Ґюнтер Ґрас

Бляшаний барабан

«Бляшаний барабан» Ґюнтера Ґраса, або чи розуміємо ми світ, у якому існуємо?

Чому Шведська академія так довго вичікувала?

Австрійський прозаїк Герман Брох, років із сімдесят тому, прочитавши — ще в рукопису — роман молодшого колеги, Еліаса Канетті, під назвою «Засліплення», сказав про його персонажів: «Але ж це вже не справжні люди». А Канетті йому відповів: «Це фігури...» і додав: «Люди і фігури — не одне й те ж... Роман як літературний жанр починається з фігур. Першим романом був «Дон Кіхот». Що ви думаєте про його головного героя? Не видається він вам вірогідним саме тому, що є винятком?»

Так він сказав Германові Броху, а ось що ще записав з цього приводу для самого себе: «Якось мені вклалося в голову, що світ більше не варто змальовувати так, як це робилося в старих романах, позаяк світ розпався».

Причому Канетті аж ніяк не вважав за «старі романи» ні твори Гоголя, ні навіть твори Сервантеса. Адже вирішальним, на його думку, був зовсім не час написання книги, бо від часу геть не залежний характер авторського світосприймання: до прикладу, вміння того ж таки Гоголя через зміщення образу осягати і відтворювати невиправно зміщений світ імператорського Петербурга...

Саме тому й роман «Засліплення» — це ніщо інше, як царство тіней, царство маній, царство вигадок: адже Канетті зумисне відтворював не саму дійсність, а суто її відображення у свідомості «засліплених» фігур. Відклавши вбік колишні, до болю звичні соціально-психологічні «лекала», він вдався до «екстрагування» або, якщо хочете, створення таких собі «квінтесенцій» людського єства. І тут-таки, само собою зрозуміло, безсоромно перебільшував. Але ж перебільшує і спеціально з подібною метою створений Ловенгуком мікроскоп...

До речі, рівно через півсторіччя після того, як був написаний, роман «Засліплення» приніс своєму авторові Нобелівську премію.

1999 року те ж саме сталося і з німцем Ґюнтером Ґрасом: нарешті його «Бляшаний барабан» — книга, яку загалом з незмінним інтересом читають ось уже протягом чотирьох десятків років, а відтак, певна річ, давним-давно всім відома, навіть багаторазово уквітчана лаврами, отримав і найбільш престижну літературну нагороду. А тому було б, мабуть, логічним допустити, ніби і шведські академіки щось там лишали поза увагою, навіть у чомусь помилилися... Але, як мені здається, причини піввікової відсутности результатів стосовно Канетті і сорокарічної — щодо Ґраса не такі вже банальні або не такі вже випадкові, як те може здаватися. Ні, Канетті, а десятком років пізніше — і Ґраса ці шведські академіки «проморгали» зовсім не через неуважність і тим паче не через нестачу літературного смаку.

Але недарма такий знавець свого ремесла, як Брох (до того ж симпатизуючи своєму молодшому колезі), сказав Канетті про його героїв, буцімто вони — «вже не справжні люди». А Канетті такий погляд на них не лише не спростував, але навіть з ентузіазмом підхопив. Навіть, у свою чергу, назвав власних персонажів «фігурами»: іншими словами, визначив як щось «штучне» чи, принаймні, «незвичайне». До того ж, самому собі суперечачи, він ще й заявив, ніби роман як жанр починається саме з «фігур», а вже у зв’язку з «фігурами» згадав сервантесівського «Дон Кіхота»...

Взявши все викладене до уваги, мимоволі починаєш відчувати бажання зробити наступний крок — тобто поміркувати, а чи не йдеться тут про якийсь феномен, про той, очевидно, зумовлений, коли в певний момент XX сторіччя літературі та мистецтву настає час робити раптовий, запаморочливий поворот? На кшталт тих, котрі на флоті називаються «оверштагами».

Одначе «раптовість», навіть «запаморочливість» у даному разі навряд чи варто ототожнювати з одномоментністю. В тому то й річ, що жодної «одномоментности» (принаймні на поверхні) тут не спостерігалось. А втім, можливо, ще істотніше, що була відсутня навіть не так раптовість повороту, як усвідомлення його мотивів та причин.

Цьому сприяла низка обставин. Насамперед, чи не все XX сторіччя, — а мабуть, і остання третина ХІХ-го — є (якщо, звичайно, не просто «бачився») безперервно тяглим модерністським поворотом. Чи навіть переворот о м. І стосувався він, насамперед, форми, у кожному випадку, нею в першу чергу маркувався. Шкіл і школок розплодилося сила-силенна, і всі вони об'єднувалися поняттями «авангардизм» або «модернізм» (друге означало нібито «поступальний», або, якщо хочете, трохи «спокійніший» різновид першого).

За такої ситуації і справді було вельми непросто розпізнати настання епохального перевороту, який іноді не без роздратованого, а то й глузливого опору згодилися назвати «постмодернізмом». Хоча «постмодернізм» цей і виявив себе перш за все через форму («фігури» у Канетті — лише одна з багатьох можливих його еманацій), формалістичним він, по суті, не був. У кожному разі, був не більш формалістичним, аніж його синтез — модернізм. Просто постмодернізмові властиве інше ставлення до світу, до буття, навіть до себе самого: адже він ні до чого не ставиться наповажне, бо ні в що вже з повагом не вірить... А не вірить тому, що все, здавна відоме як «розумне, добре, вічне», розвалюється просто на очах. Хоча «не-розумне» і «не-добре» (не кажучи вже про не-вічне) також розвалюється.

Але ж у другій третині багатостраждального XX сторіччя капіталістичний Захід і соціалістичний Схід, запекло між собою ворогуючи, зійшлися у двобої, ніби два динозаври, і, здавалося, заклякли в нескінченних смертельних обіймах... А потому ні сіло, ні впало один із «динозаврів — радянський — рухнув... І тоді західний його партнер, природно втративши опертя, вельми і вельми захитався. Відтак трагедія вже мало не неминучого атомного апокаліпсису раптом стала найбезглуздішим фарсом... Слава Богу, світ уцілів лише коштом такої собі принизливої комедії, яка показала в однаково смішному і безглуздому вигляді обидва ворожі табори.

Проте пора вже, як полюбляють казати французи, «повернутися до наших баранів» і констатувати, що запізнілі Нобелівські премії Канетті та Ґраса, по суті, не що інше, як наочні ілюстрації до історії становлення новітнього постмодернізму.

Я саме тому кажу «новітнього», що «постмодерністами» були, на моє глибоке переконання, і вже згаданий Сервантес, і Франсуа Рабле, і Джонатан Свіфт, і Лоренс Стерн, та й багато інших митців більш близького і навіть від нас віддаленого минулого.

Пам'ятаєте, Канетті прямо вказав на власний генетичний зв'язок із Сервантесом? І те саме зробив у своїй Нобелівській промові Ґрас: «Я вийшов, — сказав він... — із мавритансько-іспанської школи шахрайського... роману. У цій школі боротьба з вітряками лишилася моделлю, що пережила цілі сторіччя». А трохи нижче творець «Бляшаного барабана» ще й зізнався в любові до творця «Гарґантюа і Пантаґрюеля»: «...Рабле, — каже Ґрас, — усе своє діяльне життя втікав від світської поліції та святої інквізиції, позаяк його неприродні завбільшки Гарґантюа і Пантаґрюель поставили з ніг на голову світ, побудований на схоластичному вченні». У цей-таки генетичний ряд він поставив і Джонатана Свіфта з його знущальницьки — «постмодерністською» ідеєю зменшити голод в Ірландії, подаючи на стіл для керівників держав «вишукано приготовлених вуличних дітлахів...».

Іншими словами, як і Канетті, явно вважає себе причетним до «постмодерністської традиції. Адже модернізм і постмодернізм, — певна річ, якщо тлумачити їх у широкому розумінні, — поперемінно змінювали один одного мало не протягом тривання людської культури: скажімо, автор «Апокаліпсису» був до певної міри «модерністом», а ось автор «Книги Еклезіаста, або Проповідника», який жив, як відомо, набагато-набагато раніше, є, відповідно, «постмодерністом».

Творцеві «Бляшаного барабана» щодо популярности поталанило більше, аніж творцеві «Засліплення». Проте, гадаю, лише тому, що він був молодшим, а отже, і з'явився перед читацьким загалом у зовсім інший, сказати б, у більш сприятливий час. Тож і фахівці, і просто читацький загал одразу помітили навіть ранні абсурдистські п'єси Ґраса, хоча з погляду мистецьких чеснот ті нічим особливим не вирізнялися. І все ж вони прозвучали як дуже виразний, напрочуд сучасний виклик панівній соціальній системі і панівній літературній традиції. Прозвучали, бо саме час настав...

Годиться навіть сказати, що молодий Ґрас здобув собі тими п'єсами розголос саме тому, що епатував загал, кидав йому зухвалий виклик.

Таким самим — але вже мало не геніальним?! — викликом виявився і «Бляшаний барабан». Літературні «профі» та «непрофесійні» читачі саме так цю книгу і сприйняли. Хоча тут-таки, ані хвилини не вагаючись (цілковито поділяючи панівні на той час уявлення), «канонізували» її в русло і д е о л о г і ї, тобто суто соціальної критики: тривалий час здавалося, нібито цей роман у першу чергу (якщо взагалі не цілковито) антинацистський, а то й зовсім «антинімецький», і вже само собою зрозуміло «антиімперіалістичний». Інакше кажучи, поза будь-якими сумнівами, цілковито «л і в и й».

Треба визнати, що в роки, коли «Бляшаний барабан» ліг на книжкові полиці, такі уявлення ще в жодному разі не здавалися дивними, а тим паче недоречними. Адже сталося це в розпал «холодної війни»: вирувала Карибська криза, тривали безконечні криваві арабо-ізраільські конфлікти, велася методична радянська облога Західного Берліна (міста, що в ньому, до речі, Ґрас і оселився). Після того, як побачив світ «Бляшаний барабан», до спорудження Берлінської стіни залишалося лише три роки...

Протягом свого нині вже досить тривалого життя (народився він 1927 року) наш автор написав чимало книг. Це й вірші, і п'єси, і просторі або куці оповідання, і повісті, і грубі романи — такі як, до прикладу, «Собачі роки» (1963). Разом із «Бляшаним барабаном» і повістю «Кіт і мишка» (1961) цей роман є частиною так званої «данцизької трилогії». В ньому у характерній для Ґраса сатирико-іронічній манері розповідається про знаменитого собаку на ймення Принц, улюбленця самого фюрера.

Варто також згадати роман «Під місцевим наркозом» (1969), який відтворює конфлікти між батьками й дітьми, вчителями й учнями; роман «Із щоденника слимака» (1972), де йдеться про своєрідне ґрасівське тлумачення поняття «прогрес»; і, нарешті, повість «Зустріч у Тельгті» (1979): на поверхні там подається вигадана автором зустріч німецьких барокових поетів, а в підтексті простежуються зв'язки між цими давніми поетами і сучасною «Групою 47», активним адептом якого був молодий Ґрас. Одначе жодна із згаданих мною книг не зрівняється з «Бляшаним барабаном». Багато критиків навіть упевнені в тому, що Ґрас так уже й не зміг піднятися до рівня свого епічного первістка. А один із них, Марсель Райх-Раницький, навіть вважає без чогось дев'ятсотсторінковий його роман «Широке поле» (1995) нестерпно нудним. На думку Райх-Раницького, Ґрас виписався, хоча все ще залишається «найбільшим, найвідомішим, найславетнішим серед нині живих німецьких письменників». На мій погляд, «недотягування» інших речей Ґраса до «Бляшаного барабана» пояснюється не в останню чергу тим, що в більшості з них, як і раніше, переважно торують суспільні закономірності, закони логіки й психології, навіть закони ймовірности тощо. Що ж до «Бляшаного барабана», то там саме дійство, як і авторське його тлумачення, зумовлене, я б сказав, екзистенціальною природою світобудови — примхливою і явно (принаймні з погляду «шкільної» соціології) беззаконною.

Підтвердження цього легко можна помітити в уже побіжно згаданій мною Нобелівській промові автора: адже за проминулі сорок років він мав досить часу, щоб пізнати як численні, знову виявлені хитросплетіння сущого, так і ті осяяння, що продовжують іти від власного, давним-давно створеного тексту. «... Найбільшою їхньою (письменників. — Д. 3.) провиною, — іронізує Ґрас, — було й лишається те, що в своїх книжках вони не хочуть ставати на бік того чи того переможця в історичному процесі, а радше люблять потинятися там, де на узбіччі історичного процесу опиняються переможені... Той, хто надає їм слово, ставить під питанням саму перемогу». Або ще такий його вислів: «Письменник... це людина, що пише супроти минущости часу».

Особливо наочно ґрасівський постмодернізм прозирає крізь оцінки історичних перспектив: «Хоч як багато ми, з огляду на просвітницьку традицію, завдячуємо розумові, абсурдний перебіг історії глумиться над будь-яким її розумним тлумаченням». І ще: «Сьогодні ми бачимо, до чого докотилися Геніально недолугі діти Просвітництва».

«Абсурдний перебіг історії», «недолугі діти Просвітництва» — це, згідно з Ґрасом, зовсім не вислід чиїхось фатальних помилок або чийогось свідомого лихого наміру. Ні, така, на думку нашого автора, екзистенційна природа речей.

Раніше я вже казав, що більша частина створеного ним до «Бляшаного барабана» (та й дещо написане опісля) забарвлена, радше, в соціальні тони, аніж екзистенційні. Хоча з цього «правила» існує принаймні один надто прикметний виняток: я маю на оці книгу «Моє сторіччя». Вона побачила світ зовсім недавно — 1999 року — і складається із ста новел, дія кожної з яких відбувається в один із років XX сторіччя...

Одначе вести розмову про «Моє сторіччя» доречніше вже після того, як читач глибше проникне в суть «Бляшаного барабана».

Дещо про героя

«...Я був одним із тих уразливих і чутливих немовлят, духовний розвиток яких завершується з їхньою появою на світ, і надалі його треба лише підтверджувати...» І далі: «Самотньо, не відчуваючи розуміння з боку батька-матері, лежав собі Оскар під електричними лампочками й дійшов висновку, що так воно й триватиме, аж поки за років шістдесят-сімдесят станеться якесь коротке замикання й остаточно позбавить струму всіх джерел світла; отож йому й узагалі перехотілося жити, перше ніж почалося те його життя під електричними лампочками. І тільки обіцяний бляшаний барабан завадив мені якось рішучіше продемонструвати своє бажання повернутися до колишнього ембріонального стану головкою вперед».

Тут стикаєшся ніби з цілковито новим (принаймні «іншим», аніж у більшості відомих усім нам книг) поглядом на життя: адже тут констатується (причому мовби «наперед»!) якась первісна, невідворотна, фундаментальна недосконалість світобудови, якась «зіпсутість» його звичного, а відтак вже нібито мало не «нормального» єства. Інакше кажучи, наш автор ладен брати на карб наявність життєвих обставин, які не надаються до жодного більш чи менш історичного покращення.

Нині такий погляд на речі поширений, як ніколи, навіть став мало не само собою зрозумілим. І прізвисько його, як я вже згадував, — «постмодернізм». Одні цей погляд поділяють, інші, навпаки, заперечують. Проте від того, що заплющиш на щось очі, воно не зникне, навіть, і це справді так, його анітрохи не убуде...

До того ж, очевидячки, саме тепер людство переживає свою найбільш послідовну, а можливо, і найбільш глобальну постмодерну ситуацію.

Протягом усієї людської історії «модерністські» і «постмодерністські» періоди (тобто ті, що вирізнялись вірою в поступ, у досяжність високих суспільних ідеалів, наявністю певної мрії; і, навпаки, — скептицизмом, глузливим безвір'ям і т. ін., і т. п.) поперемінно змінювали один одного: «модерністська» (переважно середземноморська) античність змінилася застійно-«постмодерністським» Середньовіччям; останнє, в свою чергу, виявилося витісненим — знову-таки «модерністським» — Ренесансом, а за ним настала епоха маньєристського та барокового «занепаду»...

І ось так усе це тривало до сьогоднішнього дня, який — я вже про це побіжно згадував — є мало не «зразкове» царство світобачення постмодерного. А проте, якщо світ наш з якоїсь зовнішньої або внутрішньої причини невдовзі не загине, нас, гадаю, очікує наступне модерністське «відродження»... В даний момент, ми, одначе, на ентузіазмі освоюємо постмодерний «занепад». Нині саме він відправляє у нас функції «символу віри».

Само собою зрозуміло, що такий колообіг нічим не нагадує оркестр чи балетну групу, які слухняно скоряються диригентській паличці. Рука, що тримає паличку, тут або взагалі відсутня, або залишається не тільки незримою, але й ніби «недосяжною». Хоча певні постмодерністські «правила» все-таки існують; просто нам не відомо, коли, ким, як і, головне, ради чого, вони були встановлені.

Вище я вже досить недвозначно дав зрозуміти, що «Бляшаний барабан» — твір суто постмодерністський (до того ж у цій своїй іпостасі мало не зразковий); і саме тому і саме тепер — не раніше, і не пізніше — його відзначено Нобелівською премією. Отже, тут усе якраз дуже навіть логічно...

А втім, може статися так, що навіть дещо логічніше якоїсь «норми», врешті-решт встановленої через проби та помилки. Я маю на увазі, що Нобелівськими преміями, певна річ, пошановувались далеко не всі ті, хто їх так чи інак заслуговував. Навіть обмежившись німцями, хотілося б спитати, чому цих премій так і не отримали ні Герман Гессе, ні Бертольд Брехт?.. Одначе моя мета полягає зовсім не в засудженні витівки казково розбагатілого винахідника динаміту, а саме у відповіді на питання, чому ним засновану премію все-таки присудили романові Ґраса...

Як свідчить сама назва роману, мало не провідна роль у книзі дісталася дитячому бляшаному барабану; мати, народивши Оскара, тут-таки поклала собі до третьої річниці первістка подарувати йому цю іграшку. І саме це щасливе її рішення хоч якось примирило нашого героя із злигоднями людського існування. Можна було б навіть сказати, що лише за умови володіння барабаном він і погодився жити...

Хоча час від часу (в якісь переломні моменти) Оскар робив спроби із своїм барабаном розлучитися, той так і лишився для нього — у прямому й переносному розумінні — засобом ( чи, можливо, навіть і Метою?) існування. Адже, барабанячи, наш герой виказував своє ставлення до буття... І полягало воно у фундаментальному його неприйнятті. Не бувши зумовленим соціально, буття так і лишається, я б сказав, цілком і повністю «безпартійним», а отже, саме екзистенційним: «Я барабанив не лише проти коричневих зборищ. Оскар сидів під трибунами і в червоних і в чорних, у скаутів і в молодих католиків... І свідків Єгови... у вегетаріанців і в молодополяків...» Іншими словами, всі соціальні утворення нашому героєві однаковою мірою огидні.

У той же час барабан, нехай і не одразу, починає його годувати, причому як матеріально, так і, можна сказати, «духовно». З одного боку, Оскар робить кар’єру популярного, з непоганим заробітком музики, а з другого — нібито усвідомлює сакраментальну важливість своєї «барабанної» діяльности. Недарма одного разу він повісив свій інструмент на шию гіпсового зображення Сина Божого, що нібито мало б потвердити чи не їхню «ідентичність»... А набагато пізніше, коли французькі поліцейські затримали Оскара як можливого вбивцю сестри-жалібниці Доротеї, він так їм і назвався: «Я — Ісус Христос!»

Та й Ісус нібито симпатизує Оскарові, навіть вибиває на його барабані «Ділі Марлен» й інші популярні ритми. Проте коли Оскар нарешті зібрався йти й Ісус спитав його, чи любить він Сина Божого, то у відповідь почув: «Та я тебе ненавиджу, пуцьвірінку, тебе й усі твої витребеньки». А Ісус йому: «Ти, Оскаре, камінь, і на цьому камені я створю Церкву мою. Йди за мною». І нашого героя ці слова так розлютили, що він відломив палець у гіпсового зображення Бога.

Як бачимо, все тут збудовано на суперечностях, навіть, достеменніше було б сказати, на якійсь примхливій (а то й небезпечній) дійсності. Ось ще один із безлічі прикладів: «Він іде. Він уже йде! І хто ж це прийшов? Маленький Ісус, Спаситель? Чи то небесний газівник, із газометром під пахвою, який без угаву цокає?.. Він виявився поступливим і пустив у труби Святого Духа, щоб можна було зварити голуба...»

Отже, Добро і Зло не розрізнити... А можливо, навіть, вони не роздільні?!. І в той же час вони не є цілісністю...

Коли ховали його передчасно померлу матір, яку Оскар по-своєму любив, він хотів стрибнути на домовину. Він хотів сидіти на вікові труни й барабанити. Не по блясі, а по вікові труни хотів стукати Оскар своїми паличками». І водночас йому хотілося лежати в материнській могилі... І це також ніби дві сторони однієї медалі...

Тут, очевидно, настав час поміркувати над деякими особливостями Оскара Мацерата як людини і як літературного героя. Пам'ятаєте: він з'явився на світ цілком сформованою особистістю, а водночас бажав би не покидати материнського лона. Лише перспектива володіти барабаном (нагадаю про це ще раз) спонукала його відмовитись від жаданого прихистку. Але нібито лиш на деякий час спонукала. Адже героя, як ми вже знаємо, невідступно вабить вічний спокій материнської могили...

Було б, певна річ, наївно пояснювати ці дивацтва Оскарової натури якоюсь його індивідуальною психологією, бо, звичайно ж, він — «фігура» в тому ж сенсі, в якому, якщо пам'ятаєте, вживав це визначення Еліас Канетті, ведучи розмову з Германом Брохом про свій роман «Засліплення». Інакше кажучи, Оскар тут такий собі «медіум», що з його допомогою автор має намір покопирсатися у смердючій купі, якою, на його думку, була, є і буде історія роду людського.

Адже є єдиний логічний висновок, що випливає з упертого небажання нашого героя з'являтися на світ і тим більше — з його прагнення вернутися в затишок могильного забуття, — це непохитна впевненість у тому, що світ цей взагалі не вартий нашої в ньому присутности...

Не випадково ж «Бляшаний барабан» зачинається таким епізодом: восени, посеред безкрайнього поля сидить біля вогнища майбутня Оскарова баба, Ана Бронська і ласує печеною картоплиною. Повз неї, як звикле, рятуючись від поліцейської погоні, пробігає Йозеф Коляйчек: за національністю він, як і вона, із кашубів (про них у романі сказано: «... наш брат — і поляк несправдешній, і німець несправдешній».

Ана Бронська, певна річ, ховає Коляйчека під своїми чотирма спідницями. Сидячи там, він невідомо в який спосіб примудряється зробити їй дитину, тобто майбутню матір майбутнього Оскара. Невдовзі Коляйчек став бабиним чоловіком і плотарем, але підпалювання не зрікається. Одного разу, знову рятуючись від поліцейських, він чи то потонув під плотом, чи то подався до Америки і став там мільйонером.

Ця «кашубська історія» лише підтверджує все сказане вище: адже і вона осіла в свідомості Оскара насамперед незнищенним бажанням сховатися від страшного, немилосердного світу під чотирма бабиними спідницями.

Проте певний слід у душі нашого героя, очевидно, залишив і дідів потяг до підпалів, або, краще сказати, — до будь-якого руйнування. Він, такий собі «вічний триліток», окрім уміння віртуозно вибивати на барабані, був обдарований ще одним незвичним хистом: міг німим криком різати скло. І на темних вулицях нічного Данцига виступав у своїй геть уже дивній ролі: виріже, бувало, охайно вітрину ювелірної крамниці, сховається — і спокушає легкою здобиччю добропристойних нічних перехожих (диявол-спокусник — ось ще одна Оскарова функція в цьому чудному романі).

Саме таким робом він спокусив брата в других своєї матері, Яна Бронського, якого — можливо, й небезпідставно — вважав своїм батьком, оскільки Ян з його матір'ю спав, а до того ж був ще, як і Оскар, синьоокий...

Навколо нашого героя розігрується щось на кшталт античної комедії: не лише Мацерат, який вважається його батьком, водночас, нібито ним і не є, але й Курт, молодший Оскарів брат, названий сином нашого героя, бо «трирічний» Оскар не раз бавився в постелі з Марією, новою дружиною, свого гаданого батька...

Що тут істина, а що — облуда, так і лишається нез’ясованим. Та це й не має для Ґраса жодного значення.

Про оборону Польської пошти, про війська маршала Рокосовського в Данцигу та про книгу Ґюнтера Ґраса «Моє сторіччя»

«...Посеред Тихого океану попливли назустріч один одному два величезні, розцяцьковані, мов готичні храми, авіаносці, встигли ще дати літакам злетіти зі своїх палуб, а тоді пустили один одного на дно. Але літаки не мали тепер куди сісти, вони безпорадно й суто алегорично зависли, як ото янголи, в повітрі, з ревищем випалюючи запаси пального».

Ці рядки не так таврують нелюдяність війни, не так навіть засуджують її кривавість, як ніби тицяють пальцем у її цілковиту абсурдність, у її наперед передбачену безсенсовість. Саме тому й питання, хто з ким і заради чого воює, тут навіть не ставиться. Авторові не кладеться до голови, щоб зацікавитись, «справедлива» чи, відповідно, «несправедлива» змальовувана ним війна.

Річ навіть не в тому, що в його очах винищування собі подібних не може бути виправдане жодними резонами, навіть і тими, що комусь можуть видатися «високими» і «святими». Але керується він аж ніяк не прописами християнської моралі. Ні, позиція Ґраса зумовлена тим, що в його очах людська історія позбавлена будь-якої «істинної» (або, якщо хочете, «високої») Мети, до досягнення якої усім нам треба було б прагнути... Хоча про яку мету може йти мова, якщо і вибір маєш робити між абсурдним буттям і вільним від клопотів небуттям?..

Чи не з цієї причини у «Бляшаному барабані» маємо досить-таки розлогий розділ, де автор цілком несподівано починає кпити з того, що навіть йому мало б бути по-своєму якщо не святим, то хоча б дорогим. Я маю на увазі зображення подій, пов'язаних з обороною данцизької Польської Пошти у перші години Другої світової війни.

Оскільки автор «Бляшаного барабана» також, і в тому нема жодного сумніву, кашуб, йому б годилося симпатизувати полякам. Не кажучи вже про те, що німці напали на його, в певному сенсі компатріотів, таємно і віроломно, до того ж силами, що значно переважали польські...

Ні, німцям, звичайно ж, Ґрас не симпатизує. Просто в історії захоплення пошти їх нібито й не існує: так, вибухають снаряди, свистять кулі, але нема людей, тобто, в даному разі, німців, що атакують, що в якийсь спосіб виявляли б себе через вчинки... Натомість аж надмір польських оборонців... Але те, що за логікою речей мало б бути трагедією, стає — саме через поведінку цих поляків — ганебним фарсом...

Черговий барабан нашого героя перетворився мало не на непотріб, а хоч так-сяк полагодити його здатен лише пан Кобієла, комендант Польської пошти. І Оскар умовляє Яна Бронського з ним туди сходити. Патологічно боягузливий Ян досі вперто відмовлявся з'являтися в такому небезпечному місці, але на цей раз чомусь легко погодився. Проте щойно дядько і небіж (або батько і син?) переступають поріг Польської пошти, як починається її штурм: стрілянина, трупи, поранені.

До речі, Оскара все те ніскілечки не обходить, бо його голова цілковито забита мізерністю шансів хоч якось полагодити барабан: адже герой наш з прикрістю змушений визнати, що у Кабієли — за даної ситуації «навряд чи знайдеться час діставати й лагодити мого барабана»... До того ж Оскар стурбований ще й тим, що якийсь поранений поляк (його поклали поряд з барабаном нашого героя) може забруднити цей безцінний предмет кров'ю.

Кабієла тримається як герой, Ян труситься від страху, а Оскар, раптом побачивши на полиці в одній із кімнат пошти інший, новенький барабан, який нібито є власністю тутешнього начальника, думає лише про те, як би тим барабаном заволодіти...

Нарешті снаряд вибухнув у кімнаті, де перебували наші герої, і всіх їх, окрім Оскара, було важко поранено (а надто дісталося майстровитому комендантові). Проте уникнувши у такий спосіб необхідности брати участь у бойових діях, вони починають... грати в карти: «Ми, — оповідає Оскар, — грали далі, не даючи Кобієлі померти. Йому просто було не до цього».

Німці, звісно, пошту все-таки захопили і розстріляли мало не всіх її захисників, в тому числі й Яна. Що ж до Оскара, то його — «невинне дитя», що зазнало таких жахів, не лише пальцем не зачепили, але й поклали в лікарню. Крім того, йому таки пощастило стати власником заздалегідь уподобаного нового барабана; тим самим він, за його словами, «надав хоча б якогось сенсу обороні Пошти». З не менш «веселою злістю», а можна навіть сказати, що з чималою дещицею цинізму, описаний кінець тієї, мабуть, найкривавішої в історії людства війни, що почалася штурмом Польської пошти.

Війська маршала Рокосовського ввійшли до Данцига. Родина Мацерата — разом з удовицею-сусідкою і в оточенні мішків із цукром — ховається у власному підвалі.

Російські солдати вже в оселі і ось-ось сюди заглянуть. Мацарат знімає з вилоги піджака нацистський значок і кидає на підлогу, щоб, наступивши на нього ногою, сховати від очей переможців. Курт і Оскар, як малі діти, мріють заволодіти тим значком; Оскар виявився спритнішим і стискає значок у кулаці...

У цей час росіяни — зблизька, одначе, виявляється, що то калмики — окупували підвал і починають по черзі ґвалтувати вдовицю, проте Марію не чіпають — очевидно, тому що на колінах у неї сидить Курт. І тут Оскар раптом повертає Мацератові його значок, а Мацерат — перебуваючи ніби в стані запаморочення — цей corpus delicti бере і суне собі до рота, намагаючись його проковтнути. Але починає давитись. І один із калмиків — той, котрий уже звільнився від пустощів із удовицею, — розряджає у Мацерата автомат, позаяк не може збагнути, чому той раптом опустив руки і завовтузився...

Вбитий звалюється на підлогу, а Оскар з цього приводу медитує: «...у мене крутилася в голові одна складна мовна конструкція, що трапилася мені в Ґьоте. Мурахи завважили, що обстановка змінилась, однак не побоялися кружного шляху й проклали собі нову військову стежку навколо скарлюченого Мацерата, бо цукор, що сипався з луснутого мішка, анітрохи не втрачав солодкого смаку через те, що армія маршала Рокосовського зайняла місто Данциг».

До речі, виходить, що Оскар — подвійний батьковбивця, адже Яна Бронського він згубив, привівши на Польську пошту, а Мацерата — штовхнувши під кулі калмика... Цікаво, що в скоєнні цих двох злочинів героя нашого прямо звинувачує ліліпут Бебра, Оскарів «високий покровитель», особа колись наближена до самого... Гебельса. Згаданий Бебра, між іншим, дає Оскарові ще й таку, прикметну своєю несподіваністю, характеристику: «Ви злі й марнославні, як, власне, і годиться генію». Слово «геній» тут, треба гадати, вказує не так на музичні здібності Оскара, як на його вміння розгадувати таємниці буття.

