповів я, нахиляючись до шиї Променя, щоб бути ближче до них. — Я вже хтозна-як давно вчуся. А гепнувся з нього лише раз — учора. Ти бачив, як я завертаю? — звернувся я до батька. — Мов на ковбойському коні! Ну, що ти скажеш? Умію я їздити верхи чи ні?

— Так, — відповів батько. — Ти добре їздиш. У тебе впевнена рука, й ти добре сидиш у сідлі. А покажи-но, як ти тримаєшся?

Я пояснив, що тримаюся за попругу, розповів, як їздив на Промені до водопою, як навчився сідати на нього і спішуватися за допомогою милиць.

— Я залишив милиці в школі, а то б показав вам, — додав я.

— Нехай… Іншим разом… Ти впевнено почуваєш себе в сідлі?

— Як у кріслі.

— А спина не болить, Алане? — спитала мати.

— Анітрохи, — відповів я.

— Ти все-таки шануйся, Алане, добре? Я рада, що ти їздиш верхи, але мені б не хотілося бачити, як ти падаєш.

— Я шануватимусь, — пообіцяв я і додав: — Мені вже час вертатися до школи, бо ще спізнюся.

— Слухай, синку, — сказав батько, і обличчя його споважніло. — Тепер ми знаємо, що ти вмієш їздити верхи. Ти промчав повз хвіртку так, що я не встиг і оком змигнути. Але так їздити не треба. Коли ти скакатимеш отак, люди скажуть, що ти їздиш напоказ, і вирішать, що ти не знаєшся на конях. Справжньому вершникові, аби довести, що він уміє їздити верхи, не треба гасати, мов той цуцик, якого спустили з цепу. Справжній вершник не повинен нічого доводити. Він вивчає свого коня. І ти роби це. Тихо і спокійно. Ти навчився їздити — чудово, але не хизуйся цим. Учвал можна розганятися на прямій дорозі, та коли ти скрізь їздитимеш отак, як оце допіру, то швидко занапастиш коня. Кінь — мов людина, він для тебе все зробить, коли ти будеш з ним справедливий. А тепер їдь собі до школи ступою; як приїдеш, розітри Променя, і вже тоді відпусти його.

Він помовчав трохи й додав:

— Ти добрий хлопець, Алане. Я тобою задоволений, і, по-моєму, ти добрий вершник.

32

На дорогах почали з’являтись автомобілі. Здіймаючи хмари куряви, вони мчали по битих шляхах, розрахованих на обкуті залізом колеса возів. Автомобілі руйнували шляхи, обганяючи кінні екіпажі, обкидали їх градом ріні, гудінням клаксонів розполохували стрічні череди й отари. На машинах були великі мідні ацетиленові ліхтарі, мідні радіатори, а за прямим величним вітровим склом у них сиділи, нахилившись і дивлячись уперед, люди в пильовиках і захисних окулярах. Вони судорожно стискали кермо, а іноді смикали його, як віжки.

Сполохані коні сахалися геть з дороги від диму й гуркоту автомобілів, а розлютовані візники, насилу зупинивши запряг на придорожній траві, ставали на весь зріст у возі й несамовито лаялися, дивлячись, як спадає курява.

Фермери залишали хвіртки обор відчиненими навстіж, щоб візники могли якнайхутчіш одвести далі від дороги переляканих, тремтячих коней і перечекати, доки проїде автомобіль.

Пітер Фінлей був уже не конюхом місіс Каррудерс, а її шофером; він носив картуза й форму і, відчинивши дверцята, виструнчувався, коли вона виходила з машини.

— Ви їздите так, наче на дорозі, крім вас, нема нікого, — сказав йому якось батько. — Хіба вона ваша? Всім доводиться завертати на траву, коли ви проїжджаєте.

— Машина не кінь, нею по траві не поїдеш, — пояснив Пітер. — Мені не можна збочувати з шосе, а місця на ньому вистачає тільки для одного.