Інакше кажучи, читача ніби запрошують вслухатися в Оскарові одкровення, бо він своєрідний Вергілій, який веде нас по світу, що не може бути Завершений, бо нема в цьому світі жодної істинної мети: «І вони... уже плекали надію, що скоро настане кінець, і можна буде або розпочати все спочатку, або взятися за те саме, або після завершальних акордівще, або під час завершальних акордів — так чи так, але з надією, що кінцю скоро настане кінець... А коли кінець таки настав, вони хутенько обернули його на сповнений надій початок... Адже в Святому Письмі сказано: поки людина не втратила надію, вона у сповненому надій кінці знов і знов розпочинатиме все спочатку».

Хоча це ще можна було б назвати якщо не «оптимістичним», то принаймні на самому собі не зацикленому колообігом, адже правдивого страху воно нібито й не спричинює. Чого, одначе, не скажеш про примари, що являються Оскарові, коли він — уже після загибелі батька — раптом надумався полишити райські куточки дитячої безвідповідальности і береться рости, поступово перетворюючись на потворного горбатого недомірка.

Одразу й не збагнеш, що могла означати така його примха. Швидше за все таку собі «соціалізацію»: адже досі, залишаючись для оточення «трирічним», наш герой ніби втішався відчуттям цілковитої безвідповідальности, а тепер змушений так чи так адаптовуватися до довколишнього буття.

І тут-таки ніби зазнає фіаско: він марить, і йому являється величезна карусель, на якій крутиться багато хлопчиків і дівчаток. Їх давно захитало, і вони благають зупинити карусель, але Отець Небесний (він же — Господар Каруселі) все виймає й виймає з кишені монетки і платить за чергове коло. І щоразу обертається до дітей черговим своїм обличчям: іноді то був Распутін, який... зубами чаклуна впивався в монетку за чергове коло, а іноді то був король поетів Ґьоте. «Екстремісти — навколо Распутіна, здорові сили — навколо Ґьоте».

Якийсь німецький дослідник, старанно все перевіривши, назвав рік, коли, ймовірно, уперше було вимовлене словечко «постмодернізм». Точну дату цієї події я, на жаль, не запам’ятав, але пам'ятаю, що вона не набагато випереджає час написання «Бляшаного барабана». Інакше кажучи, контури нібито нового художнього (та й філософського, взагалі світоглядного) явища лише намацуються, а Ґрас уже спромігся вилущити мало не найглибшу його суть?! Перш за все маю на оці цих з плином часу один другим замінюваних Ґьоте й Распутіна: адже перший уособлює носія традицій, а другий — їх руйнівника?

Тут, між іншим, у мене виникає певна з Ґрасом розбіжність: він, розрізняючи «модерністське» і «постмодерністське», як бачимо, має за наріжний камінь шанобливе або, відповідно, нешанобливе ставлення до традиції; а на мій погляд, тут більш вагома наявність віри в Поступ, у досяжність Мети — або ж, відповідно, загальне Безвір'я. Хоча це може виявитися розбіжністю суто термінологічною, позаяк традиції — уже самі від себе щось на кшталт «Мети».

Саме тому у Ґраса, гадаю, важливіше інше, а саме те, що він ствердив, — хоча цього, напевно, не бажаючи, — одвічність зміни «модерністських» і «постмодерністських» начал. А відтак, по суті, перекреслив усі повоєнні сподівання. Адже Історія, — у кожному разі, з погляду творця «Бляшаного барабана», то не якась там висхідна спіраль, а звичайне замкнене коло...

Приятель Оскарів Клеп колись був монархістом, прихильником Британського Королівського дому, а нині — член Комуністичної партії Німеччини. І, нас про це поінформувавши, автор додає: «Треба віддати Клепові належне: шляхи до всіх віросповідань він лишив для себе відкритими: ...вчення Маркса треба перемішати із джазовою імпровізацією».

Одначе в такій «відкритості» марно було б шукати свободу вибору: навпаки, тут, радше, йдеться саме про ходіння по замкненому колу...

У новелі «1908» (тут я, як і обіцяв, звертаюсь, нарешті, до книги «Моє сторіччя») оповідач — на той час ще маленький хлопчик, якого батько взяв із собою на мітинг, не витерпівши, помочився у штани саме під час антивоєнної промови Карла Лібкнехта, та ще й сидячи в цей момент на плечах власного батька. І його відлупцював власний батько, правовірний соці. «Ось тому і лише тому, коли пізніше все почалося, зізнається колись битий хлопчик, — я побіг на призовний пункт і записався добровольцем, і був, зрештою, нагороджений за хоробрість, а після другого поранення, одне під Аркасом, друге під Верденом, дослужився до унтер-офіцера. Хоча мені завжди, навіть коли я очолив ударну роту у Фландрії, було зрозуміло, що товариш Лібкнехт, якого деякі хлопці із загонів добровольців пізніше, вже набагато пізніше, застрелили разом з товаришем Розою Люксембург і навіть викинули один із трупів у Ландверканал, сто, тисячу разів мав рацію, коли звертався із своїми закликами до молоді».

Отже, виходить, що герой цієї новели, якби тоді не помочився у штани, мав усі шанси залишитися правовірним лівим, а не зробитись ландскнехтом Першої світової війни...

Іншими словами, йому можна було вибирати лише між мілітаризмом і пацифізмом? Що, по суті, мало не рівнозначно відсутності вибору... А з цього хіба, в свою чергу, не випливає, що в очах Ґраса ідеологія мало чого варта?

У новелах з «1914» до «1918» фігурує знаменитий пацифістський письменник Еріх Марія Ремарк і мало не так само уславлений (особливо в останні десятиріччя) співець солдатської слави Ернст Юнгер. «Вони, — розповідає Ґрас, — згадували про війну з неприхованим ентузіазмом» (хоча нібито й виставляли їй різні оцінки). Але якщо Ремарк — не без захоплення — починає вихваляти чесноти саперної лопатки, Юнгер задоволено додає: «Ви маєте цілковиту слушність, дорогий Ремарк...», — і зітхає: «А хто взагалі лишився крім нас?.. Хоча так, у французів є ще цей божевільний Селін...» (Ідеться про Луї Фердинанда Селіна, автора у свій час знаменитого на весь світ роману «Подорож на край ночі», який було проклято в Радянському Союзі, а проте видано російською за сприяння Ніколая Бухаріна, який написав до цього видання передмову...)

Інакше кажучи, між мілітаризмом і пацифізмом знову-таки немає ніяких істотних відмінностей, а свобода переконань — мало не химера?..

У новелі «1956» тему продовжено: тут розповідається про зустріч уславленого «ендеерівського» драматурга і режисера Бертольда Брехта із захисником моральних цінностей Заходу, поетом Готфрідом Беном. «Вам удалося фенотипове відчуження», — вигукував один, а другий пришіптував: «Ваша західна трупарня монологічно, як і діалектично, існує впритул з моїм епічним театром».

Отже, ліві й праві (якщо, звичайно, вірити Ґрасові) чудово розуміють одне одного?..

У новелі «1961» мова йде про Берлінську стіну, яка в свій час ділила світ на дві ворожі половини, а сьогодні «ніхто не хоче про це чути, тим більше тут, у Штутгарті, тому що ті швабри — вони і в шістдесят першому майже нічого не зрозуміли, коли ні з того ні з сього посеред Берліна...

А коли — і також ні з того ні з сього — стіни не стало, вони зрозуміли ще менше... Вони навіть, чого доброго, надали б перевагу її збереженню, позаяк з них не брали б грошей на солідарність, що їх їм доводиться викладати відтоді, як стіни не стало».

Тобто все подається так, нібито Берлінська стіна була, радше, благом і не так розділяла дві Німеччини, як їх «об'єднувала»?

А в новелі «1976» ідеться про взаємодію західно- і східнонімецьких спецслужб, які між собою ворогували, одна одну знічев'я підсиджували, ні на хвильку, проте, не забуваючи, що все це — не більше як «суперечки в родинному колі».

Одначе може бути, що так воно в певному сенсі й було?

Новела «1977» є своєрідним продовженням попередньої. Її герой — уславлений східнонімецький бард Вольф Бірман: він, якщо вірити Ґрасу, таврував не злочини ендеерівського соціалізму, а лише той факт, що тамтешні керівні товариші зрадили ідеї власного вчення... Коли ж стіна рухнула, Бірман засумував над тим, що «обірвалися дружні зв'язки», обірвались як «жертви об'єднання».

Отже, як до кінця заангажовані агенти спецслужб обох Німеччин, так і нібито у своїх вчинках вільні люди мистецтва були й лишаються, згідно з Ґрасом, політичними «родичами»?

І, нарешті, в новелі «1999» дуже стара жінка підбиває нашому сторіччю такий підсумок: «...була війна, увесь час війни з невеликими перервами».

Відтак, навідліг нічого, крім війни?..

Як бачимо, ту ж замкненість кола, ту ж відсутність вибору, що і в «Бляшаному барабані», Ґрас відтворив і в «Моєму сторіччі».

Поштар Віктор Велюн, небесні улани і тринадцятий горобець

«Бляшаний барабан» — то грубезний том, що тягне (залежно від формату видання) на 800 — 900 сторінок тексту, а в часі роман охоплює понад півсторіччя. Проте, вчитуючись у цю книгу, поступово починаєш завважувати, що, хоча в ній і задіяна безліч персонажів, відбувається безліч подій, ніщо по-справжньому ніби й не рухається.

Либонь, основна тут причина — сам оповідач, Оскар Мацерат або Оскар Бронський (як він себе іноді називає). Це оповідач і справді непомалу дивний: хоча б уже тому, що навіть у межах однієї фрази ладен фігурувати одразу в трьох різних «іпостасях»: як «Оскар», як «він» і навіть як «я». Що, в свою чергу, зайвий раз підкреслює його належність до «фігур».

Але навіть і серед «фігур» ґрасівський герой незвичайний, він у жодному разі не відсторонений від свого творця, — навпаки, він ніби є (а можливо, лише хоче здаватися) таким собі alter ego Ґюнтера Ґраса... Одначе і це, мабуть, ще не найістотніше. Адже в принципі (тим паче коли створюється щось на кшталт «біографії» або «автобіографії») оповідач або прагне дотримуватися хронології, або, навпаки, нею зумисне нехтує. Що ж до Ґраса, то йому, здавалося б, геть байдужі будь-які заздалегідь встановлені правила, а якийсь продуманий план і поготів.

Мабуть, лише передісторія, дійовими особами якої були дід Коляйчек, баба Бронська і майбутня мати героя (на той час ще незаміжня), чимось нагадує «родинну сагу» — нехай і переказану аж надто іронічно. Що ж до подій, які відбуваються вже після його народження, то до них Оскар ставиться мало не зухвало «приватно». І в той самий час оповідає про них уявному слухачеві, як про щось ніби вже знайоме, хоч і в найзагальніших, певна річ, рисах.

Нібито піддаючись раптовій примсі, він здатний, наприклад, вихопити епізод (мало не навмання!) з плину власного життя або з марноти, що те життя оточує, цікавий, здавалося б, лише на думку самого оповідача. І, нехтуючи двома-трьома доленосними подіями — на зразок початку війни чи її закінчення, — навіть не намагається уточнювати, про який, власне, відтинок часу оповідає на даний момент.

Врешті-решт читач, звичайно ж, починає розуміти, що з самого початку книги має до діла з Оскаром уже зрілим і з невідомих поки що причин замкнутим у якомусь спеціальному лікувальному закладі. (До речі, причини ці так і залишаються нез'ясованими аж до самого фіналу.) Проте помиляється той, хто сприйме цей ґрасівський хід як запозичений у авторів детективів. Навпаки, тут, радше, маєш справу із, сказати б, «недбалістю», зумовленою тим, що сюжет подається автором, як уже зазначалося, за відомий більш чи менш наперед.

Згаданий спеціальний лікувальний заклад (згідно із заведеним там порядком, — щось на кшталт ліберальної в'язниці) слугує нібито стрижнем. Внутрішньо все на нього нанизується або, якщо хочете, навколо нього крутиться: читач знайомиться з Оскаром як із тамтешнім мешканцем і з ним як із тамтешнім мешканцем розлучається.

Ні, від нас ніскілечки не приховують, що на початку (тобто в часи баби з дідом) то була ще вільгельмівська Німеччина, потім — нацистська, а тепер це вже ФРН, і що події, про які розповідається детально, і ті, які лише побіжно згадуються, насправді розтягнулися на неміряні десятиріччя.

А в той же час засобами стилю, ніби лише за рахунок «манери» письма, створюється враження якоїсь цілісности, іноді неподільности тексту. Навіть цілком відверті розповідальні «a part’u» (наприклад, історія про два авіаносці, що один одного потопили посеред безмежного океану) сприймаються читачем як образи, які, напевно, виникли в голові Оскара або, принаймні, виникнути в ній могли...

А втім, як чинник творення стилю тут, мабуть, ще існує інше, щось, можна сказати, «філософське». Я маю на увазі ту екзистенційну замкнутість кола, ту відсутність вибору у широкому історичному і навіть «над»-історичному сенсі, про які вже йшла мова, а також і властивий світосприйманню Ґраса безцільний, одвічний колообіг. Саме цей філософсько-світоглядний імператив визначає «дух» і «букву» роману...

Пригляньмося до «духу». Його, як ви, гадаю, пам'ятаєте, в певному сенсі визначають дві «фігури» — Ґьоте і Распутін. А третьої не дано? Чи, можливо, до них варто було б долучити самого Оскара, так би мовити, як певний синтез тих двох?..

Між іншим, хоч це, на перший погляд, і дивно, Ґрас у «Бляшаному барабані» довів екзистенційність свого розуміння проблеми вибору і замкнености кола, саме послуговуючись прикладом мало не цілковито протилежним, нібито цілковито антинацистським, а ще до того і (що для автора цього роману особливо незвично) нібито суто політичним.

Оскар зі своїм новим приятелем фон Вітляром прогулюється по нічному (і вже досить давно повоєнному) Дюсельдорфу. Трамваї не ходять, але один вагон ще стоїть на коліях поблизу депо, і Вітляр, який уміє водити трамваї, пропонує прокататися.

На одному з перегонів двоє в зелених капелюхах із чорними стрічками вагон зупиняють і грубо заштовхують туди якогось переляканого чоловічка, в котрому Мацерат раптом упізнав Віктора Велюна, поштаря данцизької Польської пошти. Після її розгрому 1933 року Велюнові, очевидячки, поталанило врятуватись. Тепер його, нарешті, схопили і виконанню смертного вироку ніщо вже нібито не стає на заваді.

Оскар і фон Вітляр, певна річ, починають просити за бідолаху, але кати мусять виконати свій обов'язок: щодо цього в них є письмовий наказ, датований 1939 роком, який вони нашим клопотальникам охоче показують. Тільки після його виконання їхня служба, нарешті, закінчиться і обидва зможуть, слава Богові, цілковито зможуть поринути у звичні для себе клопоти: один із них — комівояжер, другий — колишній утікач зі Сходу, обтяжений сім'єю та купою проблем.

Кати невідь-чому тягнуть арештованого в сад матері фон Вітляра, щоб там з дотриманням відповідної процедури розстріляти. І Оскар з Вітляром уже не протестують, бо збагнули, що від долі ніде не дінешся. Але з неба раптом спускається ескадрон польських уланів і забирає Велюна; а Оскар у цей час вибиває на барабані мелодію польського гімну...

Після виходу в світ «Бляшаного барабана» рецензенти охоче тлумачили цей епізод, з одного боку, як моральний вирок не лише фашизму, але й безголовим «тевтонським» законослухняності та виконавській ретельності, а з другого — як хвилююче-поетичне свідчення вірності автора польсько-кашубському корінню. Я ж переконаний, що Ґрас потішив тут свою «польсько-кашубську» душу лише, так би мовити, принагідно. А визначальними для нього були зовсім інші міркування. Адже автор мав на увазі зовсім не політику з ідеологією, а знову-таки те, що я вже назвав замкненістю кола і відсутністю свободи вибору. Інакше кажучи, чинники (повторюю ще раз) у жодному разі не політичні, не світоглядні, а навпаки, суто екзистенційні.

Автор «Бляшаного барабана» не так осуджував в епізоді з поштарем Велюром безголових наці, які на кшталт французьких Бурбонів, нічого не забули й нічому не навчились, як показував пальцем на одвічність вселенського абсурду. Навіть у зелених капелюхах — це вже не солдати якоїсь там армії, не члени якоїсь там таємної організації; ні, вони — щось більше і водночас більш загальне, а саме гвинтики тієї алогічної суперсистеми, що сьогодні, як і в усі віки, править світом...

А тому якщо зелені капелюхи тут для себе щось і «вибирають», то не світогляд, а єдину форму поведінки: виконати чи невиконати наказ. І цілком припустимим було б уявити собі, що за якихось інших обставин (чи просто через якусь «примху буття») зелені капелюхи могли б і відпустити на всі чотири бідолашногоу Велюна — достемнісінько так, як пам'ятний нам командир штурмової роти у «Моєму сторіччі» міг би стати взірцевим соціал-демократом, якби під час промови Карла Лібкнехта не помочився в штани... Адже, власне, між чим і чим усім їм доводиться вибирати? Як приятелеві Оскара Клепу — між комуністами і Британським Королівським домом?

Хтось може, звичайно, мені заперечити, буцімто я в 2005 році приписую Ґрасові таке, що йому в 1959-му ще й не снилось. Адже на ту пору «зелені капелюхи» всім — і читачам, і, можливо, самому Ґрасові — мали б ще здаватися якоюсь істинною підкилимовою силою: могутньою, підступною, таємничою, незнищенною. Але Ґрас нею тим не менше знехтував (чи краще було б сказати «розвінчав»), дозволивши польським уланам забрати з собою Віктора Велюна. І зробив він це, ніби в казці: мовляв, Добро перемагає Зло... Але хіба Ґрас — такий, який він є, — міг нав'язувати читачеві саме цю, мало не найбрехливішу (або, ще гірше — найбанальнішу?) з усіх так званих «гуманістичних тез»? Мало того, теза, яка активно опирається всьому сенсу саме цього роману!

Так само наївно було б буквально тлумачити й історію з ресторанчиком якогось пана Шму. Той, — очевидно, першокласний психолог — подавав своїм гостям за чималі гроші лише цибулину на дерев'яній дощечці і гострий ніж. Гості різали свої цибулини і нестримно ридали над програною війною і споневаженою нацією, а дехто, можливо, навіть побивався через власні гіркі помилки, допущені в роки служіння Третьому Райхові. Але і в цьому разі то була лише гра, лише для самого себе поставлений спектакль, що заколисує совість...

Вигадка з цим паном Шму і його ресторанчиком дотепна і, слід сказати, вельми зла. Але в ній не було б нічого, крім дотепності та зла, якби Ґрас — ніби мимохідь (як він, до речі, майже все в цій своїй книзі робить) — не завів би кудись «убік». Я маю на оці історію загибелі пана Шму, а також і нічим ніби не обґрунтований вчинок Оскара, який, можливо, врятував нашому героєві життя...

Вищезгаданий ресторанчик Шму, який непогано заробляв на схильності повоєнних німців чи то до каяття, чи то до самовиправдання, виявилося, ще й любив полювати на горобців. Разом з трьома оркестрантами свого ресторанчика (до них належав і Оскар) він час від часу виїздив з такою «спортивною» метою на природу. І завжди задовольнявся дюжиною застрелених пташок. Але одного разу дозволив собі тринадцяту. Після цього полювання Оскар несподівано захотів повертатися додому пішки. А машина потрапила в аварію. Одначе загинув лише ресторатор Шму...

Ось і вся історія — тлумачте її, як зумієте... Певна річ, що не дослівно. Адже нам нібито натякають, що в світі існує якась сила (чи «інстанція»), яка в щось втручається, щось по-своєму «регулює», «виправляє», «переінакшує»... Одного разу врятувала від розстрілу Віктора Велюна, іншого разу помстилася за зайвого горобця та ще й про всяк випадок попередила «щасливчика» Оскара?! Прямої відповіді на ці питання не дасть нам ніхто. Понад сказане, якщо уявити собі чергу, вишикувану із бажаючих на них відповісти, то крайнім у цій черзі, ймовірно, стояв би наш автор — Понтер Ґрас. І в тому його сила. Я б навіть сказав, що він у певному розумінні саме за небажання давати надто прямі відповіді й отримав свою Нобелівську премію.

Врешті-решт з'ясувалося, чому Оскар опинився у згаданому спеціальному лікувальному закладі: на нього впали обґрунтовані підозри в тому, що саме він зарізав сестру-жалібницю Доротею. І Оскар задоволений, адже в такий дивний (а водночас простий) спосіб йому пощастило сховатися від підступного світу: адже наївною дитячою мрією нашого героя було сховатися під чотирма спідницями бабці Коляйчек...

І виказав Оскара його новий приятель, а з часом — друг, фон Вітляр: завдяки цій інтризі вони не лише познайомилися, а й зблизилися духовно. І Оскар сам умовив фон Вітляра написати на нього виказ, та ще й вправно «розкрутив» усю історію: утік до Парижа, і його було там арештовано просто на місці. А Вітляра, який давно вже мріяв про славу, суд над Оскаром зробив знаменитим...

Нібито всім з того була користь. А проте щасливим цей фінал усе ж таки не назвеш. Спритно, навіть вельми дотепно зорганізувавши своє ув'язнення, герой наш продовжує (а можливо, саме тепер лише починає) по-справжньому боятися того, що коли-небудь виявиться справжній убивця і його — фальшивого — викинуть геть, у той моторошний, незбагненний, смертельно небезпечний світ, що всіх нас оточує...

А проте страхи Оскара провокує не лише ця, цілком конкретна, можливість. Є ще й обставина не так особистого характеру, як нібито «неусувно-всесвітня»: річ у тому, що героя нашого переслідує ще й якийсь невідступний, таємничий, нібито розлитий у всесвіті екзистенційний (а отже, і геть нездоланний!) жах, чомусь втілений в образі Чорної кухарки, героїні наївної дитячої лічилки...

На різних сторінках книги в текст то тут то там монтуються її уривки, і вони провокують страх: справжній, а водночас і «придуманий»... Оскар лякає себе, хоче злякатися й не може, адже цей світ, з одного боку, огидний, жорстокий, моторошний, а з другого — все-таки фальшивий, ілюзорний, кумедний, а відтак нібито «безпечний»: «Незважаючи на страх, — стверджує оповідач, — чи, може, саме зі страху, — я сміявся».

Така ось незбагненна двоїстість, зліплена із страху й сміху, по суті, і творить цей дивовижний роман...

І найбільш, мабуть, дивне в ньому — його герой. Той, якого, долаючи сумніви, а можливо, і якусь внутрішню огиду, спонука себе назвати «головним».

Ні, ці сумніви, навіть ця огида диктуються зовсім не голим фактом його «негативности». Адже негативний герой, який, проте, виконує функції головного героя, не такий уже й рідкісний у світовій літературі: згадайте Жоржа Дюруа у Мопассана, або драйзерівського Френка Каупервуда... Якщо перший як на чий смак, то другий — нібито прийнятний, а комусь навіть здається, «привабливим», більше того, гідним наслідування...

Що ж до Оскара, то від нього в першу чергу відштовхує якась глибинна, найневиправніша пощербність — фізична й духовна. Він, я б сказав, круглий «каліка» — як зовні, так і всередині. Відшукати у світовій літературі (та ще ніби на капітанському містку) таку ж нетравну «фігуру», напевно, не так і просто. Тим більше таку, що була б ще і найтіснішими зв'язками пов'язана з самим автором: пов'язана походженням, пов'язана віком, а тим паче — долею... Іноді навіть починає здаватися, ніби доля ця мало не «автобіографічна»...

І не лише — навіть не так — коштом кашубського родоводу, мешкання в Данцигу, повоєнного переїзду на захід країни, захоплення малярством, скульптурою, музикою... Тобто не просто через «підозрілу схожість» фактів біографії автора Ґраса. Бо наявність схожости тут якраз цілком природна!.. Кожний автор, не маючи, по суті, нічого більш надійного, намагається опертися на приватний досвід, а відтак і стати міцно на «латочці» цієї неспростовної вірогідности.

І все-таки у «Бляшаному барабані» стикаєшся з чимось дивовижним, несподіваним, можна навіть сказати, що й з «нісенітним»: адже Ґрас, поза всім іншим, наділяє такого, як Оскар, героя... і власним світобаченням...

Пам'ятаєте, Оскар не бажав з'являтися на світ, мріяв повернутися в утробу матері або хоча б сховатися в її могилі?.. І забажав залишитися трирічним, щоб ні за що не нести в цьому світі відповідальности... Щоправда, коли Друга світова війна завершилася, він ніби знайшов щось на кшталт надії, трохи підріс і — моторошному видиву «ґьотевськи-распутінської» каруселі наперекір — навіть почав робити кар'єру в царині музики... А втім, невдовзі знову розчарувався, навіть аж так настрахався повоєнного буття, що надав перевагу видавати себе за вбивцю, аби бути схованим де-небудь якомога далі від цієї реальности...

Певна річ, переказуючи такий, перепрошую, сюжет, я мимоволі все безбожно спрощую: адже Ґрас ні про що таке прямо не каже, нікого, так би мовити, не називає на ймення, і «Бляшаний барабан» у висліді радше є випадковим ребусом, аніж хоча б якимось логічним викладом. Річ, проте, не в тому, а в тому, що образ світу, який склався в Оскаровій голові, найбільш адекватний тому, який уявляється й самому Ґрасові...

Відтак виникає дивовижна ситуація... Комусь-таки треба тут якщо не викласти, то хоча б опосередковано висвітлити так звану «авторську концепцію» буття чи хоча б лише якось на неї натякнути. І для такого амплуа з-поміж багатьох пересічних фіґур роману виконавців не знайти: всі вони — маріонетки і лише слухаються ниток, котрі смикають пальці ляльковика...

Єдиний виняток — сам Оскар, бо ліпше він наділений якоюсь свободою волі, а відтак — і дій... Наділений, зізнаюся, вельми відносно і все-таки... із цього виростає справді дивовижна річ: герой ніби цілковито негативний ангажується на переконливому сенсі «позитивне» амплуа.

Ні, не ловіть мене на слові: я зовсім не намагаюся стверджувати, нібито Оскар Мацерат для Ґраса — персонаж хоча б у якомусь сенсі «позитивний». Він (і про це вже йшла мова) цілком негативний — щоправда, якщо припустити, що таке визначення має ще й мистецький, а не лише суто ідеологічний сенс...

А втім, пов'язаних з Оскаром «дивацтв» моя обмовка аж ніяк не усуває. Адже наш герой — єдиний персонаж «Бляшаного барабана», який, як я вже згадував, більш або менш правильно бачить і оцінює суще. А в той же час він — подвійний убивця і взагалі суб'єкт найогидніший... (До речі, чи не здається вам, що подібна «несумісність» уже сама від себе цілком здатна перевернути мало не всю класичну естетику, між іншим, гуртом з класичною етикою?..)

Одначе ні лякатися, ні впадати в розпач, гадаю, не варто. Адже все це вже було. І то не раз. «Іліада», наприклад, практично ще не ділила богів і героїв Троянської війни на «поганих» і «гарних»; лише, так би мовити, на «своїх» і «чужих». «Поганих» і «гарних» у Європі ввело християнство. Одначе вже Франсуа Рабле (і він, напевно, не був тут серед перших) замахнувся в «Ґаргантюа і Пантаґрюель» на міт про непохитну «зразковість» позитивних героїв.

Найбільш наочний з цього погляду приклад — Панург, найближчий товариш шляхетного принца Пантаґрюеля, одна із центральних фігур книги, та ще мало не головна у вікопомному плаванні до Оракула Божистої Пляшки. Відтак в очах автора йому слід було б бути позитивним, а він, навпаки, патологічно брехливий, патологічно лякливий і навіть патологічно капосний.

Чого варта хоча б Панургова витівка з такою собі панією, що на неї він спокусився: вона провинилася перед ним лише в тому, що відкинула його настирливі домагання.

І за це Панург — до того ж у церкві — нацькував на неї зграю псів, привабивши їх гострим духом сучки: «пси, — оповідає Рабле, — почули запах зілля, що ним він обсипав пані, звідусюди забігли в церкву і кинулися просто на неї. Маленькі й великі, гладкі й сухоребрі, всі опинилися тут, і, виставивши свої причандали, заходилися обнюхувати пані і з усіх боків на неї мочитися. Світ не запам'ятає цього неподобства!» А проте ні щойно згадана, ні інші Панургом скоєні неподобства на його почесному місці в романній ієрархії не позначаються.

Чи не правда, що багато Оскарових вчинків як дві краплини води нагадують Панургові. Тут і там помічаємо одну й ту ж, я б сказав, знущальну «постмодерністську» хватку, один і той-таки цинічний «постмодерністський» дух. Одначе якщо Панург в очах Рабле і не «позитивний герой», то в кожному випадкові все ж не негативний.

Річ у тому, що Ґрас у певному сенсі повертає нас в раблезіанську атмосферу (а саме до її висхідної цілісности, що робить ніби неможливе все ж мислимим). І тоді адекватне уявлення про цей гірший із світів стає досяжним персонажеві за всіма іншими показниками ( і головне — «правилами») негативному, тобто в нашому конкретному випадкові Оскарові Мацерату...

Постмодернізм, на що я вже неодноразово мав нагоду звернути увагу, заперечує соціальний Поступ і не вірить у кінцеву Добру Мету. Що, певна річ, тут-таки позначається на власній його поетиці: мовляв, позаяк у нас нема гербового паперу, ми змушені писати навіть не на простому, а взагалі між рядками чиїхось брудних чернеток...

Інакше кажучи, негативному персонажеві доводиться, повторюю ще раз, брати на себе прерогативу героя позитивного. Що, слід сказати, аж ніяк не підступний спосіб зайвий раз познущатися над «антиподом», а радше реакція невідворотна... Як, між іншим, і спонтанний прояв якоїсь внутрішньої, вельми, слід визнати, парадоксальної суті речей...

Але маємо і щось ніби протилежне: герой, здавалося б, поза сумнівом позитивний починає глумитися над усталеними принципами, над істиною, над вірою й справедливістю... У того ж Рабле в «Гаргантюа і Пантаґрюелі» такий-собі суддя Бридуа протягом довгих років вирішував усі позови, просто кидаючи гральні кеглі, і не маючи за весь той час жодної рекламації: не лише особи, що вигравали процес, а й ті, що його програвали, незмінно почувалися задоволеними...

Навіть Панург, за словами Рабле, «засумнівався у можливості полагоджувати справи наздогад, та ще протягом тривалого часу». А інший зух з почту принца, Епістемон, — той самий, що побував у підземному царстві, а отже, чимало побачив, — не міг надивуватися, «як усе це могло минутися безкарно». Лише Пантаґрюель твердо стояв на боці Бридуа, хоча, проте, й мотивував, звертаючись до вищої інстанції, свою позицію доказами вельми хисткими, якщо взагалі не збитошними: «... не без волі Божої всі інші його вердикти, що виносилися також з використанням гральних кеглів, ваш шановний верховний суд визнав правильними, слава ж Господня, як вам те відомо, незрідка проявляється у зганьбленні мудрих, позбавленні влади сильних і піднесенні простих і смиренних».

Словом, ніхто не бачить світ правильніше, аніж цілковито неправильний герой... Ні, це не credo постмодернізму — радше, внутрішня його специфіка, що її Ґрас угадав з дивовижною достеменністю. А з неї, тобто зі згаданої специфіки, вже випливає і все інше: своя поетика, своя естетика, своя логіка. Все, звісно, цілковито перекинуте...

Ось, нібито, і все, що мені хотілося тут розповісти про лауреата Нобелівської премії Ґюнтера Ґраса, про його твір «Бляшаний барабан», що за нього він цю премію нарешті отримав, і про явище, яке нині називається «постмодернізмом».

А втім, «усе», якщо не брати до уваги двох post scriptum'ів: одного — більш довгого, а другого — зовсім короткого.

Post scriptum I

Сподіваюсь, ви ще пам'ятаєте зміст новели «1956» із книги Ґраса «Моє сторіччя»? Там нібито знайшли спільну мову безповоротно лівий Бертольд Брехт і безповоротно «правий» Ґотфрід Бен. Взагалі і в цілому це навіть могло б бути правдою... Брехт і справді колись славив соціалістичну революцію, симпатизував СРСР, тривалий час жив і творив у НДР. Що ж стосується Бена, то він після того, як до влади прийшов Гітлер, на відміну від багатьох своїх колег, нацистську Німеччину не покинув, а в дні війни навіть слугував вермахту — щоправда, як лікар.

Згідно з Ґрасом, Бен і Брехт зійшлися на конформізмі. Одначе, на мій погляд, все набагато складніше, коли мова йде про митців, зокрема про митців вельми значних. «Митець, як звикле, асоціальний, живе винятково внутрішнім життям, він абсолютно не зацікавлений у розповсюдженні, розтлумачуванні й покращенні чого б там не було, він абсолютно не зацікавлений у культурі». Це цитата з книги Ґотфріда Бена «Подвійне життя» (1950).

Позаяк нам з вами довгі десятиріччя постійно втовкмачували, нібито найголовнішим для митця є його світогляд, а відтак із світогляду висновується участь у громадському житті, наведена тут думка може видатися деяким читачам мало не блюзнірством і в будь-якому разі такою, що реальній дійсності аж ніяк не відповідає. Але мене могла б тут, мабуть, збентежити лише декларована Беном «незацікавленість» у культурі. А втім, ці його слова навряд чи варто тлумачити аж так буквально.

Наведу ще дві сентенції з книги «Подвійне життя»: «Всі речі змінюють вигляд, всі поняття і категорії наповнюються іншим змістом, коли на них дивляться з погляду мистецтва». Це перша з обіцяних сентенцій. А ось і друга: «Твір виникає у замкненому просторі. Те, що люди називають динамізмом, вкладаючи в це щось революційне, поступальне, те, що розпросторює виднокіл, — усе це стосується інших сфер буття, все це лише передумови, адже мистецтво статичне. Його зміст — рівновага між традицією й оригінальністю».

Виявляється, що сказане Беном до Брехта нібито жодного стосунку не має, позаяк Брехтове мистецтво — «бойове», «безкомпромісне», «революційне»: і творилося воно лише заради того, щоб «переробити світ»? Можливо, так воно і було на припочатку, в наївні, «піонерські роки брехтівської творчости. Але якби автор «Доброї людини із Сезуана» й «Матінки Кураж» назавжди залишився таким, яким починався, то чи й зумів би стати всесвітньою сенсацією. Адже більшість його глядачів, його читачів приваблювала до себе (навіть якщо вони не завжди те усвідомлювали) не брехтівська ідеологія, а брехтівське мистецтво, його, якщо скористатися формулою Бена, — «замкнений простір».

І, перебравшись у НДР, Брехт, хай це і здаватиметься комусь дивним, — не лише не втратив свободи дій, але, навпаки, ще й розпросторив її кордони. Адже тамтешні функціонери тремтіли зо страху на саму думку, що його театр «Берлінський ансамбль» в один прекрасний день може покинути Східну Німеччину. У кожному разі, сам Брехт, маючи швейцарський паспорт, легко міг би такий крок зробити. А без Брехта «Берлінський ансамбль» тут-таки й припинив би своє існування. Що, напевно ж, вельми боляче ударило б по реноме НДР...

Тим не менше Ґрас у «Моєму сторіччі» кпить з Бена і Брехта, звинувачуючи обох у конформізмі... Правди ніде діти, якесь моральне право у нього на це було. Одначе лише тією випадковою обставиною зумовлене, що народився він набагато пізніше і Бена, і Брехта. Саме тому доля його багато від чого устерегла, і в першу чергу від фатальних помилок, майже неминучих у митців буремних 20-х і трагічних 30-х років.

Тоді, наприклад, багато хто свято вірив, буцімто можуть вибирати тільки між комуністами і нацистами.

Але ось що, з одного боку, дивує, а з другого — ніби й заспокоює в «Бляшаному барабані» (чого, на жаль, не скажеш про всі новели «Мого сторіччя»): тут автор відмовляється бути суддею, відмовляється нав'язувати читачеві якусь ідеологічну доктрину. По суті, Ґрас на практиці обстоює мало не той-таки «кодекс чести» митця, який маємо в процитованому уривку із «Подвійного життя» Бена.

Не виключено, що Ґрас обурився б, почувши, що його вважають істотою «асоціальною» — тим, хто, подібно до Бога, має намір жити винятково «внутрішнім життям». І, треба зізнатися, що «в миру» або «в побуті» Ґрас буває вельми і вельми політично ангажованим. Це позначається не лише на «Моєму сторіччі», але іноді навіть і на «Бляшаному барабані». А проте, як читач уже міг, гадаю, відчути, Ґрас тут ніколи не опускається до «висновків», тим паче — до нав'язування своєї оцінки, тобто до відверто суб'єктивної інтерпретації світу, що всіх нас оточує...

Безумовно, Бена і Ґраса багато що розділяє: першому зовнішній світ просто «нецікавий», а про другого, як би того не хотів, не скажеш (адже в противному разі автор наш не подавав би нам реальне так невиправно смішним і до смішного невиправним). Бен на так звану «дійсність, що нас оточує» нібито взагалі не звертає уваги, а Ґрас, зусібіч її роздивившись, не приймає, понад сказане, звинувачує у «вродженій» невиправності. Тож у нього на лаву підсудних потрапляють не окремі держави, інституції, суспільні утворення і т. д., і т. п., а, я б сказав, Світобудова як така... Тобто, зрештою, те ж саме, що в Бена.

Як бачите, мене цікавлять аж ніяк не буквальні збіжності бенівської і Ґрасівської думки. Таких збіжностей, гадаю, взагалі не існує. Але поза будь-яким сумнівом, до феномена мистецтва обидва ці митці ставляться в принципі однаково.

Адже що в першу чергу робить «Бляшаний барабан» великим (може бути навіть дуже великим) мистецьким явищем? Гадаю, що специфічність авторської позиції: творець Ґрас не стає на чийсь бік саме так, як не стояли на чиємусь боці Франсуа Рабле і «Ґарґантюа і Пантаґрюель», або Сервантес у «Дон Кіхоті», або, нарешті, Лоренс Стерн у «Тристрамі Шенді»... Інакше кажучи, Ґрас, як і Бен, гадають, що мистецтво — це насамперед «рівновага»? Проте не та рівновага, що є суттю мистецтва класиків. Адже в часи, скажімо, Данте чи Петрарки (не мовлячи вже про Корнеля і Расіна) воно трималось на довір'ї до сущого, а нині переважно тримається на явному до нього недовір'ї.

Здається мені, автор «Бляшаного барабана» був би непомалу здивований, почувши, що хтось гадає, буцімто він уникає висновків. І все-таки я на цьому продовжую наполягати. Щоправда, Ґрас лише там і тоді їх уникає, де і коли заходить мова про окремі складові людського мурашника. Адже вирок з великої літери (до речі, він вимагає великої мужности) згадуваній світобудові все-таки виноситься. То вже інша річ, що світобудову, як би ми того не хотіли, не покараєш. Бо нема у нас на те ні снаги, ні засобів...

Post scriptum II

А завершити увесь цей твір мені хочеться ось такою невигаданою історією, радше сумною, аніж безглуздою. Так сталося, що я протягом свого довгого життя зустрічався з багатьма уславленими німецькими письменниками — східними і західними. Тільки не з Ґюнтером Брасом.

Відвідавши в 1971 році тодішню ФРН, я, певна річ, зателефонував йому в Західний Берлін. Він сказав: «Приїжджайте...» — і назвав дату. «Але це неможливо», — заперечив я. «Чому?» — дещо роздратовано кинув Ґрас, але тут-таки й зрозумів причину: «А й справді, звичайно ж... Західний Берлін... тоді знаєте що, давайте зустрінемося в Берліні, у «вашому», Східному. Я приїду туди на метро»...

Одначе його ідеї не судилося здійснитися: з'ясувалося, що моя віза не дійсна не лише для «ворожого» західного Берліна, але і для «братнього» Східного. Їдучи в Кьольн, я перетинав це місто без жодної зупинки у наглухо закритому, ніби «запломбованому» вагоні.

Чи не правда, що ця історія своєю абсурдністю з «Бляшаним барабаном» у певному сенсі кореспондує?..

Дмитро ЗАТОНСЬКИЙ

БЛЯШАНИЙ БАРАБАН

КНИГА ПЕРША

Широка спідниця

Скажу як воно є: я — пацієнт одного лікувально-опікунського інтернату, і мій санітар наглядає за мною, майже не спускаючи мене з очей, — адже в дверях є вічко. Але очі в мого санітара такі карі, що побачити наскрізь мене, синьоокого, їм просто зась.

Отож бути мені ворогом санітар аж ніяк не може. Я навіть полюбив його, отого підглядача за дверима, і, коли він входить до палати, розповідаю йому всілякі історії зі свого життя, щоб він, попри оте осоружне для нього вічко, пізнав мене краще. Той добрий чоловік мої розповіді, схоже, цінує, бо, щойно я збрешу йому щось новеньке, із вдячности заходжується показувати мені останній виплід своєї вузлотворчости. Митець він чи ні — то вже інша розмова. Хоча виставку його творінь преса зустріла б, либонь, непогано, та й покупці на них знайшлися б. Зі звичайнісінького шпагату — санітар підбирає й розплутує його в палатах своїх пацієнтів після того, як розійдуться відвідувачі, — він вив'язує вузлик за вузликом усіляких почвар, тоді вмочує їх у гіпс, дає просохнути й нашпилює на в'язальні дротики з дерев'яними колодочками.

Нерідко в нього навіть зринає думка про те, щоб свої творіння розмалювати. Я не раджу йому цього робити; я щоразу показую на своє залізне ліжко, покрите білим лаком, і прошу його уявити собі цю вершину досконалости розцяцькованою. Тоді він, злякавшись, сплескує в долоні, намагається виразити на своєму трохи застиглому санітарському обличчі всі можливі жахи водночас і від отих своїх барвистих планів відмовляється.

Одне слово, моє штатне, покрите білим лаком залізне ліжко — це взірець. Для мене воно означає навіть щось більше: те ліжко — нарешті досягнута мета, моя втіха й могло б навіть стати моєю вірою, якби начальство цього закладу дозволило мені дещо вдосконалити: ґратки на ліжку я попросив би підняти вище, щоб уже ніхто не підходив до мене надто близько.

Один раз на тиждень мою тишу, переплетену білим залізним пруттям, уриває день відвідин. Тоді приходять вони — ті, які хочуть мене врятувати, які знаходять утіху в тому, що люблять мене, і які в мені цінують, поважають і прагнуть пізнати себе. Але які ж вони сліпі, знервовані й невиховані! Дряпають манікюрними ножичками мої білі лаковані ґратки на ліжку, малюють кульковими ручками й синіми олівцями довгастих непристойних чоловічків. Мій адвокат — від його «Вітаю!» вся палата щоразу аж двигтить — одразу накидає свого нейлонового капелюха на лівий стовпчик у ногах ліжка. І поки він сидить у мене — а такі адвокати вміють розбалакувати довго, — через той його насильницький акт я втрачаю і внутрішню рівновагу, і будь-який настрій.

Після того, як мої гості поскладають подарунки на білому, накритому цератою столику під аквареллю з анемонами, після того, як вони порозповідають мені про свої вже розпочаті чи заплановані акції порятунку й переконають мене — того, кого так невтомно прагнуть урятувати, — у високій своїй любові до ближнього, до них знов повертається втіха від власного існування, і вони прощаються зі мною. Потому приходить санітар — провітрити палату й зібрати шпагат від пакунків із подарунками. Частенько після цього в нього ще лишається час посидіти край мого ліжка й порозплутувати шпагат, сповнюючи палату тишею доти, доки я вже починаю називати тишу іменем Бруно, а Бруно — тишею.

Бруно Мюнстерберґ — тепер я назву свого санітара на його справжнє ім'я, годі вже гратися в словесні ігри — купив за мої гроші п'ятсот аркушів писального паперу. Якщо ці припаси скінчаться, Бруно, неодружений, бездітний чоловік родом із Зауерланда, ще раз навідається до невеличкої крамниці канцелярського начиння — там продаються й дитячі іграшки, — щоб я мав удосталь нелінійованого місця для своєї, сподіваюся, надійної пам'яти. Своїх відвідувачів — скажімо, того ж таки адвоката чи Клепа — про цю послугу я не попросив би повік. Дбайлива, приписана мені любов запевне не дозволила б моїм друзям принести з собою щось таке небезпечне, як іще чистий писальний папір, і дати ним користатися моєму духові, що невтомно розроджується все новими й новими словами.

Коли я сказав санітарові: «Чуєш, Бруно, чи не купив би ти мені п'ятсот аркушів невинного паперу?», той, звівши очі на стелю й тицьнувши вказівним пальцем туди ж таки, що мало навести мене на певні думки, відповів:

— Ви хочете сказати, білого паперу, пане Оскар?

Та я наполіг на слові «невинного» й попросив Бруно так і сказати в крамниці. Коли санітар уже майже надвечір повернувся з пакунком, то спробував удати з себе такого заклопотаного — куди твоє діло. Він раз у раз надовго втуплювався поглядом у ту ж таки стелю, де вичитував усі свої відкриття, а трохи перегодя промовив:

— Ви підказали мені саме те слово, що треба. Я попросив у них невинного паперу, і продавщиця спершу страшенно зашарілась, а вже тоді принесла те, що я просив.

Побоюючись пускатися в довгі балачки про отих продавщиць у крамницях канцелярського начиння, я вже пошкодував, що назвав той папір невинним, отож сидів тепер тихенько, дочекався, поки Бруно пішов з палати, й аж тоді розгорнув пакунок, де були п'ятсот аркушів писального паперу.

Я не довго тримав і зважував на руці ту досить тугеньку паку. Відлічивши десять аркушів, я сховав решту до тумбочки біля ліжка. Авторучка знайшлася в шухляді поряд із фотоальбомом; вона була повна, чорнила в ній мало вистачити. З чого ж почати?

Будь-яку розповідь можна почати з середини й, рішуче посуваючись уперед чи назад, збивати всіх з пантелику. Можна вчинити по-сучасному, відмовитись від усіх посилань на часи та відстані, а потім оголосити самому чи дати зробити це комусь іншому, що нарешті, в останню годину, мовляв, із проблемою часу й простору пощастило впоратися. Можна також уже на самісінькому початку заявити, нібито нині написати роман — узагалі нікому не до снаги, а тоді, сказати б, у себе ж таки за плечима склепати гучний бестселер, щоб зрештою постати в очах світу останнім і єдино можливим романістом. Мені теж випадало чути, нібито це добре й скромно, коли на самому початку заявляєш: «Героїв у романах уже нема, бо вже нема особистостей, бо особисті риси втрачено, бо людина самотня, кожна людина однаково самотня, вона не має права на особисту самотність і належить до самотньої маси, позбавленої імени й героїзму. Так воно, мабуть, і є, і це має свій резон. Та щодо мене самого, Оскара, й мого санітара Бруно хотілося б усе ж таки сказати: ми з ним — обидва герої, герої дуже різні, він — за вічком, я — перед вічком; і коли він переступає поріг, обидва ми, попри всю нашу дружбу й самотність, і досі не обертаємося на масу, позбавлену імени й героїзму.

Почну я ще задовго до себе, бо ніхто не має права описувати власне життя й розставляти в ньому віхи власного буття, якщо він не набереться терпіння й не згадає спершу бодай половину своїх дідів та бабів. Отож усім вам, хто змушений жити метушливим життям за стінами мого лікувально-опікунського інтернату, вам, мої друзі й щотижневі відвідувачі, які навіть не здогадуються про мої паперові запаси, дозвольте відрекомендувати Оскарову бабцю з материнського боку.

Якось жовтневого надвечір'я моя бабця Ана Бронська сиділа в своїх спідницях край картоплища. До полудня вона спритно згрібала граблями зів'яле картоплиння в охайні купи, в обід з'їла политого солодким сиропом хліба зі смальцем, потім востаннє прошарувала поле й нарешті сіла в своїх спідницях між двома майже повними кошиками. Ноги в чоботях вона випростала, носаки звела докупи, й тепер біля самісіньких її підошов тліло багаття з картоплиння, часом астматично оживаючи й старанно розстилаючи пасма диму над ледве помітним схилом. Ішов одна тисяча вісімсот дев'яносто дев'ятий рік, і сиділа бабця в самому серці Кашубської землі, неподалік від Бісау, ближче до цегельні під Рамкау, за Фіреком, з боку дороги на Брентау, між Діршау й Картгаузом; вона сиділа спиною до чорного лісу Ґольдкруґ і обвугленою на кінці ліщиновою палицею підсовувала бульби під гарячий попіл.

Коли щойно я окремо згадав про бабині спідниці й, сподіваюся, досить виразно написав: «Вона сиділа в своїх спідницях», та, власне, й розділ назвав «Широка спідниця», то мені добре відомо, чим я маю завдячувати тій одежині. Моя бабця носила не одну спідницю, а цілих чотири, одну поверх одної. І носила вона не одну верхню й три спідні, а чотири так звані верхні спідниці, кожна спідниця несла на собі наступну, а сама бабця носила всі чотири за системою, згідно з якою їхня послідовність щодня змінювалася. Та, котра вчора була на самісінькому верху, сьогодні опинялася під тим верхом; друга ставала третьою, а та, що вчора була ще третя, сьогодні прилягала до самого тіла. А ось та, яка ще вчора була до бабці найближче, сьогодні виставляла напоказ свій узор, тобто не виставляла жодного узору, бо всі спідниці в моєї бабці Ани Бронської надавали перевагу одному кольору — картопляному. Мабуть, той колір їй дуже пасував.

Окрім такого колірного оформлення, бабині спідниці вирізняла ще й екстравагантна щедрість у витратах матерії. Коли завівав вітер, спідниці напиналися й прибирали округлої форми, коли вітер стомлювався, вони опадали, коли він пролітав далі — лопотіли, а коли бабця поверталася до вітру спиною, всі чотири спідниці спурхували поперед неї. Сідаючи, бабця збирала всі спідниці довкола себе.

Окрім цих чотирьох спідниць, що постійно напиналися, обвисали, спадали зборками чи стояли, порожні й задубілі, поряд з її ліжком, мала бабця ще одну, п'яту. Ця п’ята нічим не відрізнялася від решти чотирьох картопляного кольору. До того ж п'ятою спідницею не завжди була та сама п'ята. Як і її посестер — адже в спідниць жіноча доля — її теж міняли, вона належала до тих чотирьох, яких вдягали, а коли наставала її черга, мала, як і решта, що п'ятої п'ятниці побувати в балії, наступної суботи — на шворці за кухонним вікном, а просохнувши — на прасувальній дошці.

Коли такого суботнього вечора бабця, поприбиравши в хаті й помивши підлоги, насмаживши й наваривши, поправши й попрасувавши, видоївши корову й нагодувавши її, з головою сідала в кадуб і ділилася чимось із мильним розчином, а тоді вилазила з кадуба — вода в ньому знов опадала, — сідала край ліжка й накидала на себе квітчасту хустку, на долівці перед нею лежали, розпластавшись, чотири спідниці, які вона вже вдягала, й одна свіжовипрана. Бабця підпирала вказівним пальцем правої руки нижню повіку правого ока й, позаяк нічиїх порад, зокрема й свого брата Вінцента, не слухала, швидко ухвалювала рішення. Стоячи босоніж, вона пальцями ніг відгортала вбік ту спідницю з чотирьох, на котрій картопляний колір найдужче втратив свій лиск. Місце, що звільнилося, діставалося чистій спідниці.

На славу Ісусові Христу, уявлення про якого бабця мала досить виразне, другого дня, в неділю, вранці нову послідовність спідниць освячував похід до церкви в Рамкау. Де бабця носила випрану спідницю? Вона була жінка не лише чепурна, але й досить гонориста, тож найкращу свою спідницю, а надто за гарної погоди, коли світило сонечко, виставляла напоказ.

Та коли моя бабця сиділа біля багаття й пекла картоплю, був саме понеділок і пора вже пообідня. Недільна спідниця в понеділок ставала їй на один шар ближчою, тоді як та, котру в неділю зігрівало тепло її тіла, в понеділок тьмяво, суто по-понеділковому спадала їй із клубів. Бабця насвистувала, не тримаючись якоїсь певної пісні чи мелодії, і вигрібала ліщиновою палицею з попелу першу спечену картоплину. Вона відкотила бульбу досить далеченько від купи ще непригаслого картоплиння, щоб вітрець обвіяв її й остудив. Потім гостра лозина наштрикнула обвуглену й укриту хрумкою, луснутою шкуринкою картоплину і піднесла її до бабиного рота, який тепер кинув свистіти й пошерхлими на вітрі, потрісканими губами заходився здмухувати зі шкірки попіл та землю.

Дмухаючи, бабця заплющила очі. Подмухавши, на її думку, скільки треба, вона розплющила одне око, потім друге, відкусила передніми зубами — хоч із щілиною, та загалом бездоганними, — півкартоплини, відразу знов розвела зуби, тримаючи в роззявленому роті ще гарячу, борошнисту й паруючу картоплину й дивлячись округленими очима поверх роздутих ніздрів, що втягували дим і жовтневе повітря, вздовж поля аж до недалекого обрію, утиканого телеграфними стовпами, а також на куцувату верхню третину димаря цегельні.

Між телеграфними стовпами щось рухалося. Бабця стулила рота, підібгала губи, примружила очі й пожувала картоплину. Щось рухалося між телеграфними стовпами. Там щось стрибало. Між телеграфними стовпами стрибало троє чоловіків. Вони дісталися до димаря, оббігли його спереду, тоді один повернув назад, знов розігнався — схоже, він був низенький і товстенький, — перескочив через цегельню, решта двоє, тонші й вищі, хоч і не так спритно, та все ж подолали цегельню й собі, і ось вони вже знов між стовпами, але низенький і товстенький почав петляти, як заєць, низенький і товстенький поспішав дужче, ніж тонші й вищі, оті решта двоє стрибунів, яким знов довелося мчати до димаря, бо той перший уже переплигнув через нього, а вони, відставши на якихось кілька стрибків, ще тільки набирали розгону — і раптом зникли, втративши будь-яке бажання до цих перегонів (принаймні таке враження складалося збоку), та й сам низенький, не доскочивши туди, куди хотів, упав з димаря за обрій.

Там усі вони й лишилися — влаштували собі перепочинок чи, може, надумали перевдягтися або заходилися складати цеглу, щоб заробити грошей.

Коли бабця, скориставшись цією перервою, хотіла була настромити на лозину ще одну картоплину, то не поцілила в неї. Бо той, що був нібито низенький і товстенький, переліз, так і не перевдягнувшися, через обрій, немовби через звичайнісінький паркан, немовби решта двоє стрибунів лишилися по той бік паркану, десь серед цегли чи на шосе до Брантау. Але той низенький і товстенький усе ж таки дуже поспішав, він намагався навіть перегнати телеграфні стовпи й сягнистими, повільними стрибками долав поле, з його підошов грудками відлітав бруд, і він мчав від того бруду геть, і як досі розгонисто стрибав, так тепер уперто дерся по глині. Часом він, низенький, але товстенький, здавалося, застрягав ногами, а тоді знов зависав у повітрі — доти, доки встигав у стрибку втерти чоло, перше ніж його опорна нога знов торкалася тієї свіжої ріллі, яка всіма своїми борознами разом із п'ятьма морґенами картоплища збігала до яру.

І він, низенький і товстенький, таки доп'явся до яру. Та скоро лиш він у тому яру зник, як решта двоє, вищі й тонші, що тим часом уже встигли, мабуть, побувати на цегельні, теж перелізли через обрій, розгонистою ходою рушили по глині, обидва високі й тонкі, хоч і не сказати, що худі, тож моїй бабці знов не пощастило настромити картоплину, адже не щодня побачиш, як троє дорослих людей, хай навіть неоднакових заввишки й завтовшки, вистрибують навколо телеграфних стовпів, мало не обламують димаря на цегельні, а потім один за одним, спершу низенький і товстенький, а тоді два вищі й тонші, але всі троє однаково натужно, вперто, виряджені як на свято, скачуть, набираючи на чоботи щораз більше глини, полем, що його три дні тому зорав Вінцент, і зникають у яру.

Отож усі троє зникли, а моя бабця нарешті перевела дух і настромила вже майже холодну картоплину. Вона нашвидку з дмухала зі шкірки землю та попіл, одразу запхала цілу картоплину до рота, подумала, якщо, звісно, взагалі про щось думала: «Видко, вони з цегельні», — і ще жувала, як ото жують жуйку, коли це один раптом знову вискочив з яру, якось несамовито повів очима над густими чорними вусами, двома стрибками опинився біля багаття, став перед ним, став позад нього, став поряд із ним, а тоді лайнувся, затремтів од страху, не знаючи, куди податися, бо назад було вже пізно — звідти, з яру, вже насували оті високі й тонкі, — і тоді він ляснув себе рукою по коліну, ляснув у розпачі й витріщив очі, аж вони йому рогом полізли, а на лобі в нього виступив рясний піт. Отак, задихаючись, із тремтячими вусами, він зважився підповзти ближче, доповзти до бабиних ступень, майже до самісінької бабці, зазирнути їй в очі, немовби якесь низеньке й товстеньке звірятко, аж вона мимоволі зітхнула, й картопля їй уже не жувалася, ступні в неї гойднулись, вона вже не думала ні про цегельню, ні про цеглу, ні про її формувальників та випалювачів, а просто задерла спідницю, ба ні, не спідницю, а чотири спідниці, всі відразу, й задерла досить височенько, отож той, що був не з цегельні — низенький, зате товстенький, — шаснув під них з головою, щез укупі зі своїми густими вусами, і вже не нагадував звірятко, і був не з Рамкау й не з Фірека, а був разом зі своїм страхом під бабиними спідницями, і вже не ляскав себе по коліну, і був ні товстенький, ні низенький, а проте знайшов своє місце, забув про те, як задихався і як тремтіли в нього вуса, забув ляскати по коліну. Стало тихо, як першого дня чи, може, як останнього, в багатті, де тліло бадилля, ледве чутно гомонів собі вітрець, нишком перелічували самі себе телеграфні стовпи, димар на цегельні тримався рівно, а вона, моя бабця, розважливо погладжувала верхню спідницю поверх другої, ледве відчуваючи його під четвертою, і разом зі своєю третьою спідницею ніяк не могла збагнути, що ж такого нового й дивовижного відчувала там її шкіра. А позаяк це було так дивовижно, хоч зовні все мало добропристойний вигляд, а по-друге й по-третє, ще нічого не можна буде второпати, то вона вигребла з попелу дві чи три картоплини, дістала з кошика, що стояв у неї під правим ліктем, чотири сирі бульби, повтикала їх одну по одній в гарячий попіл, нагорнула на них зверху ще жару й розворушила багаття так, що з нього знов пішов густий дим. А що їй іще лишалося робити?

Та щойно спідниці в бабці вляглися, щойно густий дим від багаття з картоплиння, що не знав тепер, у який бік тягтися, — адже тут стільки ляскали себе по коліну, стільки метушилися довкола та ворушили палицею попіл, — знов поповз жовтими пасмами над полем, поповз за вітром на південний захід, як із яру вигулькнули обидва оті високі й тонкі, котрі гналися за низеньким, але товстеньким, який мешкав тепер під спідницями, і ось тепер з'ясувалося, що вони такі високі, тонкі та ще й у мундирах через свою службу польових жандармів.

Вони мало не промчали повз бабцю. Здається, один із них навіть перескочив через багаття. Та раптом обидва похопилися — адже на них формені чоботи, виходить, є чим думати, отож вони пригальмували, обернулися, рішуче рушили назад — і опинилися в своїх мундирах та чоботях серед диму, а тоді, кашляючи, заходилися витягувати свої мундири з диму, разом з мундирами потягли за собою й дим і, все ще кашляючи, запитали в бабці, чи не бачила вона Коляйчека, адже вона не могла його не побачити, вона ж бо сидить тут над яром, а він, Коляйчек, тікав, мовляв, саме яром.

Ніякого Коляйчека бабця не бачила, бо ніякого Коляйчека вона не знала. «А він, бува, не з цегельні?» — поцікавилася бабця, бо вона знає, мовляв, лише тамтешніх. Але мундири пояснили їй, що з цеглою Коляйчек нічого спільного не має, а з себе він низенький і товстенький. Тоді бабця щось пригадала, ага, мовляв, бачила, пробігав тут один такий, і показала паруючою картоплиною на загостреній лозині куди саме — в бік Бісау, що, як вірити картоплині, мало бути між шостим і сьомим телеграфними стовпами, коли лічити праворуч від димаря цегельні. Та чи то біг саме якийсь там

Коляйчек, цього бабця не знала; нехай уже їй, мовляв, вибачають, але у неї в ногах он багаття, досить їй клопоту і з ним, не горить, а тліє, тож ніколи їй дивитися за людьми, що пробігають тут чи стовбичать у диму, вона взагалі не любить підглядати за чужими людьми, вона знає, мовляв, лише тих, що з Бісау, Рамкау, Фірека та з цегельні, досить їй і цього.

Сказавши про це, бабця зітхнула — легенько, а проте досить гучно для того, щоб мундири поцікавилися, чого це вона так зітхає. Бабця кивнула головою в бік багаття — мовляв, зітхає вона через оцей нікудишній вогонь, та й людей шкода, що стоять ото в диму, потім відкусила своїми розкарякуватими передніми зубами півкартоплини й, ніби забувши про все на світі, заходилася жувати, а очі закотила вгору й ліворуч.

Двоє в мундирах польової жандармерії не знали, як їм розуміти оцей непритомний бабин погляд — може, піти пошукати за телеграфними стовпами, в Бісау? — отож поки що вони тільки стояли та штурхали багнетами в сусідні, ще не підпалені купи картоплиння. А тоді зненацька, немовби про щось здогадавшись, одночасно перекинули обидва майже повні кошики з картоплею, що стояли в бабці під ліктями, й довго не могли втямити, чому з тих плетених посудин до ніг їм котяться самі бульби, а не Коляйчек. Вони недовірливо обійшли картопляний бурт, немовби Коляйчек за такий короткий час устиг би сховатися в нього, про всяк випадок поштурхали в нього багнетами й аж пошкодували, що там ніхто не зойкнув від болю. Підозру викликав у них кожнісінький миршавий кущик, кожнісінька мишача нірка, колонія кротовин і знову й знову — моя бабця, яка сиділа, ніби приросла до місця, та раз у раз зітхала, та закочувала під лоба очі, але так, що білки було видно, й згадувала всіх кашубських святих, хоча кволе багаттячко та два перекинуті кошики з картоплею навряд чи могли викликати такі гучні й скорботні зітхання.