— Авжеж, і цей один — місіс Каррудерс, — сердито мовив батько. — Вже до того дійшло, що я боюся виїжджати за ворота на молодому коні. Мавши коня, що не боявся б машини, я б, їй-богу, поїхав просто на вас.

Відтоді, забачивши попереду батька в бідці, запряженій молодим конем, Пітер завжди зупиняв машину, але кінь однаково сахався вбік, на траву, хоч би як напинав віжки батько, лаючись на всі заставки.

Він ненавидів автомобілі, але казав, що майбутнє належить їм.

— Коли ти доживеш до моїх років, Алане, коня можна буде побачити лише в зоопарку. Часи коней минулися.

Дедалі менше фермерів приходило до нього з проханням об’їздити коня, життя дорожчало, але він спромігся все-таки заощадити десять фунтів і купив мені кілька баночок коричневої мазі, якою мати почала натирати мені ноги. Це були якісь американські ліки під назвою «Лікувальний курс Віаві», й торговець, що продав мазь батькові, божився, що, пройшовши цей курс, я почну ходити.

Місяць у місяць мати натирала мені ноги цією маззю, аж доки вимазала останню баночку.

Батько з самого початку не вірив у це лікування, та, коли мати сказала йому, що мазі більше немає, він гірко зауважив:

— А я, мов той дурень, сподівався чуда!

Він заздалегідь попереджав мене, що на успіх навряд чи можна розраховувати, й тому невдача не дуже мене розчарувала.

— Я більше не хочу марнувати час на лікування, — сказав я батькові. — Воно мені тільки заважає.

— Маєш рацію, — погодився батько.

Я тепер їздив на поні, що їх він недавно приборкав, і нерідко падав. Щойно об’їжджені поні полохливі, а я так і не навчився втримуватись у сідлі, коли поні сахається.

Підводячись після кожного чергового падіння, я щоразу переконував себе, що впав востаннє, але батько був іншої думки.

— Всі ми так кажемо, синку, та коли хто справді падає востаннє, він цього вже не відчуває.

Мої падіння непокоїли його. Якийсь час він вагався, а тоді, раптом дійшовши рішення, почав навчати мене, як треба падати: розслабивши м’язи, так, щоб удар об землю був якомога м’якший.

— Будь-яку перешкоду можна подолати, — казав він. — Як не в один спосіб, то в інший.

Він легко розв’язував усі труднощі, пов’язані з моїми милицями, але й він не міг порадити мені, що робити по закінченні школи.

До закінчення навчального року й мого останнього дня в школі лишалося тільки два місяці. Містер Сіммонс, крамар у Тураллі, пообіцяв платити мені п’ять шилінгів на тиждень, якщо по закінченні школи я візьмуся вести його облікові книги. Та хоч мене й вабила можливість самому заробляти гроші, я прагнув роботи, яка б стала для мене справжнім випробуванням, яка б вимагала повної віддачі моїх сил і здібностей.

— Ким ти хочеш бути? — спитав мене батько.

— Я хочу писати книжки.

— Що ж, це діло непогане, — сказав він, — і тобі воно до снаги. Але чим ти думаєш заробляти собі на прожиття?

— Книжками теж заробляють собі на прожиття, — відказав я.

— Авжеж, але тільки по багатьох роках праці. Та й освіта для цього потрібна неабияка. Пітер Фінлей каже, що немає на світі нічого важчого, як написати книжку, — він пробував. Повір, я за те, щоб ти писав книжки, не думай, що я проти, але для цього тобі треба вчитись і вчитись.

Він помовчав трохи, а тоді заговорив уже так, наче давно впевнився, що колись я стану письменником.