Мундири простовбичили біля бабці добрих півгодини. Часом вони ставали поодаль, потім підходили знов ближче до багаття, задивлялися на димар цегельні, поривалися зробити наскок і на Бісау, проте відкладали свій напад і гріли почервонілі, аж сині, руки над багаттям, поки нарешті кожен дістав від бабці, що й далі зітхала та охала, по луснутій картоплині на патичку. Та навіть жуючи, мундири не забували, що вони в мундирах, і то відбігали на кілька десятків метрів у поле, то кидалися вздовж дроку над яром, то сполохували зайця, який, однак, теж виявлявся не Коляйчеком. Біля багаття вони знов застали гарячі, духмяні й борошнисті бульби і, трохи стомившись, миролюбно вирішили зібрати картоплю знов до кошиків, поперекидати які було їхнім обов'язком.

Аж коли вечір вичавив із жовтневого неба дрібненький скісний дощ та чорнильні сутінки, мундири ще хутенько й без будь-якого бажання атакували чималий кругляк, що бовванів поодаль, але потім, упоравшись із ним, від подальших пошуків відмовилися. Вони ще трохи потупцяли довкола, потримали руки над майже пригаслим під дощем багаттям, ніби благословляючи його — тепер з нього на всі боки курився ядучий дим, — ще раз закашлялися від зеленуватого диму, пустили сльозу від диму жовтуватого й нарешті, покашлюючи й утираючи сльози, розгонистою ходою вирушили в бік Бісау. Коли того Коляйчека нема тут, виходить, він у Бісау. Польові жандарми завжди припускають лише дві можливості.

Дим від багаття, що повільно вмирало, огорнув мою бабцю, наче п’ята спідниця, така простора, що бабця в чотирьох власних, охаючи, зітхаючи та проказуючи імена святих, також опинилась, як і Коляйчек, ніби під спідницею. Й аж коли мундири вже обернулися на дві цятки, що, похитуючись, повільно танули у вечірніх сутінках між телеграфними стовпами, бабця підвелася — так спроквола, так важко, наче вже встигла пустити коріння й тепер, тягнучи за собою вусика й грудки землі, перериває ріст, який тільки-тільки розпочався.

Коляйчекові стало холодно — раптом виявилося, що він, низенький і товстенький, лежить на землі, без накривала, та ще й під дощем. Він швиденько застебнув штани, тримати які розстебнутими під спідницями його примусив страх і безмежна потреба в пристановищі. Побоюючись надто швидко перестудити свого прутня, він похапки пробіг пальцями по гудзиках, бо за такої погоди схопити якусь осінню болячку було аж-аж-аж як легко.

Ще чотири гарячі картоплини в попелі знайшла саме моя бабця. Три з них вона віддала Коляйчекові, одну взяла собі й, перше ніж надкусити її, спитала ще, чи він не з цегельні, хоч сама вже мала б здогадатися, що Коляйчек — звідки завгодно, тільки не з цегельні. А втім, на його відповідь вона не звернула жодної уваги, натомість завдала йому на плечі легшого кошика з картоплею, сама згорбилася під важчим, підхопила ще вільною рукою граблі та мотику й, похитуючись, у чотирьох своїх спідницях вирушила з кошиком, картоплею, граблями й мотикою в бік Бісау-Аббау.

Власне, там лежало не саме Бісау. Це було скоріше в бік Рамкау. Цегельню вони лишили по ліву руч, простуючи до чорного лісу, де був Гольдкруґ, а далі — Брентау. Але під лісом у неглибокій балці якраз і лежало Бісау-Аббау. Туди за моєю бабцею й поспішав низенький і товстенький Йозеф Коляйчек, який уже не міг розлучитися з її спідницями.

Під плотом

Не так воно просто, лежачи тут, на вимитому з милом залізному ліжку лікувально-опікунського інтернату, у полі зору скляного вічка з недремним оком Бруно по той бік, описувати пасма диму від кашубського багаття з картоплиння й жовтневі сутінки, штриховані скісним дощем. Якби не мій барабан — а він, коли ним користатися вміло й терпляче, здатний пригадати всі необхідні подробиці, щоб перенести на папір головне, — і якби не дозвіл цього закладу по три-чотири години на день давати слово моїй бляшанці, то був би я бідний чоловік і про своїх діда та бабу нічого довести б не зміг.

У кожному разі мій барабан стверджує: надвечір того дня в жовтні дев'яносто дев'ятого року, коли в Південній Африці дядько Крюґер пригладжував щіточкою свої кущисті англофобські брови, між Діршау й Картгаузом, неподалік від цегельні в Бісау, під чотирма спідницями того самого кольору, в ядучому диму, в страху, під скісним дощем, під охання, зітхання й скорботне поминання всіх святих, під безглузді розпитування двох польових жандармів низенький, але товстенький Йозеф Коляйчек зачав мою матір Аґнес.

Під чорним покриттям ще тієї ж таки ночі Ана Бронська, моя бабця, змінила своє прізвище: з допомогою священика, що досить вільно справляв святі таїнства, вона стала Аною Коляйчек і подалася за Йозефом коли й не зовсім до Єгипту, то все ж таки до головного міста провінції, яке стояло на річці Мотлау; там Йозеф знайшов роботу плотаря й на якийсь час сховався від польової жандармерії.

Тільки щоб трохи розпалити атмосферу, я поки що не називаю того міста в гирлі Мотлау, хоч тепер воно цілком гідне того, щоб його назвати, — адже там народилася моя мати. Наприкінці липня дев'ятсотого року — тоді саме ухвалили рішення вдвічі розширити кайзерівську програму побудови військового флоту — під знаком Лева мама з'явилася на світ. Упевненість у собі й мрійливість, великодушність і марнославство. Перша оселя, звана також Domus vitae, асцендент: Риби, що легко надаються до впливу. Констеляція: Сонце в протистоянні до Нептуна; сьома оселя, або Domus matrimonii uxoris, мала принести ускладнення. Венера в протистоянні до Сатурна, який — це добре відомо — викликає захворювання коси й печінки, дістав назву «кислої» планети, владарює в Козерозі, а в Левові святкує свою поразку, пригощає Нептуна вуграми й дістає за це крота, що любить беладонну, цибулю й буряки, вивергає лаву й перекислює вино; він жив разом з Венерою у восьмій оселі, оселі смерти, й навіював думки про біду, тоді як зачаття на картоплищі подавало щонайсміливіші надії на щастя під заступництвом Меркурія в оселі рідні.

Тут я маю згадати про протест моєї матусі, адже вона завжди відкидала припущення, нібито її зачато на картоплищі. І хоча першу таку спробу її батько зробив уже там, — принаймні цього вона не заперечувала, — проте й позу Коляйчека, й позу Ани Бронської було вибрано не досить вдало для того, щоб створити йому сприятливі умови для її запліднення.

— Це сталося, мабуть, тієї ночі, коли вони втікали, або на возі в дядька Вінцента, або взагалі вже на Тройлі, коли ми знайшли в плотарів комірчину й притулок.

Такими словами матуся звичайно визначала дату, коли було покладено початок її існуванню, а бабця, що, власне, мала знати про це напевно, при такій нагоді поблажливо кивала головою й казала світові:

— Атож, дітоньки, то сталося, либонь, на возі чи, може, вже й на Тройлі, тільки аж ніяк не на полі, бо ж тоді й вітряно було, й дощ лив як із відра.

Вінцентом звали бабиного брата. Дружина в нього рано померла, і він вирушив на прощу до Ченстохової, де Матка Боска Ченстоховська звеліла йому визнати її майбутньою королевою Польщі. Відтоді Вінцент тільки те й робив, що порпався в усіляких дивовижних книжках, у кожному реченні знаходив підтвердження прав Богородиці на польський трон, а садибу й кілька акрів землі полишив на сестру. Його чотирирічний син Ян, кволе, тонкосльозе хлоп'я, пас гусей, збирав строкаті картинки й, на диво рано, поштові марки.

До тієї самої садиби, яку благословила небесна владарка Польщі, моя бабця й доправила кошики з картоплею та Коляйчека, і Вінцент, дізнавшись, що сталося, подався до Рамкау й загупав у двері до священика, щоб той, озброївшись святими дарами, прийшов і повінчав Ану з Йозефом. Скоро лиш заспаний велебний отець, раз у раз позіхаючи й розтягуючи так усю процедуру, благословив молодят, дістав добрячий шмат сала й показав усім свою священну спину, Вінцент запряг коня, кинув на воза соломи, згори — порожніх мішків, ззаду посадив молодят, поруч із собою на козли — свого Яна, що змерз і тихенько схлипував, і дав коневі зрозуміти, що пора вирушати — вперед і просто в ніч: весільний поїзд поспішав.

Коли цей повіз дістався до лісоторгової пристані в головному місті провінції, було ще темно, але ніч уже відступала. Пару втікачів прийняли згуртовані плотарі, що, як колись і Йозеф, сплавляли тут ліс. Вінцент міг вертати назад і гнати конячину знов до Бісау; корову, козу, свиноматку з поросятами, восьмеро гусей і дворового пса треба було годувати, а сина Яна покласти в постіль, бо його вже трохи морозило.

Йозеф Коляйчек переховувався три тижні, привчив свою чуприну до нової зачіски з проділом, зголив вуса, роздобув бездоганні папери й найнявся на роботу плотарем на ім'я Йозефа Бранки. Але чому Коляйчек мав з'являтися до лісоторговців та власників лісопилень з паперами сплавника Бранки в кишені — того Бранки, якого в одній бійці скинули з плоту, й він утопився в річці Буг вище від Модліна, а владі про це не повідомили? А тому, що Коляйчек, покинувши сплавляти ліс, якийсь час працював на одному тартаку під Швецом і посварився там із господарем через паркан, що його Коляйчек пофарбував у дратівливий біло-червоний колір. І господар, вочевидь щоб покласти край сварці й довести, що рацію має таки він, виламав із паркану по одній білій і червоній штахетині й потрощив ті польські штахетини на Коляйчековій кашубській спині на таку купу білих та червоних трісок для розпалювання, що постраждалий побачив у них достатній привід для того, щоб уже другої, можна сказати, зоряної ночі на щойно збудованому й побіленому вапном тартаку пустити червоного півня — на славу хоч і роз'єднаної, та саме через це єдиної Польщі.

Отож Коляйчек був палій, палій-рецидивіст, бо в наступні тижні та місяці тартаки й лісосклади в усій Західній Пруссії стали наче трутом для розпалювання двоколірних національних почуттів. І як завжди, коли йдеться про майбутнє Польщі, й на тих пожежах не обходилося без Діви Марії, і, кажуть, були навіть свідки, — дехто з них живий, мабуть, і досі, — які на багатьох охоплених вогнем тартаках, коли там уже обвалювалися дахи, нібито бачили Матір Божу, увінчану польською короною. А натовп, що завжди збігається на великих пожежах, нібито заводив хорал на славу Богородиці. Отож є підстави гадати, що на Коляйчекових пожежах панувала врочиста обстановка і що там навіть складали присяги.

І якою мірою обтяжений звинуваченнями в підпалах був Коляйчек, що його розшукувала влада, такою самою мірою незаплямлений, безвинний, безпритульний, ба навіть убогий на розум був плотар Йозеф Бранка, якого майже ніхто не знав і ніхто не шукав; він щодня ділив свій жувальний тютюн на невеличкі пайки, поки річка Буг прийняла бідолаху в свої води, а триденні пайки жувального тютюну лишилися в його тужурці разом із особистими паперами. І позаяк потопельник Бранка з'явитися на люди вже не міг, а прикрих запитань про потопельника Бранку ніхто не ставив, то Коляйчек, маючи подібну статуру й бувши таким самим круглоголовим, як і потопельник, уліз спершу в його тужурку, а тоді й у його засвідчену офіційними паперами шкуру, що її ніколи не притягували до суду, відвик курити люльку, приохотився до жувального тютюну, перейняв від Бранки навіть суто особисте — його мовний дефект і всі наступні роки був таким собі добропорядним, ощадливим плотарем, що трохи заїкувався й сплавляв Німаном, Бобром, Бугом і Віслою цілі ліси. Треба ще сказати, що цей Бранка у лейбгусарах принца-наступника дослужився під орудою Макензена до єфрейтора, і хоч справжній Бранка ніколи не служив, Коляйчек, на чотири роки старший від нього, вже лишив після себе в артилерії у Торні погану славу.

Найнебезпечніші з-поміж усіх грабіжників, убивць і паліїв, ще грабуючи, вбиваючи й підпалюючи, очікують нагоди взятися за якусь іншу роботу, соліднішу. І декотрим такий шанс — закономірно чи випадково — трапляється. Отож Коляйчек у подобі Бранки так зцілився від свого вогненного гріха, що став непоганим сім'янином і здригався вже на сам вигляд звичайнісінького сірника. Коробки із сірниками, що спокійно й самовдоволено лежали собі на кухонному столику, ніколи не були застраховані від нього, хоч він, здавалося, міг би винайти сірники й сам, якби їх не було. Тепер цю спокусу він просто викидав у вікно. Бабця мусила докладати неабияких зусиль, щоб поставити обід на стіл вчасно й теплим. Нерідко сім'я сиділа потемки, бо засвітити гасову лампу не було чим.

Однак тираном Бранка не був. Щонеділі він водив свою Ану Бранку до церкви в Нижньому місті й дозволяв їй, зареєстрованій з ним і в загсі, вдягати, як тоді, на картоплищі, одну поверх одної чотири спідниці. Взимку, коли річки бралися кригою і в плотарів наставала пісна пора, він сидів сидьма в Тройлі, де мешкали самі плотарі, вантажники та робітники з верфі, й нянчив дочку Аґнес, що, схоже, вдалася в батька, бо коли не залазила під ліжко, то забиралася до шафи з одягом, а як приходили гості, дівчинка забивалася під стіл і тягла туди своїх ганчір'яних ляльок.

Одне слово, малу Аґнес так і тягло десь сховатися, щоб у схованці відчути себе в такій самій безпеці, в якій Йозеф колись відчув себе під чотирма спідницями, хоч і знаходила там іншу втіху, ніж він знайшов в Ани. Палій Коляйчек був тертий калач і зрозумів доччин потяг до захистку. Тим-то, коли на схожому на балкон виступі в їхньому півторикімнатному помешканні він лаштував кролятник, то змайстрував там і будку — якраз на зріст Аґнес. У тій коробці й сиділа маленькою моя матуся, гралася в ляльки й помалу підростала. Згодом вона, вже пішовши до школи, кажуть, забула про своїх ляльок і, граючись скляними кульками та строкатими пір'їнами, виявила перші ознаки розуміння крихкої й тендітної краси.

Але мені не терпеливиться розповісти, як починалося моє власне життя-буття, тим-то я дозволю собі поки що облишити Вранків, чий сімейних плот спокійно плив собі за течією, без нагляду — облишити аж до дев'ятсот тринадцятого року, коли зі стапелів під Шіхау зійшов «Колумб»; річ у тому, що саме в цей час поліція, яка ніколи нічого не забуває, напала на слід фальшивого Бранки.

Почалося все з того, що Коляйчек, як і щороку наприкінці літа, в серпні тринадцятого мав переганяти великого плота від Києва Прип'яттю, далі через канал, потім Бугом до Модліна, а звідти Віслою вниз. Вони — загалом дванадцятеро плотарів — вирушили буксиром «Радауне», якого найняв їхній тартак, від Західного Нойфера на Мертву Віслу до Айнлаґе, потім Віслою вгору повз Кеземарк, Лецкау, Чаткау, Діршау й Пікель і ввечері пришвартувалися в Торні. Там на борт зійшов новий власник тартака, який мав наглядати за закупівлею лісу в Києві. Коли о четвертій ранку «Радауне» відчалив від берега, всі знали, що на борту — господар. Коляйчек уперше побачив його за сніданком на баці. Вони сиділи один навпроти одного, жували й посьорбували ячмінну каву. Коляйчек упізнав його відразу. Кремезний, уже лисий чоловік сказав принести горілки й поналивати в порожні філіжанки з-під кави. Не кидаючи жувати, він, поки в кінці бака ще наливали горілку, відрекомендувався:

— Щоб ви знали: я — новий власник тартака, звати мене Дюкергоф, і я люблю порядок!

Плотарі на вимогу господаря по черзі, як сиділи, називали кожен своє ім’я й перехиляли філіжанки, тільки борлаки посмикувались. Коляйчек спершу випив горілку, а тоді, пильно дивлячись на Дюкергофа, сказав: «Бранка». Дюкергоф кивнув головою, як кивав і доти, й повторив слівце «Бранка», як повторював імена й решти плотярів. І все ж Коляйчекові здалося, що ім’я потопельника Дюкергоф промовив якось по-особливому — не те, щоб різко, а скорше якось замислено.

«Радауне», глухо постукуючи двигуном, спритно обминаючи під орудою лоцманів, які міняли один одного, піщані обмілини, посувався проти каламутного, мов глина, потоку, що знав тільки один напрямок. Ліворуч і праворуч за греблями весь час тяглася та сама, якщо не пласка, то горбиста земля, з якої вже зібрали врожай. Чагарники, яри, улоговина, заросла дроком, рівнина між хуторами, ніби зумисне створена для кавалерійських атак, для цілої дивізії уланів, що розгортається ліворуч у ящику з піском, для гусарів, які мчать через чагарник, для мрій юних ротмістрів, для битви, що вже відбулася й повертається знов і знов, для картини: татари, що поприпадали до грив, драґуни на здиблених конях, уперед кидаються рицарі-мечоносці, орденські магістри в барвистих плащах, застібки на кірасі всі цілі, крім однієї, її зітнув герцог Мазовецький, і коні, коні, в жодному цирку нема таких сивашів — гарячі, увішані китицями, наструнчені, аж жилочки повиступали, а ніздрі роздуті, яскраво-червоні, з них вихоплюються хмарки, проткнуті списами, списи оздоблені вимпелами, схилені до землі й розтинають небо й вечірню заграву, і — шаблі, а там, на задньому плані — адже на кожній картині є задній план, — притулившись до самісінького обрію, між задніми ногами у вороного мирно куриться сільце, згорблені хатини, вкриті соломою й порослі мохом, а в хатинах — панцерники, чудові, законсервовані панцерники, що снять прийдешніми днями, коли і їм дадуть з'явитися на цьому полотні, на рівнині за греблями Вісли, як ото легенькі лошаки серед важкої кавалерії.

Під Влоцлавеком Дюкергоф легенько торкнув Коляйчека за плече:

— А скажіть-но, Бранко, чи не працювали ви років кілька тому на тартаку у Швеці? Часом не згорів він тоді, той тартак?

Коляйчек уперто, немовби долаючи опір, покрутив головою, і йому пощастило надати очам такого сумного й стомленого виразу, що Дюкергоф, зустрівши їхній погляд, розпитувати далі не став.

Коли під Модліном, де Буг впадає у Віслу, «Радауне» змінив курс, Коляйчек перехилився через облавок і тричі сплюнув, як це зробили всі плотарі, поруч із ним постав Дюкергоф із сиґарою в руці й попросив вогню. Це останнє слівце, а також іще одне — «сірники» — дійняло Коляйчека до живого.

— Слухайте, та не треба так паленіти, коли я прошу у вас вогню. Ви ж бо не дівчина, еге?

Модлін лишився вже далеко позаду, коли з обличчя Коляйчека нарешті зійшла та краска, що була зовсім не краска сорому, а запізнілий відблиск пожеж на тартаках, яких він попідпалював.

Між Модліном і Києвом, тобто поки пливли вгору Бугом, потім Дніпровсько-Бузьким каналом, поки «Радауне», посуваючись Прип'яттю, дістався до Дніпра, не сталося нічого такого, що можна було б передати як перемовини між Вранкою-Коляйчеком і Дюкергофом. На буксирі, між самими плотарями, між кочегарами й плотарями, між штурманом, кочегарами й капітаном, між капітаном і щораз новими лоцманами, мабуть, щось і ставалося, як це зазвичай і має бути — та навіть і буває — між чоловіками. Я міг би уявити собі сварку між кашубськими сплавниками й штурманом, корінним штетінцем, може, навіть наближення бунту: всі збираються на баці, тягнуть жеребок, призначають паролі, гострять ножики...

Та облишмо про це. Ні до політичних сварок, ні до німецько-польської різанини, ні до відвертого, породженого соціальними несправедливостями бунту — розваги, притаманної такому середовищу, — тут не дійшло. Справно пожираючи вугілля, «Радауне» посувався своїм шляхом, один раз — здається, то було відразу за Плоцком — сів на піщану мілину, проте спромігся зрушити з неї власними силами. Кілька коротких, ущипливих реплік між капітаном Барбушом із Нойфарвасера та українським лоцманом — ось і все, навіть судновий журнал не згадує про це більше жодним словом.

Та якби мені довелося — і якби я хотів — вести такий собі судновий журнал Коляйчекових думок чи й писати хроніку внутрішнього життя на дюкергофському тартаку, то ви чималенько прочитали б і про всілякі переміни й пригоди, і про підозри й підтвердження їх, і про недовіри й — майже відразу — поквапні намагання їх розвіяти. Боялися обидва. І Дюкергоф навіть дужче, ніж Коляйчек, бо тут була Росія. Дюкергоф міг упасти за облавок, як колись бідолашний Бранка, міг — а ми тим часом уже дісталися до Києва — на одному з лісоскладів, таких величезних і неозорих, що в цьому дерев'яному лабіринті можна згубити свого янгола-охоронця, потрапити під лавину колод, яка раптом зірвалася зі штабеля, і її вже ніщо не спинить. Або його хтось міг би й урятувати. Скажімо, такий собі Коляйчек, який спершу виловив би господаря тартака з Прип'яті чи Бугу, а потім на лісоскладі в Києві, де янголи-охоронці майже не водяться, в останню мить смикнув би Дюкергофа за рукав і відтяг від невідворотної лавини колод. Звісно, непогано було б, якби в цьому місці я зміг розповісти про те, як Дюкергоф, ледве не втопившись чи мало не опинившись, розтрощений, під колоддям, ще важко дихаючи і з тінню смерти в очах, прошепотів на вухо фальшивому Вранці: «Дякую, Коляйчеку, дякую!», — а тоді, після неодмінної в таких випадках паузи, додав: «Тепер ми з тобою квити... І забудьмо про все!»

І вони, стримано, по-дружньому й зніяковіло всміхаючись, трохи не крізь сльози дивлячись один одному в очі, сором'язливо, по-чоловічому потисли б один одному мозолисті долоні.

Такі сцени ми бачили в разюче майстерно знятих кінофільмах, коли режисерові раптом спадає на думку обернути двох братів-ворогів, що захопливо ламають кумедію, на друзів-спільників і примусити їх пройти крізь вогонь, і воду, й мідні труби і зазнати сотень пригод.

Але Коляйчекові не трапилася нагода ані дати Дюкергофу піти на дно, ані вихопити його з лабет смерти під лавиною колоддя. У Києві Дюкергоф прискіпливо, дбаючи про вигоду власної фірми, закупив партію лісу, простежив іще за тим, щоб його позв'язували в дев'ять плотів, поділив між сплавниками, як завжди, чималий завдаток радянськими грішми на зворотний шлях, а тоді сів у потяг і через Варшаву, Модлін, ДойчАйлау, Марієнбурґ та Діршау повернувся на фірму, тартак якої стояв на лісопристані між Клавітерською та Шіхауською верф'ями.

Поки наші плотарі кілька тижнів напружено, дуже напружено працюватимуть, пливучи від Києва річками, каналом і нарешті Віслою вниз, я поміркую про таке: а чи впевнений був Дюкергоф, що Бранка — це і є той самий палій Коляйчек? Я хочу сказати, поки господар тартака плив на одному буксирі із сумирним, доброзичливим Бранкою, якого, попри його обмеженість, усі полюбили, він іще мав надію, що цей супутник — не той самий Коляйчек, котрий здатний на будь-яке лиходійство. З цією надією Дюкергоф розпрощався аж тоді, коли вже сидів на м'якому сидінні у вагонному купе. І коли потяг досяг своєї мети й підійшов до головного вокзалу — нарешті я вимовлю цю назву — в Данцігу, Дюкергоф ухвалив свої дюкергофські рішення: він звелів перенести валізи до брички й відвезти додому, а сам притьмом, позаяк був уже без багажу, подався до поліційного управління, що було неподалік, на Вібенваль, кількома стрибками подолав сходи головного порталу, й після недовгих, але ретельних пошуків знайшов той кабінет, де панувала атмосфера досить ділова для того, щоб викласти там своє коротке повідомлення — повідомлення, яке містило самі факти. Не можна сказати, що господар тартака подав скаргу чи заяву. Ні, просто він попросив перевірити справу Коляйчека-Вранки, і в поліції пообіцяли зробити це.

Протягом наступних тижнів, поки плоти з очеретяними куренями й сплавниками повільно пливли річками вниз, у багатьох службових кабінетах було списано чимало паперу. На поверхню виринула військова справа Йозефа Коляйчека, рядового західно-прусського полку польової артилерії за номером таким і таким. Двічі по три дні арешту середньої тяжкости мусив відсидіти паскуда артилерист за те, що, напившись, на все горло викрикував почасти польською, почасти німецькою мовою анархістські гасла. Це були ганебні плями, що їх у паперах єфрейтора Бранки, який служив у другому лейб-гусарському полку в Ланґфурі, не виявили. Єфрейтор Бранка, навпаки, показав себе з кращого боку, а на маневрах, бувши батальйонним зв'язковим, навіть справив приємне враження на кронпринца і в подарунок дістав від нього, хто завжди носив у кишені талери, кронпринців талер. Однак / військовій справі єфрейтора Бранки згадки про той талер не було, скоріше про нього зізналася, гучно схлипуючи, моя бабця Ана, коли її допитували з братом Вінцентом.

Проти слівця «палій» вона боролася не лише за допомогою того талера. Бабця могла показати численні папери, які підтверджували, що Йозеф Бранка вже в дев'ятсот четвертому році вступив до добровільної пожежної дружини в Данциг-Нідерштадті й у зимові місяці, коли в усіх плотарів мертвий сезон, не раз виходив позмагатися з малими й великими пожежами. Була навіть грамота, яка засвідчувала, що року дев'ятсот дев'ятого пожежник Бранка не лише брав участь у гасінні великої пожежі в головному залізничному депо Тройля, а й урятував двох учнів слюсаря. Те саме розповів і начальник пожежної дружини Гехт, якого викликали за свідка. Для протоколу він заявив:

— Хіба може бути палієм чоловік, який сам гасить пожежі! Та я й досі бачу, як він стоїть на пожежній драбині, коли горить церква в Гойбуде. Фенікс, що постає з попелу й вогню і приборкує не лише вогонь, а й пожежу всього цього світу, тамує спрагу Господа нашого Ісуса Хреста! Кажу вам щиру правду: той, хто хоче обізвати палієм чоловіка в пожежному шоломі, чоловіка, який користується переважним правом проїзду, якого люблять страхові компанії, який завше носить із собою в кишені жменьку попелу — чи то як символ, чи то як ознаку професії, — хто хоче сказати, що цей прекрасний фенікс пускає червоного півня, тому краще почепити на шию камінь...

Ви, либонь, уже завважили, що начальник добровільної пожежної дружини Гехт був удатний до слова священик, щонеділі він стояв на кафедрі парафіяльної церкви Святої Барбари в Ланґґартені й, поки тривало слідство проти Коляйчека-Вранки, не проминав нагоди такими й подібними словами втовкмачувати в голови своєї пастви притчі про небесного пожежника й пекельного палія.

Та позаяк поліційні криміналісти до церкви в парафії Святої Барбари не ходили, а в слівці «фенікс» почули швидше образу королівської величности, ніж виправдання Бранки, його діяльність у добровільній пожежній дружині обернулася тією обставиною, що збільшує провину.

Зібрали свідчення з різноманітних тартаків, відомості з рідних общин: Бранка з'явився на світ у Тухелі, Коляйчек народився в Торні. Незначні розбіжності в свідченнях старіших плотарів і далеких родичів. Але ж глек доти воду носить, доки йому вухо урветься. Коли розслідування вже набуло такого розмаху, велика вервечка плотів дісталася до німецьких земель, і від Торна її взяли під таємний нагляд, а там, де плоти причалювали, за ними просто пильно стежили.

«Хвостів» за собою мій дід помітив аж після Діршау. Він їх очікував. Але інертність, що ним тоді опанувала й межувала з меланхолією, певно, не дала йому десь біля Лецкау чи Кеземарка зважитися на втечу, яка в такій знайомій місцевості та ще з допомогою кількох плотарів, прихильних до нього, ще могла увінчатися успіхом. Після Айнлаґе, коли плоти повільно, раз у раз підштовхуючи один одного, ввійшли в Мертву Віслу, поряд з плотами підкреслено непомітно поплив рибальський катер з аж надто численною командою на борту. Відразу за Пленендорфом з прибережного очерету вискочили обидва моторні баркаси портової поліції й заходилися вздовж і впоперек борознити та збурювати води Мертвої Вісли, які своїм чимдалі гнилішим запахом нагадували про наближення порту. А за мостом після Гойбуде вже починався заіюроджувальний ланцюг «синіх». Лісосклади навпроти Клавітерської верфі, невеличкі човнові верфі, лісопорт, що розширювався в бік Мотлау, причали всіляких тартаків, власний причал фірми з родичами, які прийшли зустрічати плотарів, — і повсюди «сині», тільки на другому боці, біля Шіхау, їх нема, там скрізь прапорці, там діється щось інше — либонь, щось має зійти зі стапелів, там сила-силенна людей, того ж і чайки такі збуджені, там відбувається свято. Чи не на честь мого діда?

Аж коли дід побачив, що в лісопорту повно синіх мундирів, коли баркаси щораз лиховісніше почали лягати їхнім курсом, а хвилі від них уже накочувалися на плоти, аж коли він збагнув, що весь цей недешевий захід влаштовано задля нього, аж тоді в ньому прокинулася колишня коляйчеківська душа палія, він вигнав із себе м'якого Бранку, вислизнув зі шкури члена добровільної пожежної дружини Бранки, на повен голос і вже не затинаючись відхрестився від заїкуватого Бранки й кинувся тікати — тікати плотами, отими широкими хисткими площинами, тікати босоніж отим неструганим паркетом, перестрибуючи з колоди на колоду, в бік Шіхау, де на вітрі весело майорять прапорці, тікати вперед усіляким лісоматеріалом, туди, де щось стоїть на стапелях, — сплавникові боятися води нема чого, — де виголошують гарні промови, де ніхто не гукне Бранку, а Коляйчека й поготів, де саме лунає: «Я нарікаю тебе ім’ям «Корабель Його Величности «Колумб», Америка, водотоннажність понад сорок тисяч тонн, тридцять тисяч кінських сил, корабель Його Величности, курильний салон для пасажирів першого класу, на лівому борту — кухня для пасажирів другого класу, мармурова гімнастична зала, книгозбірня, Америка, корабель Його Величности, коридор гребного валу, прогулянкова палуба, «Хвала тобі у вінку переможця!», гюйс-прапор порту приписки, за штурвалом стоїть принц Гайнріх, а мій дід Коляйчек босоніж, ледве торкаючись ногами кругляків, — назустріч духовій музиці, «народ, у якого такі державці...», з плота на пліт, народ вітає його радісними вигуками, «Хвала тобі у вінку переможця!..», і всі гудки на верфі, й гудки суден, що саме стоять у порту, й буксирів та прогулянкових пароплавів, «Колумб», Америка, свобода, а за ним — два баркаси, очманілі від радощів, з плота на пліт, плоти Його Величности, баркаси перетинають йому шлях і все псують, тож доводиться спинитись, а він так добре був розігнався, а тепер стоїть сам-самісінький на плоту й уже бачить Америку, і ось баркаси підходять з обох боків, що ж, доведеться відштовхнутись — і дід уже у воді, пливе до плота, що входить у Мотлау. А тепер мусиш пірнати під воду — через баркаси, й сидіти під водою — через баркаси, а пліт насувається на нього, й цим плотам нема кінця-краю, бо кожен пліт породжує новий пліт: пліт від плоту твого, й на віки вічні — пліт.

На баркасах повимикали двигуни, і пари очей заходилися безжально шастати по водяній поверхні. Та Коляйчек розпрощався з усім остаточно, він уник духової музики, гудків, суднових дзвонів і корабля Його Величности, уник промови принца Гайнріха з нагоди освячення й шалених чайок Його Величности, вигуків «Хвала тобі у вінку переможця!» й рідкого мила Його Величности, по якому сходив зі стапелів корабель Його Величности, уник Америки й «Колумба», усіх додаткових поліційних розслідувань — уник під безкінечним плотом.

Дідового трупа так ніколи й не знайшли. Але я, той, хто твердо вірить, що дід знайшов свою смерть під плотом, хоч-не-хоч мушу, щоб не втратити довіри до себе, подати тут усі версії його дивовижного порятунку.

Ходили чутки, нібито під плотом він знайшов щілину між колодами, знизу досить широку для того, щоб тримати над водою носа й рота і дихати. Догори та щілина, мовляв, звужувалася так, що поліцейські, які до самої ночі обшукували плоти й навіть очеретяні курені на них, її не помітили. Згодом, під покриттям ночі, — принаймні так розповідали, — дід виплив за течією з-під плоту, йому, хоч і знесиленому, таки пощастило дістатися до другого берега Мотлау й Шіхауської верфі, там він сховався у звалищі металобрухту, а згодом, мабуть, з допомогою грецьких матросів, потрапив на один із тих зашмарованих танкерів, які, кажуть, давали притулок уже не одному втікачеві.

А дехто стверджував: просто Коляйчек умів добре плавати, а легені мав іще кращі, тож він не тільки підпірнув під пліт, а й переплив під водою решту Мотлау, досить широку частину річки, щасливо дістався берега на Шіхауській верфі, там, не привертаючи до себе уваги, замішався поміж корабелів, а далі й поміж захоплений натовп і разом із ним співав «Хвала тобі у вінку переможця!..», послухав іще, не поскупившись на оплески, промову принца Гайнріха з нагоди освячення корабля Його Величности «Колумб», а після його вдалого спуску на воду зник у ще мокрому одязі вкупі з натовпом із набережної і вже наступного дня — тут ця друга версія порятунку перехрещується з першою — став «зайцем» на одному славно-горезвісному грецькому танкері.

Щоб картина була повніша, тут треба згадати й про третій, безглуздий сюжет, за яким мого діда винесло, мов поліняку, у відкрите море; там його нібито відразу підібрали рибалки з Бонзака й за межами тримильної зони передали на один шведський морський катер. Версія зі шведським катером давала йому змогу якимсь чудом, хоч і не відразу, оклигати, дістатися до Мальмьо... Ну, і так далі, і таке інше.

Усе це — нісенітниці й рибальські вигадки. Тож я й шеляга не дам за баєчки тих очевидців із багатьох портових міст, які невдовзі після Першої світової війни нібито бачили діда в Сполучених Штатах, у Буффало, і жодному з яких не можна йняти віри. Дід, мовляв, називає себе Джо Колчік і торгує деревом з Канадою. Чи акціями сірникових фірм. Чи засновує компанії, що страхують від пожежі. Буцімто він дуже багатий і самотній: сидить собі в хмарочосі за масивним письмовим столом, усі пальці внизані перснями з блискотливими каменями, і муштрує власних тілоохоронців, які ходять у пожежній формі, вміють співати по-польському й називаються гвардією фенікса.

Метелик і електрична лампочка

Чоловік покинув усе, як є, перетнув океан, добувся до Америка й розбагатів... На цьому я хочу й облишити будь-які балачки про свого діда, хоч би там як він сам себе називав — Голячек по-польському, Коляйчек по-кашубському чи Джо Колчік по-американському.

Не так то воно легко на простенькому бляшаному барабані, які продаються в крамницях дитячих іграшок та універсальних магазинах, вибивати дерев'яні плоти, що пливуть за течією майже до самісінького обрію. І все ж мені пощастило пробарабанити лісопорт, сплавну деревину, що погойдується на воді в заводях чи збивається в очеретах; легше було вистукувати елінги на Шіхауській і Клавітерскій корабельнях, а також на численних, почасти просто ремонтних човнових верф'ях, звалище металобрухту на вагонному заводі, затхлі кокосові склади на маргариновому заводі, всі відомі мені кубельця на острові Шпайхер. Дід мертвий, він не дає відповіді на жодне з моїх запитань, його не цікавлять спуски на воду кайзерівських суден, загибель корабля, що починається вже зі сходження його зі стапелів і нерідко триває десятки років, корабля, який у нашому випадку мав назву «Колумб», яким пишались, бо він був гордістю флоту, і який, звичайно ж, узяв курс на Америку, а згодом його потопили чи він пішов на дно сам; можливо, також, що його підняли на поверхню, перебудували, перехрестили чи пустили на брухт. А може, він, «Колумб», просто пірнув під воду, як колись зробив мій дід, і ще й нині дрейфує зі своєю сорокатисячною водотоннажністю, курильним салоном, мармуровою гімнастичною залою, плавальним басейном та масажними кабінами на глибині, скажімо, шість тисяч метрів десь у Філіппінському жолобі чи на Емденському водному шляху. Про таке ще можна прочитати у «Ваєрі» або в морських календарях... Пригадую, чи то перший, чи то другий «Колумб» потопив себе сам, тому що капітан не зміг пережити якоїсь ганьби, пов'язаної з війною.

Уривок історії з плотом я прочитав уголос Бруно, а потім, попросивши його бути об'єктивним, поставив своє запитання.

— Гарна смерть! — замріяно проказав Бруно й, схопивши шпагат, одразу заходився перетворювати мого втопленого діда на одне зі своїх вузликових творінь. Довелось мені задовольнитися такою його відповіддю і не спрямовувати відчайдушні свої помисли до США, щоб там усілякими правдами й неправдами домогтися собі спадщини.

Навідати мене прийшли мої товариші Клеп і Вітляр. Клеп приніс платівку з джазовою музикою (з обох боків — Кінґ Олівер), а Вітляр манірно простяг мені шоколадне серце на рожевій стрічечці. Хлопці почали корчити придуреники, пародіюючи сцени з мого процесу, а я, щоб потішити їх, удавав, як і щоразу, коли наставав день відвідин, ніби настрій у мене піднесений і я ладен реготати навіть із найбезглуздішого жарту. І не встиг іще Клеп завести свою лекцію про зв'язок між джазом і марксизмом, як я, мовби між іншим, розповів їм історію одного чоловіка, що в тринадцятому році, тобто незадовго до того, як усе те почалося, потрапив під просто-таки безкінечний пліт і вже з-під нього не вибрався; не знайшли, додав я, навіть його трупа.

У відповідь на моє запитання — я поставив його невимушено, ніби аж знуджено — Клеп невдоволено крутнув головою на вгодованій шиї, розстебнув і застебнув на собі гудзики, помахав руками так, наче плив, і вдав, буцімто опинився під плотом. Зрештою він таки відмахнувся від мого запитання, а свою неспроможність дати відповідь пояснив тим, що ще, мовляв, не вечір.

Вітляр тримався якось манірно, сидів, закинувши ногу на ногу, не забуваючи, однак, про стрілки на штанях, і демонстрував ту витончену, своєрідну гордовитість, властиву хіба лиш янголам на небесах.

— Стою я, отже, на плоту. На плоту славно. Кусають комарі, вони такі надокучливі! А ось я під плотом. Під плотом славно. Комарі не кусають, і це вже втішає.

Під плотом, як на мене, можна жити, якщо тобі, звісно, не кортить водночас зоставатися на плоту й годувати комарів.

Вітляр зробив свою звичну паузу, пильно подивився на мене, потім, як завжди, коли хотів скидатися на сову, звів угору свої й так високі від природи брови й підкреслено театральним голосом повів далі:

— Здається мені, що потопельник, отой чоловік під плотом, — твій двоюрідний, якщо взагалі не рідний, дід. Позаяк він, бувши двоюрідним, а тим більше рідним дідом, усвідомлював свої обов'язки перед тобою, то й знайшов там свою смерть. Бо ніщо в світі не обтяжувало б тебе так, як живий дід. Ти — вбивця не просто свого двоюрідного діда, ти — вбивця свого рідного діда! Та позаяк той другий, як це люблять робити справжні діди, все ж таки хотів тебе трішки покарати, то він позбавив тебе задоволення, яке відчуває онук, коли показує пальчиком на розбухлий у воді труп і белькоче щось на кшталт: «Бачите, то — мій мертвий дідусь. Він був герой! Коли за ним гналися, він скочив у воду...» Твій дід сховав від усього світу й від рідного онука своє мертве тіло, щоб усі нащадки, а онук зокрема, ще довго морочили ним собі голову.

Потім Вітляр трохи нахилився вперед, різко перекинувся від одного пафосу до іншого і, вдаючи примирення, хитро додав:

— Америка! Радій, Оскаре! Ти маєш мету й завдання. Тебе тут виправдають і випустять на волю. То куди ж, як не до Америки, де можна віднайти все, навіть свого зниклого без вісти дідуся!

Ця Вітлярова відповідь, хоч яка глумлива, ба навіть глибоко образлива, сповнила мене більшою впевненістю, ніж бурчання мого товариша Клепа, що навряд чи й бачив різницю між життям і смертю, чи слова санітара Бруно, який дідову смерть назвав гарною тільки через те, що невдовзі після неї зійшов зі стапелів і розітнув хвилі корабель Його Величности «Колумб». Тож я складаю хвалу все ж таки вітлярівській Америці, яка консервує дідів, накресленій меті, взірцеві, на який я зможу рівнятися, коли, ситий Європою, схочу випустити з рук барабана й перо.

— Пиши далі, Оскаре! Роби це задля свого притьма багатого, але стомленого діда Коляйчека, що торгує в Сполучених Штатах, у Буффало, деревиною і бавиться в надрах свого хмарочоса сірниками!

Коли Клеп із Вітляром нарешті попрощалися й пішли, Бруно добряче провітрив палату й прогнав із неї докучливий запах моїх товаришів. Потому я знов узяв свій барабан, але вибивав на ньому вже не колоддя плотів, які ховали під собою смерть, а той швидкий, стрибучий ритм, якому від серпня чотирнадцятого року мали підкорятися всі люди. Тож і мій текст аж до тієї години, коли я з'явився на світ, хоч-не-хоч лише в загальних рисах накреслюватиме шлях тієї жалобної процесії, що її лишив у Європі мій дід.

Коли Коляйчек зник під плотом, мою бабцю з її дочкою Аґнес, Вінцента Бронського і його сімнадцятирічного сина Яна, що разом з рештою рідні плотарів прийшли на причал тартака, пойняла тривога. Трохи збоку стояв Греґор Коляйчек, Йозефів старший брат, якого викликали до міста на допити. Той Ґреґор щоразу мав для поліції готову відповідь:

— Я ж бо свого брата майже не знаю. Загалом знаю лише, що зветься він Йозефом, а востаннє я бачив його тоді, коли йому було, може, років десять чи, скажімо, дванадцять. Він чистив мені черевики, а коли нам з матір'ю кортіло випити пивця, Йозеф бігав до крамниці.

З'ясувалося, що моя прабабця й справді полюбляла пиво, одначе поліції відповідь Греґора Коляйчека помогла, як мертвому припарки. Зате бабці Ані саме існування старшого Коляйчека, навпаки, виявилося на руку. Греґор, хто багато років прожив у Штетіні, Берліні, а насамкінець у Шнайдемюлі, лишився тепер у Данцигу, знайшов роботу на порохівні у фортеці «Кролик» і за рік, коли всі ускладнення, як, приміром, історію з одруженням із фальшивим Бранкою, було з'ясовано, залагоджено й передано до архіву, побрався з моєю бабцею, що не хотіла розлучатися з Коляйчеками і повік чи принаймні так швидко не вийшла б за Ґреґора, якби він не був Коляйчек.

Робота на порохівні врятувала Греґора від строкатого, а відразу потому й від сірого польового мундира. Вони жили втрьох у тому самому півторакімнатному помешканні, яке багато років слугувало притулком палієві. Одначе невдовзі виявилося, що Коляйчек Коляйчекові — різниця, бо не минуло й року після того, як бабця вдруге вийшла заміж, а їй уже довелося винайняти порожню крамницю у підвалі прибуткового будинку в Тройлі й торгувати всіляким дріб'язком — від шпильок до капусти, одне слово, трохи підробляти, бо Ґреґор хоч і заробляв на порохівні купу грошей, проте все пропивав, а додому майже нічого не приносив. Коли Ґреґор — він удався, либонь, у мою прабабцю — був п'яниця, то дід Йозеф любив перехилити чарчину шнапсу лише коли-не-коли. Ґреґор пив не через гнітючий настрій, ні. Навіть коли вигляд він мав, здавалося б, веселий, що траплялося з ним не часто, позаяк цей чоловік був схильний до меланхолії, то пив він не задля того, щоб розвеселитися ще дужче. Він пив через те, що в усьому любив доходити до суті, зокрема й до суті спиртного. Ніхто не бачив, щоб Ґреґор Коляйчек, поки він був живий, лишив на столі недопиту чарку ялівцівки.

Моя матуся, тоді повненька п’ятнадцятирічна дівчинка, теж не справляла посиденьок, а допомагала в крамниці, наліплювала продовольчі талони, щосуботи розносила товар і писала листи-нагадування боржникам — хоч і не вельми зграбні, а проте позначені її багатою уявою. Шкода, що в мене не зберігся жоден із тих її листів. Непогано було б у цьому місці процитувати кілька напівдитячих-напівдівочих криків душі з послань напівсироти, бо повноцінним вітчимом Ґреґор Коляйчек так і не став. Ба більше, моя бабця з дочкою ледве встигали ховати від меланхолійних коляйчеківських поглядів завжди спраглого порохняра свою касу, що складалася з двох перекинутих одна на одну бляшаних мисочок і була наповнена здебільшого міддю й дуже рідко — сріблом. Аж коли в сімнадцятому Ґреґор Коляйчек помер від грипу, доходи від їхньої крамниці з мотлохом трохи зросли, хоч і не надто, бо чим було торгувати в сімнадцятому році?

У комірчині півторакімнатного помешкання, яка після смерти порохняра стояла порожня, бо матуся зі страху перед пекельними муками не схотіла туди перебиратись, поселився Ян Бронський, на той час десь так двадцятирічний її кузен; він покинув і Бісау, й свого батька Вінцента і, маючи пристойне свідоцтво про закінчення неповної середньої школи в Картгаузі й пройшовши курс навчання на пошті в окружному містечку, надумав розпочати кар'єру середнього адміністративного службовця на головному поштамті Данциг-І. До тітчиного помешкання Ян, окрім валізи, привіз і чималу колекцію поштових марок. Марки він збирав ще з ранньої юности, тож його ставлення до пошти було не лише службове, а й суто особисте, завжди дуже дбайливе. Той худорлявий молодик, що ходив, трохи згорбившись, мав овальне, привабливе, можливо, ледь солодкаве обличчя й досить сині очі для того, щоб моя матуся, тоді вже сімнадцятирічна дівчина, в нього закохалася. Яна вже тричі викликали на медичну військову комісію, але щоразу відсилали додому через його нікудишнє здоров'я, а за тих часів, коли все бодай трохи струнке мусило вирушати під Верден, щоб на французькій землі навіки перейти в горизонтальне положення, — це досить промовисто свідчило про конституцію Яна Бронського. Їхній роман мав би початися, власне, ще тоді, коли вони вдвох гортали альбоми з поштовими марками, коли, схиливши голівку до голівки, розглядали зубчасті краї особливо цінних екземплярів. Але він почався чи, краще сказати, його прорвало аж тоді, коли Яна покликали на медичну комісію вчетверте. До окружного військового комісаріату з ним поїхала й моя матуся — адже їй однаково треба було до міста — й лишилася чекати на нього біля вартової будки, яку охороняв ополченець; напередодні вони з Яном дійшли згоди, що цього разу він таки має поїхати до Франції, щоб заразом і полікувати своє хирляве огруддя цілющим, багатим на залізо й свинець повітрям тієї країни. Певно, матуся не раз перелічувала ґудзики на мундирі в ополченця, і результат був щоразу інакший. Мені здається, кількість ґудзиків на всіх мундирах розрахована так, що на той ґудзик, котрого полічать останнім, завжди випадає Верден, або одна з численних вершин Вогезів, або якась річечка — Сома чи Марна.

Коли менше ніж за годину той хлопчина після четвертого медичного огляду вискочив із порталу окружного військового комісаріату, збіг, спотикаючись, сходами вниз і, кинувшись на шию Аґнес, моїй матусі, прошепотів таку модну тоді приказку: «До лісу, до гаю — ще рік погуляю!», матуся вперше обняла Яна Бронського, і я не певен, чи була вона коли-небудь потім, обіймаючи його, така щаслива.

Подробиць того юного кохання воєнних років я не знаю. Ян продав частину своєї колекції поштових марок, щоб мати змогу задовольняти забаганки матусі, — вона ж бо дуже жваво сприймала все гарне, модне й дороге; крім того, він тоді нібито писав щоденника, який згодом, на жаль, десь пропав. Бабця, схоже, на взаємини цих двох молодих людей — не важко здогадатися, що ті взаємини виходили за межі суто родинних зв'язків — дивилася крізь пальці, адже Ян Бронський так само жив, трохи ще й по війні, у тісному помешканні в Тройлі. Вибрався він звідти аж тоді, коли вже не можна було заплющувати очей на те, що є такий собі пан Мацерат, і це довелося навіть визнати. З тим добродієм матуся зазнайомилася нібито влітку вісімнадцятого, коли служила помічницею сетрижалібниці в Зільбергамерському шпиталі під Олівою. Альфред Мацерат, родом із Райнської области, лежав там із наскрізь простреленим стегном і дуже скоро, маючи веселу райнську вдачу, став улюбленцем усіх сестержалібниць. Не була винятком і сестра Аґнес. Трохи одужавши, він шкутильгав коридором попідручки з тою чи тою санітаркою на кухню й допомагав там сестрі Аґнес, тому що сестринський підкапок так пасував до її округлого личка, до того ж сам він був запеклий кухар і вмів виливати свої почуття в усіляких супах.

Коли рана зажила, Альфред Мацерат лишився в Данцигу й одразу знайшов роботу представника своєї рейнської фірми — чималого підприємства паперообробної промисловости. Війна доходила кінця. Настав час підписувати мирні угоди, закладаючи основу майбутніх війн. Територію довкола гирла Вісли, приблизно від Фоґельзанґа на Свіжій косі, вздовж річки Ногат до Пікеля, а там Віслою вниз до Чаткау, потім ліворуч під прямим кутом до Шьонфліса, далі дугою повз Заскошінський ліс до Отомінського озера — Матерн, Рамкау й бабине Бісау лишаються збоку, — й нарешті біля Кляйн-Каца до самого Балтійського моря — всю цю територію проголошено Вільним містом Данциг і підпорядковано Лізі націй. Польщі в межах міста дістався вільний порт Вестерплате з арсеналом, управлінням залізницею і власна пошта на Гевеліусплац.

Коли поштові марки Вільного міста із зображеннями ганзейських вітрильників та гербів надавали листам червоно-золотистої ганзейської пишноти, то поляки на свої листи ліпили марки з картинами в похмурих фіолетових тонах, картинами, що ілюстрували історії про Казимира й Баторія.

Ян Бронський перейшов на службу до польської пошти. Його перехід здавався несподіваним, так само, як і його вибір на користь Польщі. Причину того, що він узяв польське громадянство, багато хто вбачав у поведінці моєї матусі. Двадцятого року, коли маршал Пілсудський розбив під Варшавою Червону Армію і це чудо на Віслі такі люди, як Вінцент Бронський, приписали Діві Марії, а військові фахівці — або генералові Сікорському, або генералові Вейґану, одне слово, того польського року моя матуся заручилася з громадянином Німецької імперії Альфредом Мацератом. Я схильний гадати, що бабця Ана, як і Ян, не схвалювала тих заручин. Вона лишила дочці крамничку в підвалі у

Тройлі, яка тим часом почала трохи розквітати, переїхала до брата Вінцента в Бісау, тобто на польські землі, і, як за коляйчеківських часів, перебрала на себе садибу й картопляні та бурякові поля, надавши змогу братові, на якого чимдалі більше сходила благодать, спілкуватися й провадити бесіди з непорочною королевою Польщі; а сама бабуся вдовольнялася тим, що сиділа в чотирьох спідницях біля осіннього багаття з картоплиння й задивлялася на обрій, що його й досі поділяли телеграфні стовпи.

Аж коли Як Бронський знайшов свою Гедвіґ — одну міську кашубку, що, однак, тримала ще землю в Рамкау, — знайшов і одружився з нею, взаємини між Яном і моєю матусею поліпшилися. Якось на танцях у кав'ярні «Войке», де вони випадково зустрілися, матуся, кажуть, відрекомендувала Яна Мацератові. Обидва такі різні, проте одностайні щодо моєї матусі, чоловіки сподобались один одному, хоч Янів перехід на Польську пошту Мацерат відверто й суто по-райнському назвав «п'яним вибриком». Ян запрошував танцювати матусю, Мацерат — крижасту, довготелесу Гедвіґ із тупим коров'ячим поглядом, через який родичам і знайомим завжди здавалося, що вона при надії. У кав'ярні вони ще довго танцювали одне з одним, мінялися парами й, поки кружляли в одному танку, вже думали про наступний, у ванстепі ще трохи поспішали одне поперед одного, в англійському вальсі вже почувалися розкутіше, в чарльстоні нарешті набули впевнености в собі, а в повільному фокстроті — чутгєвости, що межувала зі святобливістю.

Коли Альфред Мацерат у двадцять третьому — а того року коробка сірників коштувала таких грошей, що банкнотами з нулями на них можна було замість шпалер обклеїти цілу спальню, — брав заміж мою матусю, одним свідком у них був Ян, другим — бакалійник Мюлен. Про цього Мюлена я можу розповісти не багато. А згадати про того чоловіка треба лише через те, що матуся з Мацератом відкупили в нього бакалійну крамницю на околиці Ланґфура; справи в тій крамниці йшли кепсько, боржники вже довели її до ручки, і Мацератові з матусею вона дісталася саме під ту пору, коли запровадили рентну марку. Збігло небагато часу, й матуся, яка в підвальній крамничці на Тройлі навчилася витрушувати гроші з боржників, до того ж від природи була жінка бідова, метикована й за словом до кишені не лізла, знов налагодила справи в занепалій крамниці, отож Мацератові довелося полишити місце представника фірми, тим більше що в паперообробній галузі людей уже аж кишіло, й допомагати в крамниці.

Обоє чудово доповнювали одне одного. Те, чого матуся домоглася за прилавком, обслуговуючи покупців, корінний райнландець досягав у спілкуванні з представниками фірм та роблячи закупки на оптовому ринку. Не треба забувати також і про любов Мацерата до кухарського фартуха, до роботи на кухні; не цурався він і мити посуд, розвантажуючи матусю, яка більше полюбляла приготувати щось нашвидкуруч.

Хоча помешкання на Лабесвеґ, що сусідило з крамницею, було тісне й захаращене, однак порівняно з житловими умовами на Тройлі, про які я знаю лише з розповідей, воно було досить міщанське, тож матуся, принаймні в перші роки свого заміжжя, просто-таки розкошувала.

Крім довгого коридору з невеликим вигином — у цьому коридорі майже завжди лежали гори прального порошку «Персіль», — була ще й простора, однак так само наполовину, не менше, заставлена товарами — як, скажімо, консервні бляшанки, мішки з борошном та пакунки з вівсяними пластівцями — кухня. Основу цього помешкання на першому поверсі становила вітальня, що двома вікнами виходила в палісадник, оздоблений влітку мушлями з Балтійського моря, та на вулицю. Коли на шпалерах переважали бордові тони, то канапа була обтягнена майже пурпуровою тканиною. Розсувний обідній стіл із заокругленими ріжками, чотири чорні шкіряні стільці й кругленький курильний столик, якому раз у раз доводилося змінювати місце, стояли своїми чорними ніжками на синьому килимі. На підлозі між вікнами — чорний із золотом годинник. До пурпурової канапи притулилося чорне піаніно, що його спершу взяли напрокат, а згодом помалу викупили, біля нього — обертовий стільчик, накритий хутром із довгою шерстю. Навпроти піаніно — мисник. Чорний мисник із зсувними шліфованими шибками, обрамленими чорними декоративними планочками з орнаментом, на якому чергуються яйця та наконечники стріл; з чорним, масивним фруктовим барельєфом на нижніх дверцятах, за якими стояв посуд і лежали скатерки; з чорними ніжкамилапами, з чорним різьбленим верхом... А між низенькою й широкою кришталевою вазою з декоративними фруктами й зеленим, виграним у лотерею келихом — отой проміжок, що його згодом, завдяки матусиній діловій активності, мав заповнити світло-коричневий радіоприймач.

Спальня була витримана в жовтих тонах і виходила вікнами у двір чотириповерхового будинку з помешканнями на винайм. І повірте мені на слово: балдахін над широким подружнім ложем був блакитний, а в головах під цим блакитним склепінням лежала в печері, засклена в рамцях, покаянна Маґдалена тілесного кольору, зітхала в бік правого верхнього кута картини й заламувала на грудях руки, на яких було стільки пальців, що, здавалося, їх більше, ніж десять, і щоразу доводилося перелічувати. Навпроти подружнього ліжка — біла лакована шафа на одяг, із дзеркальними дверцятами, ліворуч — туалетний столик, праворуч — комод з мармуровим верхом, а зі стелі звисає спальна люстра — не обтягнена тканиною, як у вітальні, а на двох мідних ланцюгах з ясно-рожевими порцеляновими плафонами, так що крізь них було видно електричні лампочки, з яких лилося світло.

Сьогодні я барабанив довго, від ранку до самого полудня, я ставив своєму барабану запитання, бо хотів знати, які лампочки висіли в нашій спальні — сорокаватні чи шістдесятиватні. Це вже не вперше я ставлю собі й барабану таке важливе для мене запитання. Нерідко минають цілі години, поки я знов знайду дорогу до тих лампочок. Бо ж хіба мені щоразу не доводиться спершу забувати про ті тисячі джерел світла, які я, входячи до численних помешкань чи виходячи з них, оживляв або присипляв за допомогою відповідних вимикачів, щоб потім пустодзвонним барабанним дробом повернутися з хащ стандартних освітлювальних приладів до отих світильників у нашій спальні на Лабесвеґ?

Народжувала матуся вдома. Коли почалися перейми, вона ще стояла в крамниці й фасувала цукор у голубі півкілограмові й чвертькілограмові мішечки. Скінчилося тим, що везти її до жіночої лікарні було вже запізно; довелося бігти на сусідню Герташтрасе по бабу-сповитуху, яка вряди-годи ще бралася за свою валізку. У спальні вона помогла нам із матусею звільнитись одне від одного.

Світло цього світу мені вперше явилося в подобі двох шістдесятиватних електричних лампочок. Тим-то я ще й тепер не знаю кращого рекламного гасла для фірми «Осрам», ніж біблійні слова «Хай буде світло, і стало світло». Якщо не брати до уваги неминучого розриву промежини, то моє народження минало досить гладенько. Я легко вийшов головкою вперед, до чого так прагнуть усі породіллі, ембріони й пупорізки.

Скажу відразу: я був одним із тих вразливих і чутливих немовлят, духовний розвиток яких завершується з їхньою появою на світ, і надалі його треба лише підтверджувати. Якою мірою незалежно я, ще коли був ембріоном, прислухався лише до самого себе й, віддзеркалюючись у навколоплідних водах, відчував до себе повагу, такою самою мірою критично потім, уже під отими електричними лампочками, вислуховував перші мимовільні репліки моїх батька й матері. Вушка мої виявилися дуже чуткі. Хоч їх і не можна було назвати інакше, ніж малесенькі й приплюснуті, хоч вони й позлипалися, проте на означення «чарівні» однаково заслуговували; хай там як, а вони не проминали жодної з тих таких важливих потім для мене фраз, бо то були мої перші враження. Ба більше: те, що схоплювали мої вушка, я ту ж мить оцінював своїм крихітним мозочком і, належно обміркувавши все, що почув, ухвалював рішення: це чи те — робити, а решту — певна річ, облишити.

— Хлопчик, — сказав той пан Мацерат, що, на його гадку, був мій батько. — Колись наша крамниця перейде до нього. Тепер ми нарешті знатимемо, задля кого так надриваємось.

Матуся думала менше про крамницю, а більше про те, що треба придбати синові.

— А я так і знала, що буде хлопчик, хоч іноді й казала, що буде дівчинка.

Так я дуже рано познайомився з жіночою логікою, а потім ще почув:

— Коли малому Оскарові сповниться три рочки, треба буде подарувати йому бляшаного барабана.

Порівнюючи й зважуючи батькову й материну обіцянки, я, Оскар, довгенько придивлявся й прислухався до нічного метелика, що ненароком залетів до спальні. Не дуже великий, волохатий, він усе залицявся до обох шістдесятиватних лампочок, кидаючи тіні, багато більші, ніж були його крильця насправді; ті тремтливі тіні накривали цілу кімнату з усім, що в ній було, вони наповнювали її собою й робили ширшою. Мою увагу привертала, однак, не так гра світла й тіні, як оте шурхотіння, що зринало між метеликом і лампочками. Метелик лопотів так, немовби поспішав забути про все, що знав, немовби згодом він уже не матиме часу погомоніти з джерелами світла, немовби ця бесіда між метеликом і лампочками — в будь-якому разі остання його сповідь, і після того, як лампочки посвоєму відпустять йому гріхи, він уже ніколи не матиме нагоди ні чимось захопитися, ні скоїти гріха.

Сьогодні Оскар просто каже: «Метелик барабанив». Я чув, як барабанять кролики, лисиці й вовчки. Жаби можуть набарабанити негоду. Про дятла подейкують, нібито він вибарабанює з дерева личинок. Зрештою, і люди б'ють у литаври, тазики, казанки й барабани. Вони розповідають про револьвери з барабаном, порівнюють стрілянину з барабанним дробом, барабанять у двері, б'ють у барабани на ґвалт, барабанним боєм проводжають в останню путь. Це роблять барабанщики, маленькі барабанщики. Є композитори, які пишуть музику для струнних і ударних інструментів. З вашого дозволу, нагадаю вам іще про вечірню зорю, врочисту й звичайну, а також про всі дотеперішні зусилля Оскара. Але все це — ніщо проти тієї барабанної оргії на двох звичайнісіньких шістдесятиватних лампочках, яку влаштував нічний метелик з нагоди моєї появи на світ. Можливо, у чорній-пречорній Африці — та, либонь, і в Америці — трапляються негри, котрі ще не забули про Африку, можливо, ті люди, від природи наділені ритмом, мають хист — так само, або на зразок того, як це робив мій метелик, або наслідуючи африканських метеликів, що, як ми знаємо, ще більші й розкішніші, ніж східноєвропейські, — барабанити дисципліновано й воднораз розкуто; щодо мене, то я триматимуся своїх, східноєвропейських мірок, триматимусь, отже, того не дуже великого, притрушеного буруватим пилком нічного метелика, якого побачив, з'явившись на світ; і називатиму я його «наставником Оскара».