— Старайся писати так, як Роберт Блечферд, — сказав він. — Це той, що написав «Невинного». От де чудова книжка! Він її написав, щоб допомогти людям. Розумієш, — повів він далі, — писати книжку заради грошей не варто. Краще вже об’їжджати коней. Коли їх об’їжджаєш, то робиш щось добре з того, що могло стати поганим… Не знаю… Книжка — діло серйозне. А тобі це, боюся, ще невтямки… Ти, мабуть, вважаєш; що книжка повинна тільки розважати. А воно не так… Ну, та нічого, коли життя наставить тобі гуль, ти мене зрозумієш.

Ми сиділи на огорожі й дивилися на жеребця, якого батько привчав до вуздечки. Жеребець гриз важкі вудила. Рот у нього був червоний, запалений.

— В нього задовга спина, — раптом зауважив батько, а тоді повернувся до нашої розмови: — Якщо хтось дасть тобі сотню фунтів за книжку, можеш бути певен, що це йому вигідно, але якщо всі бідні й знедолені скинуть перед тобою шапки за те, що ти написав її, — це інша річ; це найдорожче за все. Але тобі треба спершу пожити серед народу. Ти полюбиш його. Тож пиши книжки, й нехай тобі щастить.

За кілька днів по тому містер Сіммонс показав мені оголошення в «Ейдж». Комерційний коледж у Мельбурні оголошував прийом на бухгалтерські курси. Іспити з історії, географії, арифметики й англійської мови. Зарахованим надається стипендія. Екзаменаційні білети надсилаються у відповідь на заяву на адресу місцевого шкільного вчителя.

Я написав заяву, й за тиждень містер Такер повідомив мене, що папери прибули.

— Прошу звернути увагу, Маршалле, що печатка на конверті ціла, — сказав він суворо — так, наче я його в чомусь звинувачував. — Це означає, що запитань до початку іспитів не побачить ніхто. Я повідомив про цей іспит Вільяма Фостера, й він також складатиме його на стипендію. Прошу тебе з’явитися в школу в суботу, рівно на десяту ранку. А тепер сідай на місце.

Вільям Фостер був улюбленцем містера Такера і найкращим учнем. Він умів одним духом випалити всі назви річок штату Вікторія, а виконуючи усні арифметичні вправи, притискав обидві руки до лоба, щоб видно було, що він не лічить на пальцях.

Розв’язуючи задачу, він завжди затуляв зошит рукою, щоб хтось не списав, та коли мені треба було, я тицяв його кулаком під ребра — й він забирав руку.

Його мати вельми ним пишалась і якось сказала моїй, що коли б не її Вільям, я б зроду не розв’язав жодної задачі.

Зустрівши його в суботу вранці коло школи, я запропонував йому сісти на іспиті разом, але Вільям був у святковому костюмі й дивився на мене згорда. Задерши кирпу, він відповів, що мати звеліла йому сісти якнайдалі від мене.

Для мене це була прикра несподіванка, але я ввійшов до класу слідом за Вільямом і сів поряд, дарма що він вимагав, аби я відчепився.

Містер Такер помітив мою тактику й наказав мені пересісти в інший куток класу. Я влаштувався під вікном і, дивлячись на гору Туралла, яскраво-зелену під сонцем, подумав про Джо і про те, що сьогодні чудовий день для полювання на кролів.

Містер Такер постукав по столу й оголосив:

— Зараз я розпечатаю конверт з екзаменаційними білетами комерційного коледжу Поултера. Прошу вас обох звернути увагу на те, що печатка ціла.

Він зірвав шнурок і вийняв з конверта білети, не зводячи з мене своїх лютих очей.

Потім він хвилин двадцять читав завдання, то насуплюючись, то підводячи голову й схвально поглядаючи на Вільяма Фостера, який, немовби дякуючи вчителеві за довіру, схиляв голову.

Я б залюбки вліпив містерові Такеру синця під оком і втік до Джо. Подумки я саме розповідав Джо про цей свій подвиг, коли містер Такер вручав нам квитки. Потім він глянув на годинник і твердо проказав:

— Зараз десять тридцять. Ви повинні закінчити цю роботу об одинадцятій тридцять.