Було це на початку вересня. Сонце саме стояло під знаком Діви. Здалеку крізь ніч насувалася гроза, яка буває лише наприкінці літа і зрушує з місця скрині й шафи. Меркурій подарував мені критичний розум, Уран зробив мене винахідливим, Венера допомогла повірити в свою невеличку вдачу, а Марс — у шанолюбство. Ось-ось мали зійти Терези, і через це я ставав уразливим і схильним перебільшувати. Нептун досяг десятої оселі, полудня віку, й поставив мене на кітву між чудом і оманою. А Сатурн у третій оселі, стоячи навпроти Юпітера, поставив під сумнів моє походження. Одначе хто послав отого метелика і дозволив йому й отим громам та блискавицям, які бувають лише наприкінці літа і на які здатний хіба що старший учитель, розпалити в мені пристрасть до обіцяного матусею бляшаного барабана, роблячи той інструмент у моїй уяві чимдалі похватнішим і жаданішим?

Про люське око здійнявши крик і вдаючи з себе таке собі рожевеньке немовля, я вирішив категорично відкинути батькову пропозицію, тобто все, що стосувалося бакалійної крамниці, зате в належний час, тобто коли мені сповниться три роки, усе ж таки прихильно поставитися до матусиного бажання.

Розмірковуючи отак про своє майбутнє, я принагідно переконався: матусі й отому батькові Мацерату не судилося сприймати мої заперечення та рішення і, в разі потреби, ставитися до них з повагою. Самотньо, не відчуваючи розуміння з боку батька-матері, лежав собі Оскар під електричними лампочками й дійшов висновку, що так воно й триватиме, аж поки за років шістдесят-сімдесят станеться якесь коротке замикання й остаточно позбавить струму всіх джерел світла; отож йому й узагалі перехотілося жити, перше ніж почалося те його життя під електричними лампочками. І тільки обіцяний бляшаний барабан завадив мені якось рішучіше продемонструвати своє бажання повернутися до колишнього ембріонального стану головкою вниз.

До того ж і баба-сповитуха вже перетяла пуповину; робити щось було запізно.

Фотоальбом

Зберігаю я один скарб. Я зберігав його, то ховаючи, то дістаючи знов, усі ці тяжкі роки, що складалися з самих календарних дат; ідучи в товарному вагоні, я притискав його, мовби коштовність, до грудей, а коли засинав, Оскар спав на своєму скарбі — на фотоальбомі.

Що б я робив без цього сімейного склепу, що відкритий цілому світу й розставляє все на свої місця? У ньому сто двадцять сторінок. І на кожній наліплено по чотири, по шість, а подекуди лише по дві фотокартки — одна побіля одної й одна під одною, прямокутні, дбайливо розподілені, тут розташовані симетрично, там — без жодної симетрії. Альбом оправлений шкірою, і що старішим він стає, то дужче нею пахне. Був час, коли альбому завдавали шкоди вітер і негода. Фотокартки відставали, і їхній безпорадний вигляд змушував мене шукати затишку й нагоди, щоб клеєм забезпечити ледве не занапащеному знімку його родове місце.

Чи є який-небудь роман, чи є бодай щось у цьому світі, що могло б позмагатися з епічним розмахом фотоальбому? Боже милостивий, ти, мов старанний фотоаматор, щонеділі клацаєш нас ізгори, тобто в страшенно зменшеному вигляді й виставляючи більш чи менш вдале освітлення, а потім вклеюєш наші знімки до свого альбому, поможи ж мені впевнено пройти крізь цей мій альбом, і не дозволяй ніде непристойно довго, хоч і з насолодою, затримуватись, і не давай поживи для Оскарового потягу до всього заплутаного, мені ж бо так кортить, щоб поряд із знімками поставали оригінали.

Принагідно зауважу: тут можна побачити найрізноманітніші мундири, тут змінюються моди й зачіски, матуся стає повнішою, Ян — хирлявішим, тут трапляються люди, яких я зовсім не знаю, тут можна тільки гадати, хто робив той чи той знімок, тут, зрештою, все йде на спад, а фотографія художня, якою вона була на зламі сторіч, деградує до сучасної фотографії широкого вжитку. Візьмімо хоч би отой пам'ятник дідові Коляйчеку й оцей паспортний знімок мого товариша Клепа. Навіть якщо просто покласти поряд тонований сепією дідів портрет і клепівське глянсове фото до паспорта, на яке так і проситься печатка, то знов і знов стає очевидно, до чого нас довів прогрес у галузі фотографії. Зокрема оте чортибатьказна-що з терміновим фотографуванням. При цьому самому собі я мав би дорікати більше, ніж дорікаю Клепові, адже це мені, власникові альбому, належало б дбати про його рівень. Якщо одного дня перед нами розверзнеться пекло, то одна з найвишуканіших мук буде така: голу людину замикатимуть в одній кімнаті з усіма її знімками в рамках. Хутенько додаймо трохи пафосу: о ти, той, хто серед моментальних, термінових і паспортних знімків! О ти, той, хто сидить у світлі лампи-спалаху, ти, хто стоїть рівно перед похилою Пізанською вежею, ти, хто в кабінці фотоательє, кому треба повернути до світла праве вухо, щоб не зіпсувати знімка до паспорта! А тепер геть пафос: може, й це пекло виявиться стерпним, адже найгірші знімки н$злює лише уява, їх ніколи не роблять, а якщо й роблять, то плівку не проявляють.

Клеп і я попервах на Юліхерштрасе — це там ми, наминаючи спагеті, потоваришували — не лише фотографувались, а й замовляли проявляти плівку й робили знімки. Я тоді саме виношував плани податися в мандри. Тобто на душі в мене було так тоскно, що хотілося кудись гайнути, але спершу я мав одержати паспорта. Та позаяк на повноцінну подорож із заїздом до Рима, Неаполя чи хоч би до Парижа грошей не вистачало, то цей брак готівки мене навіть тішив, бо нема нічого сумнішого, ніж вирушати з дому в такому пригніченому настрої. Однак і Клеп, і я мали досить грошей на кіно, і в ті часи ми ходили до кінотеатрів, де, беручи до уваги Клепові уподобання, дивилися вестерни, а відповідно до моїх потреб — фільми, в яких Марія Шель проливала сльози в ролі сестри-жалібниці, а Борше в ролі головного лікаря відразу після страшенно складнющої операції грав при відчинених балконних дверях сонати Бетговена й демонстрував своє почуття відповідальности. Нам було дуже шкода, що сеанси тривали тільки дві години, бо декотрі програми можна було б подивитися й по двічі. Нерідко після завершення фільму ми підводилися з місць, маючи намір узяти квитки на нього ще раз. Та коли ми виходили з зали й бачили перед касою чергу на денний сеанс — часом довшу, часом коротшу, — то робилися вже не такі сміливі. Щоб зважитися й стати у хвіст тої черги, нам було надто соромно — не лише перед касиркою, а й перед зовсім чужими типами, що просто-таки безсоромно витріщалися на наші фізіономії.

Отож майже після кожного сеансу ми йшли до фотосалону неподалік від майдану Графа Адольфа фотографуватися на паспорт. Там нас уже знали й, коли ми входили, посміхались, а проте люб'язно запрошували сідати; ми були клієнти, а отже, заслуговували на повагу. Щойно кабінка звільнялася, дівчина, про яку я тільки й пам'ятаю, що вона була мила, запихала нас туди одного по одному; спершу вона обсмикувала й кілька разів поправляла, всаджуючи як слід, мене, потім Клепа й наказувала не кліпати доти, доки світлові спалахи і зв'язаний з ними дзвінок повідомляли, що плівка шість разів поспіль зафіксувала наші зображення.

Сфотографувавши мене й Клепа, дівчина садила обох — кутики ротів у нас були все ще застиглі — у зручні плетені крісла й мило — щоразу мило, вона й одягнена була дуже мило — просила п'ять хвилин потерпіти. Ми чекали залюбки. Зрештою, було на що й чекати: на наші паспортні знімки, побачити які нам просто не терпілося. Не минало й сімох хвилин, як дівчина — така сама мила, а більше про неї важко щось сказати — подавала нам два конверти, й ми розплачувались.

Отой тріумф у ледь витрішкуватих Клепових очах... Як тільки ми одержували конверти, у нас з'являвся й привід зайти до сусідньої забігайлівки, бо кому ж охота розглядати власні паспортні знімки просто на запилюженій вулиці, серед отого гармидеру, стоячи стовпом у потоці перехожих. І там само, як ми лишалися вірні нашому фотосалону, ми завертали щорозу до тієї самої забігайлівки на Фрідріхштрасе. Замовивши пиво, кров'янку з цибулею та чорний хліб, ми, поки виконували наше замовлення, розкладали ще трохи вологі знімки на всьому круглому дерев'яному столику, й за пивом та кров'янкою — а їх приносили без затримки — кожен заходжувався вивчати напружені риси власного обличчя.

Крім того, ми завше приносили з собою знімки, зроблені з нагоди попереднього походу в кіно, тож мали змогу порівняти їх із свіжими; а там, де трапляється нагода щось порівняти, маєш право замовити і другий, і третій, і четвертий кухоль пива — щоб було веселіше або, як кажуть на Райні, для настрою.

І все ж таки було б хибно стверджувати, нібито за допомогою паспортного знімка засмучена людина може обернути свій смуток, на щось безпредметне, бо справжній смуток уже сам собою безпредметний, принаймні мій, та й Клепів також, н£ можна було пояснити нічим, і саме своєю майже розкуто-веселою безпредметністю він засвідчував власну силу, якої не могло похитнути ніщо. І коли й була змога якось поладнати з нашим смутком, то тілько за допомогою фотокарточок, позаяк на тих серійно виготовлених моментальних знімках ми бачили себе хоч і не вельми виразно, зате — і це було важливіше — пасивними й нейтралізованими. Ми могли поводитися з собою як завгодно і при цьому пити пиво, люто накидатися на кров'янку, підігрівати настрій і жирувати. Ми свої знімки перегинали, згортали й розрізали ножицями, що їх саме для цього завжди приносили з собою. Ми складали портрети давніші й нові, робили себе одноокими, триокими, замість вух приставляли собі носи, розмовляли або мовчали правим вухом і замінювали підборіддя лобом. Такі монтажі кожен робив не лише з власним зображенням; Клеп позичав окремі деталі в мене, я брав щось характерне в нього. У нас виходили нові і, як ми сподівалися, щасливіші створіння. Час від часу ми кому-небуть дарували свої знімки.

Ми (я кажу тут лише про себе й Клепа, а змонтовані фізіономії в цю справу не вплутую) взяли собі за звичку щоразу, коли приходили до тієї пивнички — а вона бачила нас не рідше, ніж один раз на тиждень, — дарувати кельнерові, якого ми називали Руді, фотокартку. І той тип, Руді, який нібито сподобився дванадцятерох власних дітей, а ще вісьмох опікав, умів зглянутися над нами й, маючи вже добрий десяток знімків у профіль і ще більше — анфас, щоразу, коли ми після довгих обговорень і скрупульозних відборів передавали йому знімок, робив на обличчі співчутливу міну й дякував.

Кельнерці за шинквасом і отій рудій, як лисиця, дівці з лотком сиґарет на шиї Оскар жодної фотокартки не подарував: жінкам не можна дарувати фотокарток, бо вони можуть тільки наробити з ними зла. А ось Клеп — загалом він повертавсь, як ведмідь за горобцями, одначе йому, було, і їсти не давай, аби лиш перед жінками похизуватись, і такий уже товариський з ними, що аж голову втрачає, — той одного дня, нічого мені не сказавши, мабуть, таки подарував тій сигаретниці свою фотокартку, бо потім заручився з тим жовторотим нахабеням, а згодом і одружився, щоб забрати фотокартку назад.

Та це я вже забіг наперед і присвятив надто багато слів останнім сторінкам фотоальбому. Ті безглузді моментальні знімки на таке не заслуговують, а якщо й заслуговують, то лише для порівняння — щоб дати вам зрозуміти, яким великим і недосяжним, ба навіть високохудожнім ще й нині постає в мене перед очима портрет мого діда Коляйчека на першій сторінці альбому.

Низенький і товстенький, стоїть він біля столика на точених ніжках. На жаль, сфотографувався він не як палій, а як член добровільної пожежної дружини Бранка. Тобто без отих густих вусів. Проте добре підігнана пожежна форма з медаллю за порятунок і пожежним шоломом, завдяки якому столик обертається на вівтар, майже замінюють густі палієві вуса. Якого ж поважного вигляду він уміє прибрати — так наче вже знає про всі біди й страждання нового сторіччя! Той іще гордий, попри весь його трагізм, погляд був за часів другої імперії, схоже, досить звичний і популярний, адже ми бачимо його і в Ґреґора Коляйчека, отого п'яниці з порохівні, який на знімку має, однак, доволі тверезий вигляд. Ще більшу містику — адже знімок зроблено в Ченстоховій — навіює постать Вінцента Бронського з освяченою свічкою в руці. Фото молоденького й худенького Яна Бронського — це свідчення свідомо-меланхолійного змужніння, свідчення, що його досягнуто засобами фотографії раннього періоду в її розвитку.

Тодішнім жінкам такий погляд, незважаючи на відповідну позу, вдавався рідше. Навіть моя бабця Ана, яка все ж таки була, бачить Бог, жінка ще та, на знімках, зроблених перед Першою світовою війною, пишається з дурненькою, неприродною усмішкою на вустах, і, дивлячись на неї, навіть не здогадаєшся, який притулок можна знайти під чотирма її широченними, накинутими одна поверх одної, такими мовчазними спідницями.

Усміхалися вони перед фотографом, що, пританцьовуючи під своєю чорною хусткою, клацав затвором, ще й у воєнні роки. На цупкому картонному аркуші завбільшки як дві поштові листівки я маю відразу двадцятьох трьох сестер-жалібниць зільбергамерського шпиталю, серед них — і моя матуся, помічниця сестри-жалібниці, і всі вони збилися довкола капітана медичної служби, постать якого обіцяє опору й підтримку. Трохи невимушеніше тримаються шпитальні дами в професійно поставленій сцені якогось костюмованого балу, де беруть участь і воїни, що вже майже одужали. Матуся зухвало примружила око й випнула губки так, наче зібралася когось поцілувати, і це, попри її янгольські крильця та коси зі срібного дощику, ніби промовляє: янголи теж мають стать. Мацерат, що стоїть перед нею навколішках, вибрав костюм, який залюбки носив би щодня: в білому кухарському фартусі й накрохмаленому ковпаку він розмахує ополоником. Зате в мундирі й при Залізному Хресті другого класу він, як і Коляйчеки та обидва Бронські, дивиться, навпаки, усвідомлено-трагічно просто перед себе й у цьому на всіх знімках перевершує жінок.

Після війни обличчя в людей стали інакші. У чоловіків такий вигляд, наче їх посписували з судна на берег, і тепер уже жінки краще вміють уписатися в кадр, це в них є підстави мати поважний вигляд, це вони, навіть коли всміхаються, не хочуть приховувати замальований біль, що його довелося пізнати. Вона була їм до лиця, ота журба жінок двадцятих років. Хіба ж вони, ті, що на знімках сидять, стоять чи напівлежать із приліпленими до скронь кренделиками чорних кіс, не знайдуть гармонії між святобливістю і продажністю ?

Фото моєї двадцятитрирічної матусі — його зроблено, мабуть, незадовго до її вагітности — показує нам молоду жінку, яка ледь схилила набік круглу голівку правильної форми на гладенькій м'ясистій шиї й дивиться, однак, просто в очі тому, хто розглядає знімок; її чуттєві риси лише трохи пом'якшує вже згадана журлива усмішка та пара очей, що, здається, вже звикли бути скорше сірими, ніж синіми, й споглядати душі людей, як і свою власну, мов твердий предмет — скажімо, філіжанку на каву чи кінчик сигарети. Коли б мені спало на думку схарактеризувати матусин погляд якимсь прикметником, то слівця «проникливий» виявилося б, очевидно, замало.

Не цікавіші, хоч про них і легше щось сказати, а тому вони й повчальніші, і гуртові знімки тих часів. Просто дивом дивуєшся, наскільки кращі й шлюбніші були вінчальні вбрання, коли підписали Рапальський договір. У Мацерата на весільному знімку ще цупкий комірець. Вигляд у молодого досить непоганий, елегантний, майже інтелігентний. Праву ногу він виставив наперед — певно, хоче бути схожим на якогось кіноактора тих часів, скажімо, на Гаррі Лідтке. Спідниці й сукні тоді носили короткі. У моєї пошлюбленої матусі біла шлюбна сукня — внизу плісирована й у рясних зборках — ледве прикриває коліна, демонструючи її стрункі ніжки й граційні ступні танцівниці в білих черевичках із пряжками. На решті знімків зібралися всі весільні гості. Серед тих, хто вбраний і позує по-міському, раз у раз упадають у вічі бабця Ана і її обдарований Божою ласкою брат Вінцент завдяки своїй провінційній штивності й збентеженню, яке викликає довіру. Ян Бронський, що, як і моя матуся, і його тітка Ана, і його відданий Діві Небесній батько, вийшов із того ж таки картопляного поля, вміє, однак, приховати своє сільське, своє кашубське походження за святковою елегантністю польського поштового службовця. Хоч яким малим і крихкотілим здається він, стоячи серед здорових, дебелих гостей, його незвичайні очі, майже по-жіночому пропорційне обличчя, навіть коли він стоїть скраю, роблять його центральною постаттю будь-якого знімка.

Я вже довгенько розглядаю один гурт, що його знято невдовзі після весілля. Доводиться взяти барабан і, дивлячись на цей коричнюватий матовий прямокутник, спробувати на полакованій блясі паличками оживити тризір’я, що прозирає на картоні.

Нагода зробити цей знімок трапилася, схоже, на розі Маґдебурґерштрасе і Гересанґер, поряд з гуртожитком польських студентів, тобто в помешканні Бронських, бо на задньому плані видно осяяний сонцем, напівзавитий крученою квасолею балкон такого фасону, який ліпили до помешкань тільки поляки в своїй слободі. Матуся сидить, Мацерат і Ян Бронський стоять. Але ж як вона сидить, як ті два стоять! Був час, коли я просто з дурної голови пробував виміряти шкільним циркулем, що його мусив купити для мене Бруно, а також лінійкою й трикутником розподіл сил у цьому тріумвіраті — атож, тріумвіраті, адже матуся цілком замінювала чоловіка. Кут нахилу шиї створював нерівнобедреного трикутника, і це призвело потім до зміщення паралелей, до насильної конгруенції, до того, що циркуль описав дути, які доленосно перетнулися вже за межами трикутиника, тобто на зеленому тлі крученої квасолі, внаслідок чого з'явилася певна точка, бо я й шукав ту точку, я не мав сумніву в тому, що вона є, я прагнув її знайти, ту вихідну точку, а то й узагалі зайняти на ній позицію.

Таке дилетантське вимірювання не дало нічого, крім манюсіньких, однак прикрих дірочок, які я наробив циркулем у найважливіших місцях цієї дорогоцінної світлини. Що ж у ньому такого особливого, в тому знімку? Що спонукало мене шукати і, коли хочете, навіть знаходити на тому чотирикутнику математичні, ба навіть — сміх, та й годі! — космічні асоціації? Троє людей: жінка на стільці й двоє чоловіків, що стоять обабіч. У неї — чорні коси й холодна завивка, у Мацерата — біляві кучері, в Яна — темно-каштановий чуб, гладенько зачесаний назад. Усі троє всміхаються, Мацерат ширше, ніж Ян Бронський, в обох горішні зуби оголені вп'ятеро дужче, ніж у матусі, в якої ледь помітна усмішка залягла лише в кутиках губів, а в очах від неї — взагалі ні сліду. Ліву руку Мацерат поклав на матусине праве плече, Ян вдовольняється тим, що легенько, ніби мимохіть, торкається правицею спинки стільця. Матуся, повернувши коліна праворуч, сидить досить рівно й тримає на колінах якусь книжку (я довгенько гадав, що то — один із Янових альбомів з поштовими марками, згодом — журнал мод і нарешті — колекція портретів знаменитих кіноакторів із сигаретних коробок). Матусині руки лежать так, немовби вони ось-ось, щойно клацне затвор і знімок буде зроблено, перегорнуть сторінку. Усі троє мають щасливий вигляд, вони наче оберігають одне одного від несподіванок, що можуть трапитися, якщо котресь із цього троїстого союзу заведе власні таємниці чи вже приховує їх від самого початку. Ці троє, пов'язані одне з одним, не можуть обійтися без когось четвертого, а саме без Янової дружини Гедвіґ Бронської, вродженої Лемке, яка під той час уже, мабуть, була вагітна Стефаном, — не можуть обійтися через те, що Гедвіґ мала націлювати фотокамеру на них, тобто на щастя цих трьох, щоб утримати їхнє потрійне щастя хоча б за допомогою світлин.

Я діставав з альбома й інші чотирикутники і клав їх поряд із цим. Знімки, на яких можна побачити або матусю з Мацератом, або матусю з Яном Бронським. На жодному з них не проступає так виразно, як на тому, що його зроблено на балконі, щось невідворотне, якесь єдино можливе рішення. Ян із матусею в одному кадрі: тут відчувається трагізм, золотошукання й примха, яка обертається на пересит — той пересит, що несе з собою примху. Мацерат удвох із матусею: тут краплями сочиться перспектива вихідних, тут шкварчить шніцель по-віденському, тут трохи бурчать перед тим, як сісти до столу, й позіхають після того, як поїдять, тут перед сном мусять розповідати одне одному анекдоти чи нагадувати про сплату податків, щоб подружнє життя набувало духовної основи. І все ж оцій зафіксованій на фотопапері нудьзі я віддаю перевагу над отим просто-таки непристойним моментальним знімком пізніших років, де матуся сидить на колінах у Яна Бронського на тлі Олівського лісу поблизу Фройденталя. Це неподобство (Ян запустив руку матусі під спідницю) — всього-на-всього вияв нестямної пристрасті нещасливої пари, що чинить перелюб від першого дня подружнього життя матусі з Мацератом, а той виступає тут для цих двох, як я здогадуюсь, байдужим фотографом. Тут і сліду не лишилося від тієї незворушности, тих свідомо-обережних рухів, які ми бачимо на «балконному» знімку і які були можливі, очевидно, тільки тоді, коли обидва чоловіки стояли позаду матусі, поруч із нею або лежали у неї в ногах, як ото на морському пляжі в Гойбуде (див. знімок).

Є в альбомі й ще один чотирикутник, він показує трьох людей, які відіграли найважливішу роль у перші роки мого життя і які утворюють трикутник. Хоч цей знімок і не такий насичений, як «балконний», а проте випромінює той самий сповнений напруги мир, що його не можна укласти й підписати, либонь, інакше, ніж між трьома учасниками. Можна скільки завгодно сваритися з приводу улюбленої теми трикутника в театрі, та коли на кону лише двоє, то що їм робити, як не дискутувати до хрипоти чи потай чекати на третього? А на моїй картинці їх троє. Вони грають у скат. Тобто кожне тримає карти, як добре дібране віяло, але дивиться не в свої козирі, як це роблять, коли хочуть загострити гру, а в об'єктив. Янова долоня плиском лежить на столі поряд із дрібними грішми, тільки випростаний вказівний палець кудись показує; Мацерат уп'явся нігтями в скатерку; матуся дозволила собі невеличкий і, як мені здається, досить вдалий жарт: вона відкрила одну карту й показує її в об'єктив, але так, щоб інші два партнери ту карту не бачили. Як же легко, одним-однісіньким рухом, просто показавши чирвову даму, можна відродити давній невинний символ! Бо хто ж не присягався у вірності дамі свого серця!

Скат — а в нього, як усі, певно, знають, можна грати лише втрьох — для матусі й обох чоловіків був не просто гра і саме та, що треба; це було їхнє пристановище, їхня гавань, в якій вони ховалися щоразу, коли життя спокушало їх зійтися в парі, побути вдвох — у тому чи тому складі — й грати в оті безглузді ігри, як, скажімо, шістдесят шість чи мюле.

А тепер годі про тих трьох, що привели мене на світ, хоч їм і так нічого не бракувало. Перше ніж я перейду до самого себе, кілька слів про Ґретхен Шефлєр, матусину подругу, та її пекаря, себто законного чоловіка, Александера Шефлєра. Він — лисий, вона, як усміхається, виставляє напоказ усі свої конячі зуби, половина з яких — золоті. Він — куцоногий і, коли сидить на стільці, ніколи не дістає ступнями до килима; вона — у власноруч в'язаних сукнях та кофтах, геть заляпаних узорами. Далі — знімки обох Шефлєрів у шезлонгах або на тлі рятувальних шлюпок пароплава «Вільгельм Густлов», що належить товариству «Сила в радостях», а також на прогулянковій палубі «Таненберґа» від морського судноплавства Східної Пруссії. З року в рік ті двоє вирушали подорожувати на пароплаві й живі-здорові привозили сувеніри з Пілау, Норвегії, Азорських островів, Італії додому на Кляйнгамервеґ, де він випікав булочки, а вона оторочувала зубчиками наволочки. Коли Александер Шефлєр мовчав, він без упину облизував кінчиком язика горішню губу, а городник Ґреф, Мацератів товариш, який мешкав навскоси від нас через дорогу, цю його манеру називав вульгарною і непристойною.

Хоч Ґреф і мав дружину, однак був він скоріше ватажок скаутів, ніж її чоловік. На одному зі знімків ми бачимо його, кремезного, сухорлявого, у формі з короткими штанями, командирськими аксельбантами і в скаутському капелюсі. Поруч із ним у такій самій уніформі стоїть білявий, трохи волоокий, хлопець років тринадцятьох; Ґреф поклав йому на плече ліву руку й, засвідчуючи свою прихильність, притискає його до себе. Того хлопця я не знав, а Ґрефа мені ще належало пізнати й зрозуміти згодом через його дружину Ліну.

Розглядаючи моментальні знімки тих, що подорожували із «Силою в радощах», і свідчень ніжної еротики скаутів, я замріявся. Тепер я хочу швиденько перегорнути кілька сторінок і нарешті підступити до себе, до свого першого фотографічного зображення.

Я був гарненькою дитиною. Сфотографували мене на Трійцю у двадцять п'ятому році. Мені сповнилося тоді вісім місяців, і я був на два місяці молодший від Стефана Бронського, такий самий завбільшки знімок якого наліплено на наступній сторінці; Стефан випромінює там таку посередність, що її просто важко описати словами. Ту. поштову листівку (у неї хвилясті, майстерно обрізані краї, а зворотний бік розграфлено, щоб там писати адресу) надрукували, мабуть, чималим накладом — для сімейного вжитку. Віконце на розтягненому вширшки прямокутнику має форму надто симетричного яйця. Голенький, символізуючи жовток, я долілиць лежу собі на білій шкурі — якийсь арктичний білий ведмідь, мабуть, пожертвував її східноєвропейському фотографові-професіоналу, що спеціалізувався на дитячих знімках. Для мого першого портрета, як і для багатьох інших знімків того часу, вибрали також той неповторний, коричнюватий теплий відтінок, що його хотілося б назвати гуманним — на відміну від негуманних, гладеньких чорно-білих відбитків наших днів. Тьмяне, розмите — певно, намальоване — листя створює темний, пожвавлений кількома світлими плямами задній план. Моє гладеньке здорове тільце спокійно лежить на шкурі — трохи навскоси, випроставшись, перебуваючи під впливом полярної батьківщини білого ведмедя, — тоді як круглу, як м'яч, дитячу голівку я напружено тягну вгору й блискучими очима дивлюся на того, хто розглядатиме потім мою голизну.

Можуть сказати: знімок як знімок, дитячі знімки всі такі. Але ви тільки подивіться на оці ручки, і вам доведеться визнати: мій перший портрет зовсім відрізняється від незліченних окрас різноманітних альбомів, де суціль — чарівні створіннячка. Я лежу, стиснувши ручки в калаки. Пальчиків-сардельок, які безтямно, піддаючись ще темному хапальному інстинкту, граються кудлами шкури білого ведмедя, ви не побачите. Натомість обабіч голови пурхають не на жарт стиснуті невеличкі хапалочки, щомить ладні впасти вниз, задати тон. Який тон? Барабанний!

Поки що його ще нема — того, якого з нагоди мого народження під електричними лампочками мені пообіцяли подарувати на мої треті роковини; однак досвідченому монтажерові нічого не варто було б додати сюди відповідне, тобто зменшене зображення дитячого барабана, навіть не вдаючись до жодної ретуші моєї пози. Довелося б тільки прибрати оте безглузде ганчір'яне звірятко, на яке я навіть не звертаю уваги. Воно й так як приший кобилі хвіст у цій загалом вдалій композиції, темою якої обрано той кмітливий, прозорливий вік, коли ось-ось мають прорізатися молочні зубки.

Згодом на шкуру білого ведмедя мене вже не клали. Я мав, певно, півтора року, коли мене в дитячому візку на високих коліщатах поставили під штахетником, зубці й поперечки якого так чітко відтіняло снігове покривало, що напрошується припущення: цей знімок зроблено в двадцять шостому році. Той грубо збитий паркан, що пахнув просмоленими дошками, нагадує мені, коли його розглядати довше, передмістя Гохштріс, у просторих казармах якого колись розквартировувалися гусари макензенського полку, а за моїх часів — поліція Вільного міста. Але ніхто з конкретних мешканців того передмістя на думку мені не спадає, тож можна гадати, що мене там сфотографували, коли батько з матусею один раз гостювали в людей, яких згодом я вже ніколи не бачив, а якщо й бачив, то лише мимохідь.

Матуся й Мацерат, попри холодну пору, стоять обабіч мого візка без зимових пальт. Ба більше, на матусі — російська кофта з довгими рукавами, а вишитий візерунок на ній надає цьому зимовому знімку ось якого вигляду: десь у глибині Росії фотографують царську родину, камеру тримає Распутін, я — царевич, а за парканом причаїлися меншовики з більшовиками й, майструючи саморобні бомби, вирішують занапастити мою самодержавну сім'ю. Коректна, середньоєвропейська і, як з'ясується згодом, доленосна дрібнобуржуазність Мацерата згладжує насильну гостроту цієї трагічної теми, яку приховує знімок. Люди навідалися до мирного Гохштріса, ненадовго, навіть не накидаючи зимових пальт, вийшли з помешкання надвір, попросили, щоб господар сфотографував їх із маленьким і веселим, як того й хотілося татові і мамі, Оскаром посередині й одразу потому повернулися в тепло, щоб смакувати кавою з печивом та збитими вершками і тішитися життям.

Є ще добрий десяток моментальних знімків, на яких однорічний, дворічний, двозполовиноюрічний Оскар лежить, сидить, повзе й біжить. Знімки повиходили більш-менш непогані й загалом є мовби підготовчою стадією того портрета на повен зріст, що його замовили з нагоди мого триріччя.

А тут я його вже маю, свого барабана. Ось він, новесенький, з білими й червоними зубчиками вже висить у мене на животі. Ось я з почуттям власної гідносте, з поважним, сповненим рішучосте обличчям склав навхрест на блясі дерев'яні палички. Ось на мені смугастий светрик. Ось я стою в лискучих лакованих черевичках. Ось чубчик на голові в мене стирчить, наче щітка, — хоч бери та чисть нею що завгодно. А тут у моїх синіх очах, у кожному з них прозирає жадання влади, яка нікому не хоче коритися. А ось мені пощастило тоді зайняти позицію, відмовлятися від якої я не мав жодної причини. Тут я сказав, я зважився, я поклав собі нізащо в світі не ставати політиком, а вже бакалійником — і поготів, краще вже поставити крапку й лишитися таким навік — і я таким і лишився, намагаючись не змінювати ні зросту, ні вигляду впродовж багатьох-багатьох років.

Маленькі люди й великі люди, Малий Бельт і Великий Бельт, малі літери й великі літери, карлики й Карл Великий, Давид і Ґоліаф, хлопчик-мізинчик і гвардійці-велети; а я лишився трилітком, гномиком, капшуком, від горшка три вершки, лишився, щоб потім не довелося дошукуватися всіляких різниць — як, скажімо, між малим і великим катехізисом, щоб не стати так званим дорослим чоловіком заввишки метр і сімдесят два сантиметри й не потрапити до лап чоловікові, який, голячись перед дзеркалом, сам себе називає моїм батьком, і щоб не звалити на свої плечі підприємства, яке під назвою крамниця бакалійних товарів на бажання Мацерата мало стати для двадцятиоднорічного Оскара світом дорослих. Щоб не довелося бряжчати касою, я вчепився в барабан і після того, як мені сповнилося три роки, не виріс ні на йоту, зостався трирічним, зате й утричі розумнішим, тим, кого всі дорослі перевершували зростом, хто в такий спосіб мав перевершувати дорослих розумом, хто не хотів порівнювати власну тінь з їхніми тінями, хто завершив свій розвиток — і внутрішній, і зовнішній, тоді як дорослі ще у похилому віці мусили розводитися про розвиток, хто легко осягав те, що дорослим давалося коштом неймовірних зусиль, а незрідка й мук, кому не треба було з року в рік купувати більші черевики й штани для того, аби лишень довести, що щось там росте.

І все ж таки — й цього не може заперечити навіть сам Оскар — у нього дещо таки росло, і не завжди мені на добро, і зрештою воно досягло месіанських розмірів; та хто ж із дорослих за моїх часів придивлявся, хто прислухався до завжди трирічного барабанщика Оскара?

Чара, чарка, чарочка

Щойно я описав знімок, котрий показує Оскара на повен зріст, із барабаном і барабанними паличками, й воднораз розповів, які давно визрілі рішення він, поки його фотографували, ухвалював, споглядаючи гостей, що з нагоди його дня народження зібралися навколо святкового пирога з трьома свічками; а тепер, коли згорнений альбом уже німо лежить переді мною, я хочу згадати про ті обставини, які хоч і не дають пояснення моєму такому довгому триріччю, проте, викликані мною, все ж таки відіграли свою роль.

Від самого початку мені було очевидно: дорослі тебе не зрозуміють і, якщо ти вже не підростатимеш у них на очах, називатимуть недорозвиненим, вони тягатимуть тебе й свої гроші до сотень лікарів, намагаючись домогтися якщо не твого одужання, то принаймні пояснення твоєї недуги. Отож, щоб обмежити ті консультації якоюсь стерпною кількістю, я мусив, перше ніж лікар дасть своє пояснення, зі свого боку придумати переконливу причину затримки свого зросту.

Сонячний день у вересні, мій третій день народження. Лагідне, прозоре, мов скло, бабине літо, навіть сміх Гретхен Шефлєр лунає не так різко. Матуся награє на піаніно щось із «Циганського барона». За спиною в неї, позад обертового дзиглика, стоїть Ян, торкаючись її плеча й намагаючись зазирнути в ноти. Мацерат уже готує на кухні вечерю. Бабця Ана з Гедвіґ Бронською й Александером Шефлєром підсовуються ближче до городника Ґрефа — той завше знає багато історій, скаутських історій, в яких виявляється відданість і мужність; не забудьмо також про годинника на підлозі, який не пропускає жодної чверті години цього так тонко зітканого вересневого дня. А оскільки всі, як і годинник, були дуже заклопотані й від мадьярської землі, батьківщини циганського барона, через Трефових скаутів, що саме переходили Вогези, незрима лінія потяглася повз Мацератову кухню, де на сковороді від жаху корчилися кашубські лисички з яєчнею-бовтанкою та підчеревиною, вздовж коридору до крамниці, то я, знічев'я постукуючи по своєму барабану, нишком і собі рушив туди ж таки й невдовзі опинився за прилавком, досить далеченько від піаніно, лисичок і Вогезів; тут я завважив, що ляда до підвалу відкинута: певно, Мацерат, коли лазив по бляшанку з консервованими фруктами на солодке, забув її причинити.

І все ж минула ще добра хвилина, поки я збагнув, чого чекала від мане ляда до нашого підвалу. Крий Боже, не самогубства! Це було б таки аж надто просто. Одначе щось інше було важче, болючіше, вимагало від мене жертви, й уже тоді, як і щоразу, коли я мусив чимось жертвувати, чоло мені зросив піт. Головне — щоб не постраждав барабан, його треба було зберегти цілим, знести шістнадцятьма вичовганими східцями вниз і покласти десь серед мішків із борошном, згодом пояснивши цим, чому він лишився неушкоджений. А тоді — знов нагору, аж на восьмий східець, або ні, можна й на сьомий, чи досить навіть на п'ятий. Та якщо падати з п'ятого, то де гарантія, що гулі виявляться досить правдоподібні? Тоді слід піднятися вище, ні, десятий східець знизу — це вже надто високо, й нарешті з дев'ятого я кидаюся вниз, головою вперед, на цементну підлогу нашого підвалу, зачепивши дорогою й зірвавши полицю, заставлену всю пляшками з малиновим сиропом.

Ще до того, як мою свідомість заслала пелена, я встиг переконатися, що експеримент таки вдався: пляшки з малиновим сиропом, які я зумисне скинув на підлогу, наробили достатньо гуркоту для того, щоб виманити Мацерата з кухні, матусю — від піаніно, решту гостей, що поприходили на день народження, — з Вогезів, і всі вони кинулися в крамницю, а звідти — до відчиненої ляди й сходами вниз.

Та перше ніж вони прибігли, я глибоко вдихнув запах розлитого сиропу, переконався, що з голови в мене тече кров, і ще спитав себе, коли вони вже були на сходах, що воно так солодко й млосно пахне — Оскарова кров чи малиновий сироп; принаймні я був радий-радісінький, що все вдалося на славу, а барабан завдяки моїй обережності лишився цілий-цілісінький.

Нагору мене виніс, здається, Ґреф. Аж у вітальні Оскар виплив із тієї хмари, яка десь наполовину складалася з малинового сиропу, а наполовину — з його молодої крови. Лікар ще не прийшов, матуся голосила й раз у раз ляскала Мацерата, який намагався її вгамувати, по обличчю — й не тільки долонею, а й другим її боком, обзиваючи його вбивцею.

Так цим своїм єдиним, хоч і не безболісним, проте добре розрахованим падінням зі сходів я дав — і лікарі не раз це підтверджували — не лише таке потрібне дорослим пояснення того, чому в мене припинився ріст, а на додачу, й сам того, власне, не бажаючи, ще й зробив Мацерата, доброго і невинного, Мацератом винним. То він не причинив ляду, то на нього матуся звернула всю провину, й усвідомлення цієї провини, за яку матуся дорікала йому хоч і не часто, однак невблаганно, він мав пронести крізь роки.

Мені те падіння забезпечило місяць на лікарняному ліжку, а опісля, аж до того, як почалися оті візити щосереди до доктора Голаца, я дістав відносну свободу від лікарів. Уже першого мого барабанногр дня мені пощастило подати світові знак, і мій випадок дістав пояснення, перше ніж дорослі збагнули справжнє, мною самим визначене становище. Тепер усі казали: наш маленький Оскар на свій третій день народження впав зі сходів у підвалі й хоч загалом нічого собі не поламав, однак рости після того перестав.

І почав я барабанити. У нашому будинку з помешканнями на винайм було п'ять поверхів. Я барабанив сходами від першого поверху аж на горище з усіма його закапелками, а тоді навпаки, згори вниз. Від Лабесвеґ до Макс-Гальбеплац, звідти на Нойшотланд, Антон-Мьолєрвеґ, Марієнштрасе, до Кляйнгамерпарк, Акціонерної броварні, Акціонерного ставка, Фрьобелівського лугу, школи Песталоцці, Нового базару й назад на Лабесвеґ. Мій барабан усе це добре витримував, дорослі — гірше, вони пробували перебивати його, хотіли стати моїй блясі поперек дороги, намагалися підставити моїм паличкам ніжку... Але про мене подбала природа.

Хист вибарабанити на дитячому бляшаному барабані належну відстань між мною й дорослими виявився невдовзі після того, як я впав зі сходів у підвалі, і майже одночасно з тим у мене прорізався голос, що давав мені змогу співати переливчасто, кричати або співати криком стільки й на таких високих тонах, що ніхто вже не важився забрати в мене барабана, від якого закладало у вухах; бо коли хтось намагався схопити його, я починав кричати, а коли я кричав, лускали й розліталося на друзки коштовні речі: я міг розтрощити співом скло; мій крик нищив квіткові вази; від мого співу розліталися шибки у вікнах, і приходив гуляти протяг; мій голос розтинав, немовби цнотливий, а тому й невблаганний алмаз, шибки в мисниках і глумився там, не втрачаючи при цьому своєї безневинности, зі сповнених гармонії, шляхетно дозрілих, подарованих милою рукою й ледь припалих пилом лікерних чарочок.

Минуло небагато часу, і про мій хист уже знала вся наша вулиця — від Брьозенервеґ аж до селища біля аеродрому, одне слово, цілий квартал. Щойно мене бачили сусідські діти — а їхні ігри, такі як «Оселедці в маринаді, раз, два, три», або «Чи прийшла кухарка Чорна?», або «Що я бачу, того ти не бачиш», мене не приваблювали, — і вже цілий хор невмиваних писків горлав:

Чара, чарка, чарочка,

Медок — то не пиво.

Чорт та відьма — парочка,

Співають на диво.

Певна річ, безглузда дитяча примовка, позбавлена змісту. Мене та пісенька анітрохи не бентежила, коли я зі своїм інструментом тупав ногами під тих чорта й відьму, підтримував паличками примітивний, однак досить приємний ритм і, вибиваючи «Чару, чарку, чарочку», вів за собою, хоч і не був щуроловом, малечу.

Ще й тепер — скажімо, коли Бруно миє у мене в палаті вікно — я знаходжу трохи часу, щоб вистукати на своєму барабані ту примовку й той ритм.

Більше клопоту, ніж та глузлива пісенька сусідських дітей, більше прикрощів, а надто моїм батькові й матері, завдавав той недешевий факт, що провину за кожну шибку, розбиту в нашому кварталі шкідливими, невихованими шибениками, скидали на мене чи, скоріше, на мій голос. Спершу матуся покірно й доброчесно платила за кожне вікно, розбите в когось на кухні переважно з рогатки, та згодом феномен мого голосу нарешті збагнула й вона, і, коли хтось приходив з претензіями відшкодувати збитки, погляд її ставав по-діловому сірий, холодний, і вона вимагала доказів. А сусіди обходилися зі мною досить-таки несправедливо. У той час не було нічого образливішого, ніж стверджувати, буцімто в мені живе дитяча жадоба руйнації, буцімто я відчуваю незбагненну зненависть до скла й усього, що з нього зроблено, як ото в інших дітей часом у раптових нападах шаленства знаходять вихід якісь темні, безглузді антипатії. Умисне руйнує лише той, хто грається. А я не грався ніколи, я на своєму барабані працював, а щодо голосу, то поки що він був потрібен мені лише для самооборони. Тільки турбота про те, що буде з моєю роботою на барабані далі, спонукала мене користатися голосовими зв'язками так цілеспрямовано. Якби я міг у той самий спосіб і тими самими звуками краяти, скажімо, безвиразні, вздовж і впоперек оздоблені вишитими узорами скатерки, що їх породжувала вигадлива уява Гретхен Шефлєр, чи розчиняти похмуру політуру на піаніно, я б залюбки дав спокій усьому скляному — нехай собі стоїть і подзенькує. Але до скатерок і політур мій голос був байдужий. Не щастило мені ані стерти невтомним криком візерунки на шпалері, ані двома протяглими тонами, що то наростали, то спадали, натужно тручись один об одного, мов жорна в кам'яному віці, домогтися тепла, потім жару й нарешті викресати іскру, потрібну для того, щоб сухі, мов трут, просяклі тютюновим димом фіранки на обох вікнах у вітальні спалахнули декоративним полум'ям. Жодному зі стільців, на яких сиділи, наприклад, Мацерат чи Александер Шефлєр, я не міг «відспівати» своїм голосом ніжку. Я б з дорогою душею захищався в якийсь безневинніший, не такий чудернацький спосіб, але ніщо безневинне не хотіло мені слугувати, мене слухалося лише скло й мусило за це платити.

Перше таке видовище я досить успішно влаштував невдовзі після свого третього дня народження. Барабан був у мене тоді вже, здається, з місяць із гаком, і за той час я, загалом хлопчик завзятий, уже побив його вщент. І хоч обичайка в білих та червоних зубцях ще тримала верх і низ укупі, одначе дірка посередині мембрани, яка видає звук, уже так і зяяла, а позаяк дном я гребував, то та дірка ставала щодалі більшою, обшарпувалась, на її краях з'являлися гострі визубні, від них відлуплювалися побиті шматочки бляхи, падали всередину барабана, за кожним ударом невдоволено брязкали, а на килимі у вітальні й на червоно-бурій підлозі в спальні полискували білі лакові лусочки, які вже не хотіли терпіти наругу на моєму змордованому барабані.

Батько й мати потерпали, що я поріжуся об ті небезпечно гострі бляшані краї. А надто Мацерат — після того, як я впав зі сходів у підвалі, він став такий обачний, що й на холодне дмухав, і радив мені барабанити обережно. Я й справді завжди так різко розмахував руками, що міг зачепити гострі краї того зубчастого кратера, отож побоювання Мацерата були, мушу визнати, хоч і перебільшені, проте не зовсім безпідставні. Щоправда, уникнути всіх небезпек можна було б за допомогою нового барабана, однак про новий барабан ніхто й не думав, вони просто хотіли забрати в мене мою добру стару бляшанку, яка разом зі мною падала зі сходів, яка разом зі мною потрапила до лікарні і яку разом зі мною звідти виписали, яка разом — сходами вгору й сходами вниз, разом — на бруківці й на хідниках, крізь «Оселедці в маринаді, раз, два, три», повз «Що я бачу, того ти не бачиш» та «Чорну кухарку»... Одне слово, цю бляшанку вони хотіли в мене забрати, а натомість нічого не дати. І за приманку вибрали отой дурний шоколад. Матуся простягла його мені й випнула трубочкою губи. А Мацерат тим часом з удаваною суворістю вхопився за мій калікуватий інструмент. Я щосили вчепився в той брухт руками. Батько потяг до себе. Мої сили, яких вистачало тільки для того, щоб барабанити, покидали мене. Червоні язички полум'я помалу, один по одному визлизали з моїх рук, ось-ось я лишуся вже й без круглої обичайки... І тоді Оскарові, якого до того дня вважали спокійним, мало не зразковим хлопчиком, пощастило видати отой перший дійовий і руїнницький крик. Кругле шліфоване скло, що захищало медово-жовтий циферблат у нашому годиннику на підлозі від пилу й умирущих мух, розскочилося на друзки й упало, розлітаючись на ще дрібніші скалки, — впало на червоно-буру підлогу, бо килим до годинника не діставав. Однак нутрощі дорогого механізму не постраждали: маятник спокійно йшов своєю дорогою — якщо взагалі так можна сказати про маятника, — стрілки також. Навіть на механізм бою, який загалом дуже чутливо, майже істерично реагував на найменший поштовх, на пивовози, що проїздили за вікном, мій крик не справив жодного враження; розлетілося лише скло, зате ж розлетілося на гамуз.

— Годинникові хана! — вигукнув Мацерат і відпустив барабана.

Я кинув погляд на годинника й переконався, що самому йому крик мій ніякої шкоди не завдав, а наказало довго жити тільки скло. Однак для Мацерата, матусі й дядька Яна Бронського, що тої неділі прийшов пополудні до нас у гостину, хана була, здавалося, чомусь більшому, ніж склу від циферблата. Бліді, вони безпорадно зиркали одне на одного, обмацували руками кахельну грубу, тримаючись хто за піаніно, хто — за мисника, не наважуючись зійти з місця, а Ян Бронський ще й ворушив пересохлими губами та благально поводив навіженими очима, отож мені ще й досі здається, що всі дядькові зусилля були спрямовані на те, щоб проказати, не збившись, молитву, яка закликала до допомоги й милосердя, на кшталт: «О, агнець Божий, ти спокутуєш гріхи світу цього... Зглянься ж над нами». І так тричі поспіль, а тоді ще: «О Господи, не гідний я того, щоб Ти ступив до оселі моєї, але озовися бодай словом...»

Господь, звісно, не озвався жодним словом. До того ж хана була не годиннику, а лише склу. Одначе дорослі ставляться до своїх годинників украй дивно і якось по-дитячому в тому сенсі, в якому особисто я дитиною ніколи не був. Хоча годинник, мабуть, — найпрекрасніше з того, до чого могли додуматися дорослі. Але що є, те є: тією самою мірою, якою дорослі здатні бути творцями й завдяки своєму завзяттю, шанолюбству й певному везінню ними стають, вони, ледве щось створивши, відразу обертаються на творіння своїх епохальних винаходів.

А тим часом годинник без дорослої людини, як колись, так і тепер, — ніщо. Вона його накручує, переводить стрілки вперед чи назад, відносить його до годинникаря перевірити, почистити і, якщо треба, полагодити. Як і куванню зозулі, що раптом уривається, перекинутій солянці, павуку вранці, чорній кішці, що перебігла дорогу зліва направо, дядьковому олійному портрету, що падає зі стіни, бо в тиньку розхитався гачок, як і розбитому дзеркалу, так і годиннику й тому, що за ним стоїть, дорослі надають більшого значення, ніж власне годинник може мати.

Матуся, яка, попри окремі свої мрійливо-романтичні риси, мала тверезий погляд і, виявляючи легковажність, кожну сумнівну прикмету вміла витлумачити собі на пожиток, знайшла й того разу рятівне слово.

— Скло б'ється на щастя! — вигукнула вона, потім ляснула пальцями, принесла совка та віничка й змела бите скло — чи то пак щастя — докупи

Якщо взяти на віру матусині слова, то я дуже ощасливив своїх батька-матір, родичів, знайомих і незнайомих людей — ощасливив тим, що кожному, хто намагався відібрати в мене барабана, я своїм криком чи співом побив, потрощив шибки у вікнах, повні кухлі з пивом, порожні пляшки з-під пива, флакончики з парфумами, що дихали весною, кришталеві вази зі штучними фруктами — одне слово, все, що було скляне, у що на скляних заводах склодуви вдихнули життя, й воно потрапило на ринок часом за ціною простого скла, а часом — маючи мистецьку цінність.

Щоб не накоїти надто багато лиха — адже мені подобалося тоді, подобається й тепер усе гарненьке, що зроблене зі скла, — я, коли ввечері в мене хотіли забрати бляшаного барабана, хоч він мав ночувати зі мною в ліжечку, виводив з ладу одну чи й більше з чотирьох електричних лампочок у люстрі під стелею, які щосили тужилися осяяти нашу вітальню. Саме так на свій четвертий день народження, на початку вересня двадцять восьмого року, я вкинув усіх святкових гостей

— батька й матір, обох Бронських, бабцю Коляйчек, Шефлєрів і Ґрефів (вони надарували мені чого завгодно — олов'яних солдатиків, вітрильника, пожежну машинку, — тільки не бляшаного барабана), одне слово, вкинув усіх їх, які воліли, щоб я бавився олов'яними солдатиками, щоб приохотився гратись в оту дурнувату пожежну дружину, які не бажали лишити мені мого побитого, однак такого чудового барабана, які відбирали в мене бляшанку, а натомість намагалися втелющити мені в руки отого ідіотського кораблика з непрофесійно, до того ж, поначіплюваними вітрильцями, — всіх, хто мав очі лише для того, щоб не помічати мене й мого бажання, всіх їх я вкинув своїм криком, що, метнувшись по кімнаті, завдав смертельного удару чотирьом лампочкам у люстрі, в допотопну темінь.

Але дорослі — вони і є дорослі: після перших зляканих вигуків, після майже нестямних вимог повернути світло, вони оговталися в темряві, і коли бабця Коляйчек — тільки вона, якщо не рахувати малого Стефана Бронського, й не знала, на біса їй ця темрява здалася,

— принесла з крамниці вже запалені лойові свічки (Стефан, гучно пхикаючи, весь час тримався за її поділ) і в кімнаті стало світліше, решта добряче підпилих гостей уже встигли якось дивно попаруватися.

Матуся, як і слід було сподіватися, в розхристаній блузці сиділа на колінах у Яна Бронського. Спостерігати, як куцоногий пекар Александер Шефлєр майже зникає у Ґрефисі, було досить неапетитно. Мацерат облизував золоті й конячі зуби в Ґретхен Шефлєр. Лише Гедвіґ Бронська сиділа, поклавши руки на коліна, від полум'я свічки очі її прибрали набожного, як у корови, вигляду, сиділа близенько, але не надто близенько від городника Ґрефа, який хоч нічого й не випив, а проте співав, співав солодким голосом, меланхолійно, співав, виливаючи свою журбу, співав, підохочуючи Гедвіґ Бронську йому підспівувати. Вони на два голоси виводили скаутську пісню, в якій такий собі Рюбецаль мав блукати привидом у Велетових горах.

А про мене забули. Оскар сидів під столом із тим, що зосталося від його барабана, видобував іще з побитої бляхи сякі-такі ритми, і цілком можливо, що ті скупі, проте розмірені барабанні звуки лише тішили вухо тих, хто, помінявшись у солодкому забутті ролями, сидів і лежав у кімнаті. Бо барабанне дудоніння наче звукоізоляційним шаром покривало всі смачні поцмокування та посмоктування, які вихоплювалися в тих, хто, попри всі свої гарячкові й ревні зусилля, намагався їх притлумити.

Не виліз я з-під столу й тоді, коли повернулася бабця, схожа зі своїми свічками на грізного архангела; вона обвела поглядом цей содом, розгледіла в ньому й гоморру, з тремтячими свічками в руках зняла бучу, назвала все це свинством і рішуче поклала край ідилії про те, як Рюбецаль мандрує Велетовими горами, — поставила свічки на блюдця, взяла з мисника карти, кинула їх на стіл і, втішаючи Стефана, який і далі скиглив, проголосила другу частину свята. Невдовзі після цього Мацерат повкручував нові лампочки в старі патрони нашої люстри, почали переставляти стільці, заляскали, відскакуючи від пивних пляшок, кришечки. Наді мною заляпали по столу карти — скат по одній десятій пфеніга. Матуся спершу запропонували по чверті, але дядько Ян не схотів так ризикувати, і якби не випили ще по кілька склянок пива та якби принагідно не великий ґранд із чотирма козирними валетами, то вони там так і не підіймали б час від часу ставку й мучилися б зі своєю одною десятою пфеніга й далі.

А я непогано почувався під столом, схований від протягів за скатеркою, що звисала з усіх боків. Легенько постукуючи по барабану, я наслухав, як наді мною гупали по столу кулаки; я підкорився ритму їхньої гри, і не минуло й години після того, як вони сіли за скат, а я вже подумки відзначив: Ян Бронський програв. Карти мав добрі, а все ж таки програв. Воно й не дивно, адже він весь час ловив ґав. У голові в нього було щось інше, ніж його бубна без двох валетів. Адже на самому початку гри, ще розмовляючи зі своєю тіткою й намагаючись якось виправдати оту невеличку оргію в темряві, він скинув з лівої ноги чорного черевика, простяг ту ногу в сірій шкарпетці повз мою голову, заходився шукати коліна моєї матусі, що сиділа якраз навпроти, і таки знайшов їх. Відчувши доторк його ноги, матуся відразу посунулася ближче до столу, отож Ян, з яким саме торгувався Мацерат і який, дійшовши до тридцятьох трьох, оголосив пас, легенько задер поділ її сукні — спершу тільки великим пальцем, а тоді й усією ступнею в шкарпетці (а шкарпетка, до речі, була майже свіжа, вдягнена того самого дня) — і влаштувався в неї між ногами. Можна тільки захоплюватися моєю матусею, яка, попри ті підступи вовняної шкарпетки під столом, вигравала на столі, гладенько застеленому скатеркою, страшенно ризиковані партії, зокрема й жир без чотирьох валетів, вигравала впевнено й сиплючи надзвичайно смішними дотепами, тоді як Ян, стаючи дедалі винахідливішим унизу, вгорі програв кілька партій і то таких, які навіть Оскар із заплющеними очима довів би до переможного кінця.

Згодом під стіл забрався й стомлений Стефанчик і невдовзі заснув там, так і не втямивши перед сном, що шукала холоша його батька під спідницею в моєї матусі.

Небо то ясне, хто хмарне. А пополудні — дощ, трохи не злива. Уже другого дня з'явився Ян Бронський, забрав подарунка, якого напередодні приніс мені на день народження, — вітрильника, поміняв ту жалюгідну іграшку в Сиґізмунда Маркуса у Цойґгаус-пасажі на бляшаного барабана, надвечір знов прийшов, трохи змоклий під дощем, з тим біло-червоним, таким любим моєму серцю барабаном до нас, простиг його мені й водночас схопив рештки моєї доброї старої бляшанки, на якій лишилися тільки лусочки біло-червоного лаку. І поки Ян хапав ту понівечену бляху, а я — свіжу, Янові, матусині й Мацератові погляди були прикуті до Оскара, і я ледве не всміхнувсь: невже вони гадають, що я тримаюся за старе й віджиле, що я взагалі керуюся якимись засадами?

Без крику, на який усі так сподівалися, без співу, від якого розлітається на друзки скло, я віддав свого барабана, чи то пак свій брухт, і ту ж мить обіруч припав до нового інструмента. За дві години напруженої роботи я його цілком опанував.

Одначе не всі дорослі, яких я знав, виявилися такі розважливі, як Ян Бронський. Невдовзі після мого п'ятого дня народження, у двадцять дев'ятому році — тоді саме ходило багато чуток про якесь різке падіння акцій на Нью-йоркській біржі, і я розмірковував про те, чи не зазнав збитків мій дід Коляйчек, що торгував деревом у далекому Буфало, — матуся, стурбована тим, що я перестав рости (а цього вже не можна було не помітити), почала щосереди брати мене за руку й вести до доктора Голаца, що на Брунсгьофервеґ. Я мовчки терпів ті вкрай надокучливі й безконечні лікарські обстеження, бо мені вже тоді припало до вподоби біле, таке миле оку вбрання сестри-жалібниці Інґи, яка стояла поруч із доктором Голацом і допомагала йому, нагадуючи мені про зафіксовані на знімку воєнні часи, коли матуся була сестрою-жалібницею, а ще через те, що я, пильно придивляючись, як щораз по-новому лягають зборки на сестринському халатику, примудрявся пускати повз вухо то горласту, підкреслено настирливу, то знов неприємно-поблажливу балаканину лікаря.

Віддзеркалюючи в скельцях окулярів обстановку свого кабінету — а там було багато хрому, нікелю й лаку, а крім того, численні полиці, вітрини, де стояли ретельно підписані слоїки зі зміями, саламандрами, жабами, ембріонами свиней, людей та мавп, — і вбираючи скельцями окулярів усі ті заспиртовані плоди, Голац після обстеження гортав історію моєї хвороби, заклопотано похитував головою і вже вкотре просив матусю розповісти про те, як я впав зі сходів у підвалі, й заспокоював її, коли вона починала без упину сварити Мацерата, що не причинив ляду, й складати на нього всю провину.

Коли за кілька місяців по тому під час одного з таких наших візитів у середу Голац надумав був — либонь, щоб довести собі, а може, й сестричці Інзі, яких успіхів досяг у своєму лікуванні, — узяти в мене барабана, я сплюндрував більшу частину його колекції змій та жаб, а також усі ембріони найрізноманітнішого походження, які він туди постягував.

Якщо не брати до уваги повних, але не закритих пивних склянок та матусиного флакончика з парфумами, то це вперше Оскар спробував свою силу на такій великій кількості наповнених і ретельно закритих скляних посудин. Успіх був надзвичайний і для всіх його свідків, навіть для матусі, яка про мої стосунки зі склом уже знала, просто разючий і приголомшливий. Першим, ще ощадно стримуваним звуком я розтяв уздовж і впоперек вітрину, де Голац зберігав усі оті гидотні раритети, потім примусив майже квадратну передню шибку вітрини впасти плиском на лінолеумову підлогу, де вона, шибка, не втрачаючи квадратної форми, розкололася на тисячу скалок, тоді надав своєму крикові виразніших рис, майже надмірної настирливосте й пустив цей насичений звук мандрувати від слоїка до слоїка.

Слоїки розліталися з лускотом. Зеленуватий, трохи загуслий спирт бризкав навсібіч, розтікався на рудій лінолеумовій підлозі, підхоплюючи з собою випотрошених, блідих, якихось трохи скорботних на вигляд своїх мешканців, і сповнював кабінет, я б сказав, просто відчутним на дотик запахом — таким міцним, що матусі стало недобре, й сестра-жалібниця Інґа мусила відчинити вікно на Брунсгьофервеґ. Утрату колекції доктор Голац прихитрився подати як власний успіх. За кілька тижнів після цього мого лиходійства у фаховому часописі «Лікар і світ» з'явилася його стаття про феномен Оскара М., що своїм співучим голосом трощить скло. Казали, нібито погляди доктора Голаца, викладені там на більше ніж двадцятьох сторінках, викликали в професійних колах, вітчизняних і зарубіжних, сенсацію і зустріли серед фахівців не лише заперечення, а й схвалення. Матуся, якій надіслали кілька примірників часопису, чомусь пишалася тією статтею, і це наштовхувало мене на всілякі роздуми; вона не проминала нагоди зачитати щось із статті то Трефам, то Шефлєрам, то своєму Янові й уже вкотре після вечері — своєму чоловікові Мацерату. Навіть покупці в бакалійній крамниці мусили терпляче вислуховувати уривки із статті й захоплювалися матусею, яка, вимовляючи фахові вислови, хоч і неправильно ставила наголос, зате виявляла багатющу уяву. А ось для мене самого та обставина, що моє ім'я вперше з'явилося друком, анічогісінько не важила. Мій скепсис, який давав про себе знати вже й тоді, підказував мені вважати той опус доктора Голаца тим, чим він, як придивитися ближче, й був: багатослівним, досить вправно викладеним, однак пустопорожнім просторікуванням лікаря, що розраховував дістати університетську кафедру.

Тепер, у цьому лікувально-опікунському закладі, коли Оскар своїм голосом уже не годен навіть зрушити з місця склянку, в якій стоїть його зубна щітка, коли такі самі лікарі, як той доктор Голац, усе крутяться біля нього, провадять із ним так звані роршахівські експерименти, асоціативні тести й такі інші дослідження, щоб його примусове перебування тут нарешті дістало якусь гучну назву, тепер Оскар залюбки пригадує давно минулий, початковий період свого голосу. Коли в той перший час він трощив своїм голосом вироби з кварцового піску лише в разі гострої потреби, потім, однак, ґрунтовніше і з розмахом, то згодом, коли його мистецтво досягло розквіту й нарешті почало занепадати, він користався зі свого хисту вже без будь-якого зовнішнього примусу. Просто відчуваючи потяг до гри, потрапивши під вплив пізнього манієризму, присвятивши себе l’art pour l'art, Оскар проникав голосом у структуру скла й помалу ставав дорослішим.