Я прочитав запитання, надруковані на жовтому аркуші.

«Вирахуйте складні проценти…»

Ет, це легко.

«Якщо десять чоловік візьмуть…»

Пропорція! Таке мені заіграшку.

«Ділянка землі площею чотири акри…»[6]

Гм, це вже важче.

Я взявся до роботи, а Такер, сівши за свій стіл, почав гортати глянсові сторінки англійського журналу «Філд».

Екзаменаційні запитання видалися мені не дуже важкими, але після іспиту, порівнявши свої відповіді з Вільямовими, я вирішив, що наробив помилок, бо він понаписував щось зовсім інше.

Я сказав батькові, що завалився.

— Дарма, — відповів він. — Головне, що ти спробував.

За тиждень до кінця навчального року поштою надійшов адресований мені великий коричневий конверт. Його вручили батькові, і він з матір’ю та Мері вже чекав мене в кухні, коли я повернувся із школи.

Я розірвав конверт і вийняв згорнутий удвоє аркуш.

«Шановний сер!

З приємністю повідомляємо, що вам призначено стипендію…»

— Мені дали стипендію! — вигукнув я, не вірячи власним очам, і обвів поглядом рідних, немов чекаючи від них пояснення.

— Покажи-но, — сказав батько і взяв аркуш у мене з рук.

— Справді дали! — схвильовано вигукнув він. — Ось, читай. — Він віддав листа матері. — Тут так і стоїть, чорним по білому! Уявляєш — дали стипендію! Аж не віриться! Стипендію! — Він обернувся й ляснув мене по спині. — Молодця, синку! Ти таки взяв своє! — А тоді звернувся до матері: — А за що ж йому платитимуть стипендію? Прочитаймо ще раз. Ким він стане?

— Бухгалтером, — відповіла Мері, читаючи листа з-за плеча матері. — Він матиме власний кабінет і все таке інше.

— А хто в нас тут бухгалтер? — спитав батько, намагаючись уявити собі, що це таке. — Той, що веде облік у великій крамниці в Балунзі, — бухгалтер чи ні?

— Ні, — рішуче заперечила мати. — Авжеж, ні. Він рахівник. Бухгалтер має бути дуже освічений.

— Містер Брайєн, напевно, бухгалтер, — зауважила Мері. — Отой, що працює на маслозаводі. Кажуть, він одержує шість фунтів на тиждень.

— Брехня, — відказав батько. — Там, мабуть, сам управитель не одержує стільки. От зараз поїду й розпитаю в нього самого, що воно за птах — бухгалтер. В усякому разі, схоже на те, що нашим злидням настав кінець. Якщо Алан колись зароблятиме шість фунтів на тиждень, то йому сам чорт буде запанібрата.

Батько не став гаяти часу — осідлав коня й подався до маслозаводу. Повернувся він надвечір з іще однією разючою новиною. Вільям Фостер не пройшов!

— Щира правда! — вигукував батько, неспроможний стримати збудження. — Я зустрів місіс Фостер, і вона сказала мені гордо-прегордо, що вони одержали листа, в якому повідомляється, що Вільяму дозволено складати іспити ще раз — наступного року. Побачили б ви, яка в неї зробилася фізіономія, коли я розповів їй про Алана! І я розмовляв з Брайєном, — вів він далі. — Ти маєш рацію, Мері, він таки бухгалтер. І він сказав мені, що бухгалтери найвищого класу одержують навіть більше, ніж шість фунтів на тиждень, — хоча, хтозна, може, він і прибрехав. І коли людина стає бухгалтером, то поряд з її прізвищем ставляться відповідні літери. Стривайте, я подивлюсь, я записав їх… — Він обмацав кишені й витяг папірця. — Ось вони, я їх записав з Брайєнових слів: Л. І. Б. — ліценціат інституту бухгалтерів, тільки я не второпав, що це означає. Але Брайєн каже, що мало хто має таке звання, й здобути право на такі літери — це неабищо. — Батько схвально глянув на мене. — Ніколи не думав, що доживу до того дня, коли до імені Алана додаватимуть літери.

І в раптовому пориві батько підхопив мене, дарма що я вже був не малий, і міцно стис в обіймах.

Протягом наступного тижня вони з матір’ю засиджувалися до пізньої ночі, розмовляючи й підраховуючи щось на папері, і я знав, що вони обговорюють моє майбутнє.

— Ми з матір’ю вирішили перебратися до Мельбурна, Алане, — сказав мені згодом батько. — Звісно, спершу треба буде владнати все тут, але потім ми зберемо всі наші манатки й переїдемо всією родиною. Твоє майбутнє там, а не тут. Я підшукаю собі роботу; певно, це буде не дуже важко. А ти вступиш до якої-небудь контори, поки вчитимешся на бухгалтера. Тебе кожен залюбки візьме, довідавшись, що ти стипендіат. Та й однаково я заробляю тепер менше, ніж колись. А далі буде ще гірше — он подивися, скільки вже автомобілів на дорогах. Сьогодні я бачив штук вісім чи дев’ять. — І додав: — А ти як дивишся на переїзд?

— Я — за. Я вчитимусь на бухгалтера, а водночас — і на письменника. По-моєму, це буде добре.

— По-моєму, теж, — сказав батько.

Та, обміркувавши все це на самоті, я раптом зрозумів, що не зможу розлучитися з хащами, які дали мені стільки сили й снаги. Я ніколи не бачив великого міста. Тепер я уявив його собі як величезну складну машину, яку обслуговує сила-силенна Л. І. Б. з блідими обличчями і гросбухами. Ця картина засмутила мене, і я пішов шукати Джо. Знайшов його в лісі за хатою: він ставив пастки.

Коли я розповів Джо, що ми перебираємося до Мельбурна, приятель замислено подивився на пастку, яку тримав у руці, й сказав:

— Тобі завжди таланило, це точно. Пам’ятаєш, як в одну твою пастку вскочило зразу двоє кролів?

— Еге ж, — відповів я, з приємністю згадуючи той випадок.

Ми сіли на траву й повели мову про Мельбурн, про трамваї, про тисячі людей, що живуть у тому місті, і про те, як я зароблятиму шість фунтів на тиждень.

— Найголовніше, — сказав Джо замріяно, — що ти зможеш ходити до музеїв, коли тобі заманеться. Кажуть, чого там тільки нема.

— Звісно, до музеїв я ходитиму, але найбільше я хочу писати книжки. В Мельбурні є велика бібліотека. От куди я вчащатиму.

— Тобі доведеться кинути верхову їзду, — сказав Джо. — В Мельбурні коні переведуться швидше, ніж десь-інде.

— Це, звісно, прикро, — відповів' я, знову переймаючись сумом. — Та трамвай однаково довезе тебе, куди хочеш.

— Тобі там, певно, заважатимуть милиці, — задумливо мовив Джо. — Адже там скрізь повно народу, штовханина…

— Милиці! — обірвав я його зневажливо. — Та хто думає про милиці!

Примітки

1

1 Гельською мовою розмовляють шотландські кельти.

2

1 Кольорові малюнки — «сюрпризи», що їх вкладають задля реклами в пачки з сигаретами.

3

1 «Приятелі» (англ.).

4

1 Гінея — англійська монета, дорівнює 21 шилінгу.

5

1 Крона — англійська монета, дорівнює п’яти шилінгам.

6

1 Акр — одиниця виміру земельної площі в англомовних країнах; дорівнює 0,405 гектара.

Content

Маршалл Алан Я вмію стрибати через калюжі

Алан Маршалл Я вмію стрибати через калюжі

Передмова

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Примітки