Розклад уроків

Час від часу Клеп збавляє час тим, що годинами складає розклад уроків. А те, що за цією роботою він без угаву поглинає кров'янку з підігрітою сочевицею, лише потверджує мою тезу, яка так і каже: всі мрійники — ненажери. Заповнюючи графи, Клеп виявляє неабияку старанність, і це потверджує ще одну мою тезу: тільки справжні ледацюги здатні на винаходи, які полегшують працю.

Клеп і цього року добрих два тижні докладав зусиль, щоб погодинно спланувати свій день. Прийшовши вчора до мене, він спершу довгенько сидів, напустивши на себе таємничого вигляду, потім видобув з нагрудної кишеньки згорненого вдев'ятеро аркуша паперу й самовдоволено, весь аж сяючи, подав того аркуша мені: у нього знов новий винахід, що полегшує роботу.

Я перебіг поглядом ту цидулку, проте нового вичитав не багато: о десятій — сніданок, до обіду — роздуми, після обіду — годинку поспати, потім — кава (по змозі — в ліжко), далі, сидячи в ліжку, годину пограти на флейті, тоді встати й годину походити по кімнаті під звуки волинки, ще півгодини волинки у дворі, на свіжому повітрі, через день, навпереміну — або дві години пива з кров'янкою, або дві години кіно, але в будь-якому разі перед кіно чи за пивом непомітно аґітнути за нелегальну КПН — півгодинки, щоб не переборщити! Три вечори на тиждень ішли на виробництво танцювальної музики в «Однорозі», в суботу пообіднє пиво й агітацію за КПН Клеп переносив на вечір, позаяк пообідній час він резервував для лазні з масажем на

Грюнштрасе, а потому — до «У9», три чверті годинки гігієнічних вправ з однією дівчинкою, потім з тією самою дівчинкою та її подругою — кава з тістечками у Шваба, незадовго до кінця робочого дня — поголитись, а як треба — то й підстригтися, хутенько сфотографуватись у кабінці-автоматі, далі — пиво, кров'янка, агітація за КПН і — заслужений відпочинок.

Я похвалив ретельно накреслений графік, попросив Клепа зробити мені копію й поцікавився, що він робить, коли геть виснажується.

— Лягаю спати або думаю про КПН, — відповів Клеп, на мить замислившись.

Чи я розповідав йому, як Оскар уперше познайомився зі своїм денним розпорядком?

Це почалося цілком невинно у дитячому садку в тітки Кауер. Гедвіґ Бронська щоранку заходила по мене й відводили нас із Стефаном до тітки Кауер на Позадовсківеґ, де вкупі з шістьмадесятьма карапузами — кілька з них завжди хворіли й не приходили — ми мали гратися до нестями. На щастя, мій барабан там вважали іграшкою, і мене не примушували складати кубики, а вилазити на коника-гойдалку мені доводилося лише тоді, коли їм був потрібен барабанщик верхи й у паперовому шоломі. Клавіром для мого барабана слугувала чорна шовкова сукня тітки Кауер із сотнею ґудзиків. Я можу з чистою душею сказати, що на своїй бляшанці мені щастило десятки разів на день одягати й роздягати оту щупляву, всю в зморшках стару дівку, коли барабанним боєм я розстібав і застібав її сукню, навіть не думаючи про її тіло.

Пообідні прогулянки каштановими алеями до Єшкентальського лісу, вгору на Ербсберґ, повз пам'ятника Ґутенберґові були такі приємно-нудні й безтурботно-безглузді, що я ще й нині мрію вирушити на одну з таких хрестоматійних прогулянок, тримаючи тітку Кауер за її тонесеньку, мов цигарковий папір, руку.

Байдуже, скілька нас, пуцьвірінків, приходило — вісім чи дванадцять, — а ми однаково мали накидати на себе упряж. То був блакитний плетений мотузок, що правив за дишель. Ліворуч і праворуч від цього вовняного дишля відходило по шість вовняних вуздечок — загалом, отже, на дванадцятьох карапузів. Через кожних десять сантиметрів на дишлі висів дзвіночок. Так ми, подзвонюючи й лепечучи, дріботіли перед тіткою Кауер, що тримала повідець, вулицями осіннього передмістя, а я знай барабанив. Час від часу тітка Кауер заводила: «Тобою живу, Ісусе, тобою помру, Ісусе!» — або: «Тебе вітаю, зіронько морська», а коли ясне жовтневе повітря ми сповнювали своїм: «Поможи мені, Діво Маріє» чи «Матір Божа рідне-е-е-сенька», перехожі розчулювалися до сліз. Коли ми перетинали центральну вулицю, весь транспорт зупинявся. Трамваї, автомашини, запряжені кіньми вози — все збивалося докупи, поки ми вели свою «зіроньку морську» через бруківку. І тітка Кауер щоразу дякувала потім своєю шелесткою ручкою регулювальникові, що допомагав нам перейти через вулицю.

— Господь наш Ісус вам оддячить, — обіцяла вона, шурхочучи своєю шовковою сукнею.

Я, власне, навіть дуже шкодував, коли навесні Оскар — уже після свого шостого дня народження — мусив через Стефана й разом із ним піти від фройляйн Кауер, яку можна було скільки завгодно розстібати й застібати. Як завжди, коли замішана політика, дійшло до актів насильства. Ми саме вибралися на Ербсберґ, тітка Кауер скинула з нас вовняну упряж, довкола полискувала памолодь, у кронах уже панував веселий гомін. Тітка Кауер сиділа на придорожньому камені, де під мохом виднілися стрілки різних маршрутів — для одной для двогодинних прогулянок. Наче ото молоденька дівчина, яка не здогадується, що з нею коїться навесні, тітка Кауер весело наспівувала, рвучко струшуючи головою, як це звичайно роблять лише цесарки, й плела нам нову упряж — вона мала бути пекельно червона, але мені впрягтися в неї вже не судилося. Бо цієї миті в кущах раптом розлігся крик, фройляйн Кауер спурхнула з каменя й, не випускаючи з рук того, що вже сплела, тягнучи за собою червону вовняну нитку, кинулася на своїх високих підборах на той крик у кущі. Я рушив услід за нею й за ниткою, і перед моїми очима зачервоніло ще дужче: з носа в Стефана річкою текла кров, а один хлопчик — його звали Лотар, він був кучерявий, а на скронях у нього прозирали голубі прожилки — сидів на грудях у хирлявенького й тонкосльозого Стефана й намагався, схоже, ввігнати йому носа в обличчя.

— Польський виродок! — сичав він після кожного удару. — Польський виродок!

За п'ять хвилин тітка Кауер знов накинула на нас блакитну упряж, — тільки я тюпав незапряжений, намотуючи на клубок червону нитку, — і всім нам довелося слухати її молитву, яку зазвичай проказують між жертвою і перевтіленням:

— О зганьблений, сповнений болю і каяття...

Потім — униз із Ербсберґа, і зупинка біля пам'ятника Гутенбергу. Показуючи довгим пальцем на Стефана, що жалібно скиглив і притискав до носа хустину, тітка Кауер поблажливо пояснила:

— Стефан не винен, що він — маленький поляк.

Тітка Кауер порадила більш не приводити Стефана до її садка. Оскар, хоч і не поляк і не те що дуже любив Стефана, заявив про свою солідарність із ним. А потім настав Великдень, і спробували зробити дуже просто. Доктор Голац в окулярах у широкій роговій оправі виснував, що шкоди від цього не буде, й свій висновок оголосив так:

— Малому Оскарові це не зашкодить.

Ян Бронський, який після Великодня однаково хотів віддати свого Стефана до польської народної школи, стояв на своєму й уже вкотре заявляв моїй матусі й Мацератові: він, мовляв, — польський службовець, і за чесну роботу на Польській пошті польська держава йому чесно платить. Зрештою, він, мовляв, поляк, і Гедвіґ теж стане полькою, як тільки задовольнять її клопотання. До того ж такий кмітливий і обдарований вище середнього хлопчик, як Стефан, німецьку мову вивчить і вдома, а щодо малого Оскара — вимовляючи ім'я «Оскар», Ян щоразу легенько зітхав, — то Оскарові, як і Стефану, мовляв, так самісінько шість років, але він ще не вміє до пуття й розмовляти, він, як на свій вік, узагалі досить відстав у розвитку, а щодо того, що він не росте, то треба, мовляв, усе ж таки спробувати, бо обов'язкова шкільна освіта — це обов'язкова шкільна освіта, за умови, звісно, що шкільне начальство не заперечуватиме.

Шкільне начальство висловило сумнів і зажадало медичного висновку. Голац назвав мене здоровим хлопчиком, у якого зріст трирічної дитини, але який розумовим розвитком — хоч він, мовляв, іще добре й не розмоляє — ні в чому не поступається п'ятишестирічним дітям. Окрім того, Голац згадав іще про мою щитовидну залозу.

Поки мене оглядали та обстежували, на всіх тестуваннях, що стали мені вже звичними, я поводився спокійно — від «байдуже» до «доброзичливо», тим більше що відібрати в мене барабана ніхто не намагався. Ніхто з тих, хто мене обстежував і тестував, ще не забув, як пішла прахом Голацова колекція змій, жаб та ембріонів, тож усі цього побоювались.

Лише вдома, і то вже першого ж таки шкільного дня, мені довелося показати, на що здатний алмаз у моєму голосі, позаяк Мацерат, усупереч здоровому глузду, зажадав, щоб я вирушив до школи Песталоцці через Фрьобелівський луг без барабана й щоб я взагалі не брав його, мого бляшаного барабана, з собою до школи.

А коли Мацерат зрештою дав волю рукам і спробував узяти те, що йому не належало, чим він навіть не вмів користуватися, до чого в нього не стояли руки, я розкричав навпіл вазу, про яку казали, нібито вона справжня. Після того, як справжня ваза у вигляді двох справжніх половинок опинилася на підлозі, Мацерат, який дуже любив ту вазу, хотів був ударити мене рукою. Але цієї миті підхопилася матуся, втрутивсь і Ян, який зі Стефаном і шкільним подарунковим набором на хвилинку, ніби мимохідь, зазирнув до нас.

— Прошу тебе, Альфреде, — сказав він своїм спокійним, єлейним голосом, і Мацерат, вражений Яновим синім і матусиним сірим поглядами, опустив руку й сховав її до кишені штанів.

Школа Песталоцці містилася в новій, по-сучасному оздобленій фресками й графіті, чотириповерховій, видовженій коробці з червоної цегли і з пласким дахом; сенат багатого на дітей передмістя побудував її на галасливі вимоги тоді ще активних соціал-демократів. Мені та коробка сподобалася, нівроку, якщо, звісно, не брати до уваги тамтешнього запаху та хлопців-гімнастів у стилі модерн на графіті та фресках.

Перед порталом на гравію, між захисними залізними стояками, схожими на єпископські патериці, росли неприродно крихітні, а проте зелені деревця. З усіх боків до школи стікалися матері, тримаючи в руках пістряві шпичасті фунтики й тягнучи за собою галасливих або зразкових хлопчиків. Оскар ще зроду не бачив, щоб стільки матерів пхалося в той самий бік. Здавалося, немовби вони поспішають на прощу до якогось базару, де мають виставити на продаж своїх первістків чи других дітей у сім'ї.

Цей шкільний запах, що, десятки разів описаний, своєю інтимністю перевершує всі відомі на світі аромати, відчувався вже у вестибюлі. На кахельній підлозі в залі стояли, довільно розташовані, чотири чи п'ять Гранітних чаш, і з численних отворів у дні кожної одночасно били вгору водяні струмені. Ті чаші, що їх пообступали хлопці, зокрема й мого віку, нагадували мені свиноматку в мого дядька Вінцента у Бісау — та теж лягала часом на бік і терпіла такий самий спраглий і немилосердний натиск своїх поросят.

Хлопці нахилялися над чашами, над прямовисними водяними вежками, що безперестанку завалювалися в себе, чуби в них спадали на лоба, а вони роззявляли роти й ловили водограйчики. Вже й не знаю — пили хлопці чи просто бавилися. Іноді вони по двоє, майже одночасно і з роздутими щоками випростувалися й непристойно гучно бризкали один одному в обличчя нагрітою в роті водою, запевне змішаною зі слиною та хлібними крихтами. Ступивши до вестибюля, я з дурного розуму зазирнув до відчиненої гімнастичної зали відразу ліворуч і побачив там шкіряного коня для стрибків у довжину, підвісні жердини й линви, а також жахливого турніка, що всім своїм виглядом ніби вимагав крутнути на ньому «сонце». Ту ж мить я відчув спражню спрагу, яку годі було потамувати, й мені вже хотілося кинутись до тих хлопців, щоб і собі випити бодай ковточок води. Але попросити в матусі, що тримала мене за руку, підняти Оскара — від горшка два вершки — до чаші я не міг. Навіть якби я став був на свого барабана, то до водограйчика однаково не дотягся б. Та коли я, трохи підстрибнувши, зазирнув через край однієї з тих чаш і побачив, що жирні хлібні рештки майже не дають воді стікати й у чаші стоять такі собі гидкі помиї, пити мені відразу перехотілося, спрага, яку я, блукаючи поглядом серед отого гімнастичного причандалля в хаосі спортивної зали, викликав хоч і подумки, а проте мовби навсправжки, минула.

Матуся повела мене монументальними, розрахованими на велетів сходами нагору, потім лункими коридорами до кімнати, де над дверима висіла табличка з написом «1-А». У кімнаті вже було повно хлопців мого віку. Їхні матері стояли попід стіною навпроти вікон і згорненими на грудях руками притискали до себе традиційні строкаті, внизу шпичасті, а вгорі запаковані цигарковим папером і вищі від мене фунтики — подарунок на перший шкільний день. Матуся теж принесла з собою такого фунтика.

Щойно я, тримаючись за її руку, переступив поріг, ті людці розсміялись і матері тих людців також. Одного опецькуватого, що спробував був постукати в мій барабан, я, щоб не трощити своїм голосом шибок, мусив кілька разів копнути ногою в голінку, після чого той шалапут скопитивсь на підлогу, ще й гримнувся своєю прилизаною довбешкою об парту, а я схопив від матусі запотиличника. Той шалапут — у крик. Я, звісно, кричати й не думав, адже я кричав лише тоді, коли в мене намагалися забрати барабана. Матуся, якій ця сутичка на очах у решти матерів була дуже неприємна, запхала мене за першу парту в тому ряду, що біля вікон. Парта, певна річ, була мені зависока. Але далі назад, де сиділи людці ще нахабніші й у ще ряснішому ластовинні, парти були ще більші.

Я лишився задоволений і сидів спокійно, бо жодної причини непокоїтись не бачив. Матуся — як мені здалося, все ще збентежена — втиснулася поміж решти матерів. Певно, їй було соромно перед своїми посестрами за мою так звану затримку в розвитку. А ті стояли з таким виглядом, немовби мали вагомі підстави пишатися своїми бовдурами, що повиганялись, як на мене, аж надто швидко.

Я не міг визирнути з вікна на Фрьобелівський луг, бо високе підвіконня було не для мене так само, як і велика парта. А мені ж так кортіло хоч краєм ока поглянути на той луг, де, як я знав, скаути під орудою городника Ґрефа напинали намети, грались у війну і, як і належить скаутам, робили добро. Не те що я хотів прилучитися до того аж надто уславленого табірного життя. Мене цікавила лише постать самого Ґрефа в його коротких штанях. Адже він любив худеньких, хоч і блідих, хлопців з якомога більшими очима так, що вбрав цю свою любов у форму засновника скаутського руху Баден-Пауела.

Не маючи змоги через таку жахливу архітектуру милуватися з вікна привабливим краєвидом, я сидів, поглядав лише на небо і зрештою цілком задовольнився й цим. З північного заходу на південний схід переселялися все нові й нові хмари, так наче саме в тому напрямку сподівалися на щось особливе. Барабана, який доти жодним ударом палички не натякнув на своє бажання переселитися кудись і собі, я затис між коліньми й шухлядою в парті. Спинка парти, призначена для плечей, захищала Оскарову политицю. Позад мене базікали, щось викрикували, сміялися, плакали — одне слово, галасували мої так звані однокласники. У мене запускали паперовими кульками, але я навіть не озирався: цілеспрямовані хмари мали для мене куди естетичніший вигляд, ніж орда геть звихнених придурків, що кривлялися та казились.

Спокійніше стало в 1-А класі аж тоді, як увійшла жінка, що назвалася «фройляйн Шполєнгауер». Мені вгамовуватися не треба було, адже я й так сидів цілком сумирно і, замкнувшись у собі, чекав, що буде далі. Та якщо вже геть по щирості, то Оскар узагалі не вважав за потрібне чогось чекати, адже розваги йому не були потрібні, тож він нічого й не чекав, а просто сидів, відчуваючи лише свого барабана, і тішився хмарами за чи, правильніше сказати, перед по-великодньому помитим шкільним вікном.

Фройляйн Шполєнгауер була в незграбно пошитому костюмі, що надавав їй суворого чоловічого вигляду. Це враження ще дужче поглиблював цупкий і тісний комірець сорочки, який застібався на горлі, збирав на шиї зморшки і якого — принаймні так мені здалося — можна було відстібати й прати окремо від сорочки. Щойно фройляйн Шполєнгауер ступила в своїх туристських черевиках до класу, як їй скортіло відразу здобути загальну любов, тож вона поставила запитання:

— Ану ж, любі дітки, чи вмієте ви співати яку-небудь пісеньку?

Ту ж мить знялося ревище, яке вона сприйняла як ствердну відповідь на своє запитання, бо відразу неприродно високо завела веснянку «Ось і травень настав», хоч надворі була ще тільки середина квітня. Як тільки фройляйн Шполєнгауер нагадала про настання травня, у класі вибухнуло справжнє пекло. Не чекаючи на знак починати й не знаючи до пуття слів, не маючи ані найменшого відчуття ритму, навіть такого простенького, як у цієї веснянки, хлопці позаду мене, намагаючись перекричати один одного, загорлали так, що зі стін посипався тиньк.

Мені було шкода цієї Шполєнгауер — попри її жовтувату шкіру, попри підстрижені «під хлопчика» коси й чоловічу краватку, що виглядала з-під ріжків комірця. Отож відірвавшись від хмар, у яких цього дня вочевидь не було уроків, я набрався духу, рвучко вихопив із-за підтяжок палички і гучно й дохідливо почав відбивати на барабані такт пісеньки. Проте ватага у мене за спиною не мала ні розуміння, ні слуху. Тільки фройляйн Шполєнгауер підохотливо кивнула мені головою, всміхнулася до гурту матерів, що поприлипали до стіни, якось по-особливому, примруживши очі, поглянула на матусю, і я сприйняв це як заклик спокійно барабанити далі, щораз ускладнюючи дріб і демонструючи всю свою майстерність. Ватага в мене за спиною вже давно урвала свої дикі крики. Я вже уявляв собі, нібито мій барабан усіх наставляє, вчить, обертає моїх однокашників на моїх учнів, та раптом Шполєнгауер виросла перед моєю партою, уважно й навіть не те що силувано, а радше якось нестямно всміхаючись, подивилася на мої руки й на мої палички, спробувала навіть відбити разом зі мною такт і на мить постала в моїх очах такою собі досить симпатичною, хоч і не дуже молодою, дівчиною, яка, забувши про те, що вона — вчителька, махнувши рукою на все, що її професії приписують карикатури, прибирає людських рис, тобто стає пустотливою, допитливою, позбувається своєї одноплановости, свого моралізування.

Одначе коли фройляйн Шполєнгауер не пощастило потрапити в лад моєму барабану відразу, вона повернулася до своєї колишньої, простолінійно-безглуздої, до того ж погано оплачуваної ролі, взяла себе в руки, що взагалі час від часу доводиться робити вчителькам, і промовила:

— Ти, звісно ж, — малий Оскар. Ми вже багато про тебе чули. Як же славно ти вмієш барабанити! Чи не так, діти? Адже наш Оскар — добрий барабанщик?

Діти зчинили ревище, матері щільніше збилися до гурту, а Шполєнгауерка тим часом опанувала себе цілком.

— А тепер, — перейшла вона на фальцет, — сховаймо барабана до класної шафи, він, мабуть, уже стомився й хоче спатки. А потім, після уроків, ти одержиш його назад.

Ще монотонно бурмочучи ці облудні слова, вона продемонструвала мені свої коротко обрізані вчительські нігтики, раз у раз намагаючись тими коротко обрізаними нігтиками схопити мого барабана, що, бачить Бог, і не стомився, і спати не хотів. Поки що я міцно тримав його, обхопивши руками, схованими в рукавах светра, обичайку в білих і червоних зубчиках. Спершу я поглядав на неї, потім, побачивши, що вона непохитно зберігає допотопний, стандартний образ учительки народної школи, подивився крізь неї і виявив усередині у фройляйн Шполєнгауер багато такого, чого вистачило б на три аморальні розділи, та, позаяк ішлося ж про мій барабан, виборсався з її внутрішнього життя й, пронизавши її поглядом поміж лопаток, помітив на шкірі, що непогано збереглася, чималу — завбільшки з гульден — родимку, порослу довгим волоссям.

Чи то вона відчула, що я бачу її наскрізь, чи то справа була в моєму голосі, яким я, не завдаючи шкоди їй самій, уже застережливо дряпнув праве скельце її окулярів, але фройляйн Шполєнгауер передумала вдаватися до грубої сили (кісточки на пальцях у неї тим часом уже побіліли, як крейда), та й дивитися крізь подряпані окуляри, либонь, теж не любила — через це по шкірі в неї пішов мороз, отож вона мерзлякувато зіщулилася, відпустила мого барабана й, мовивши тільки: «Але ж і злючка ти, Оскаре!» — кинула на матусю, яка й так не знала, куди сховати очі, докірливий погляд, а тоді облишила мені анітрохи не сонного барабана, крутнулася на своїх низеньких підборах, повернулася до кафедри, видобула з теки інші окуляри — вона в них, мабуть, читала, — рішуче зірвала з носа ті, що їх шкрябонув мій голос, як ото, бува, пошкрябають нігтем віконну шибку, напустила на себе такого вигляду, ніби я осквернив їй окуляри, посадила на ніс, відставивши вбік мізинця, інші, потому вся витяглась, аж усередині в неї щось хруснуло, і, знову сягнувши рукою до теки, оголосила:

— А тепер я зачитаю вам розклад уроків.

Зі свинячої шкіри вона видобула стосик папірців, вибрала з-поміж них один, решту роздала матерям, тобто й моїй теж, і нарешті почала розтлумачувати шестирічним, які вже нетерпляче совалися за партами, що ж то воно за розклад уроків:

— Понеділок: закон Божий, письмо, лічба, ігри. Вівторок: лічба, каліграфія, співи, природознавство. Середа: лічба, письмо, малювання, малювання. Четвер: краєзнавство, лічба, письмо, закон Божий. П'ятниця: лічба, письмо, ігри, каліграфія. Субота: лічба, співи, ігри, ігри.

Фройляйн Шполєнгауер зачитала це нам, як невідворотний присуд долі; цей продукт конференції вчителів народної школи вона озвучила своїм суворим голосом, який не пропускав жодної літери, потому, згадавши про семінарські настанови, «прогресивно полагіднішала», радісно ойкнула й по-педагогічному добросердо вибухнула:

— А тепер, любі дітки, повторімо все це хором. Отже: понеділок?

Орда ревонула:

— Понеділок!

Тоді вона:

— Закон Божий!

Хрещені язичники рикнули: «Закон Божий». Я свій голос пощадив, а натомість вибив ті релігійні слівця на бляшанці.

За спиною в мене хлопці вслід за Шполєнгауеркою горлали:

— Пись-мо!

На це мій барабан відповів двома ударами.

— Лічба!

Знову два удари.

Так Шполєнгауерка задавала тон цієї молитви попереду мене, так тривав далі той крик позаду мене, а я розмірено відбивав собі склади на бляшанці, роблячи гарну міну в тій сміховинній грі, аж поки Шполєнгауерка — вже й не знаю, яка муха її вкусила, — раптом зірвалася з місця, вочевидь розлютившись, тільки ж не на отих бовдурів позаду мене, ні, то через мене щоки її спалахнули гарячковим рум'янцем, то безневинний Оскарів барабан став для неї каменем спотикання, достатнім для того, щоб узятися за барабанщика, який так упевнено відбивав ритм.

— А тепер слухай мене, Оскаре! Четвер: краєзнавство?

Пустивши повз вухо слівце «четвер», я вдарив у барабан чотири рази за краєзнавство, по двічі — за лічбу й письмо, а закону Божому посвятив не чотири удари, як належить, а три триєдиних, єдинорятівних удари.

Однак Шполєнгауерка цього мого відступу не завважила. Їй було однаково осоружне будь-яке гупання в барабан. Вона заходилася раз у раз, як незадовго перед цим, випускати свої геть пообрізувані кігтики, намагаючись раз у раз схопити барабана.

Та не встигла вона й доторкнутися до моєї бляшанки, як я випустив на волю свій скловбивчий крик, і після нього троє аж надто великих класних вікон лишилися без горішніх шибок. Жертвою ще одного крику стали середні шибки. До класу безперешкодно полилося м'яке весняне повітря. Те, що третім криком я знищив і нижні шибки, загалом було вже зайвим зухвальством, просто-таки безглуздою витівкою, бо Шполєнгауерка сховала свої кігтики вже після того, як гавкнули горішні й середні шибки. Замість того, щоб через звичайнісінькі і, з мистецького погляду, досить сумнівні пустощі розправлятися над останніми шибками, Оскар учинив би, бачить Бог, куди розважливіше, якби не спускав з ока Шполєнгауерку, що тим часом рвучко відскочила назад.

Дідько її знає, звідки, яким чудом у неї з'явилася в руках ота різка. Але вона раптом з'явилася, здригаючись у тому самому повітрі класної кімнати, що змішалося з весняним подмухом, і в руці фройляйн Шполєнгауер та різка цвьохнула, голодно, спрагло звиваючись, ласа до шкіри, що репає під її ударами, рада почути власний свист і замінити собою численні фіранки на втіху обох сторін. І вчителька ляскала нею по моїй парті так, що з каламаря фіолетовим язичком вискочило чорнило. А коли я не схотів підставити їй руку, вона вдарила по барабану. Вона вдарила по моїй бляшанці. Вона, ота Шполєнгауерка, вдарила по моєму бляшаному барабану! Навіщо, хто дав їй таке право? Гаразд, коли вже їй так скортіло вдарити, то чому саме по моєму барабану? Хіба позаду мене сиділо мало отих помитих, чистеньких йолопів? Невже це мала бути неодмінно моя бляшанка? Чому саме Шполєнгауерці, яка нічого, ну анічогісінько не тямила в барабанному бою, забаглося здійняти руку на мій барабан? А що то так зблиснуло у неї в очах? Що то в ній засів за звір, якого так розбирала нетерплячка вдарити? З якого зоопарку він утік, якої поживи шукав, за чим гнався?.. І на Оскара найшло, воно його квапило, не знаю вже, з яких глибин підіймаючись, проникаючи крізь підошви черевиків і підошви ніг, пробираючись угору, опановуючи його голосовими зв'язками, примушуючи видати нестямний крик, якого цілком вистачило для того, щоб лишився без жодної шибки увесь отой чудовний готичний собор з такими гарними вікнами, в які потоком лилося, заломлюючись, світло.

Одне слово, я створив подвійний крик, який просто-таки обернув на порох обоє скелець в окулярах Шполєнгауерки. Із брів у неї ледь сочилася кров, коли вона, витріщаючись із тепер уже сліпої оправи, навпомацки відступила назад і, зрештою, почала якось негарно, аж надто нестримано й жалісно, як на вчительку народної школи, плакати, тоді як вся ота ватага в мене за спиною злякано принишкла, і декотрі хлопці вже поховалися під партами, а декотрі просто сиділи й вицокували зубами. Дехто навіть переповзав з парти на парту, посуваючись ближче до матерів. А ті, збагнувши, якої шкоди завдано, заходилися шукати винного й уже хотіли були накинутися на мою матусю, і таки, либонь, і накинулися б, якби я, прихопивши барабана, не вислизнув із-за парти.

Прошмигнувши повз підсліпувату Шполєнгауерку, я дістався до матусі, якій загрожували оті фурії, схопив її за руку й потяг із 1-А класу, де тепер гуляли протяги. Лункі коридори. Кам'яні сходи для дітей-велетів. Хлібні крихти у гранітних чашах з водограйчиками. У відчиненій спортивній залі під турніком тремтіли хлопчики. Матуся все ще тримала в руці цидулку з розкладом уроків. Перед порталом школи Песталоцці я забрав у неї ту цидулку й зробив із розкладу уроків паперову кульку, позбавлену будь-якого сенсу.

Але фотографові, який між колонами порталу підстерігав першокласників з матерями та фунтиками, Оскар дозволив зняти себе з подарунком, який не згубився в усьому тому гармидері. Визирнуло сонце, над головою в нас гули класні кімнати. Фотограф поставив Оскара перед імітованою шкільною дошкою, на якій було написано: «Мій перший день у школі».

Распутін і абетка

Розповідаючи своєму товаришеві Клепу й санітарові Бруно, що слухав мене краєм вуха, про перше знайомство Оскара з розкладом уроків, я щойно сказав: та шкільна дошка слугувала фотографові традиційним тлом, на якому він знімав у форматі поштової листівки шестирічних хлопчиків з ранцями та фунтиками, і на ній було написано: «Мій перший день у школі».

Певна річ, це коротеньке речення могли прочитати лише матері, що стояли позад фотографа й мали ще схвильованіший вигляд, ніж їхні діти. А хлопчики, що ставали біля дошки з отим написом, могли хіба тільки за рік — або на Великдень, коли до першого класу прийдуть нові першачки, або на своїх фотокартках — прочитати напис і пригадати, що ті гарненькі, як намальовані, знімки було зроблено з нагоди їхнього першого дня у школі.

Зютерлінський рукописний шрифт із підступними гостряками й незграбними, штучними заокругленнями повз шкільною дошкою, утворюючи той крейдяний напис, що позначав початок нового життєвого відтинку. Насправді шрифт Зютерліна придатний переважно для того, щоб робити ним всілякі помітки, короткі зауваги, виводити гасла дня. Є й окремі папери, яких сам я, щопрада, не читав, однак можу уявити на них лише зютерлінський шрифт. Я маю на увазі посвідки про віспощеплення, спортивні грамоти, а також написані від руки смертні вироки. Уже того дня, коли я збагнув суть цього шрифту, хоча читати ще й не вмів, ота подвійна петля зютерлінського М, яким починався напис на імітованій шкільній дошці, підступно тхнучи прядивом, нагадала мені ешафот. І все ж я залюбки, літера за літерою прочитав би, якби вмів, той напис, щоб не тільки невиразно здогадуватись, що він означає. Нехай ніхто не думає, нібито свою першу зустріч із фройляйн Шполєнгауер, коли я трощив співом шибки й бунтівливо бив у барабан на знак протесту, я провів, відчуваючи власну перевагу, бо вже, мовляв, опанував абетку. О ні, я надто добре розумів, що збагнути суть зютерлінського шрифту — це ще не все, що мені бракує елементарних шкільних знань. На жаль, Оскарові не сподобався метод, яким така собі фройляйн Шполєнгауер спробувала ці знання йому прищеплювати.

Отож, виходячи зі школи Песталоцці, я в жодному разі не сказав собі: «Мій перший день у школі стане й останнім». Або: «К бісу школу, тепер — додому!» Де там! Ще тієї самої хвилини, коли фотограф увічнював мій образ, я подумав: «Ось стоїш ти перед шкільною дошкою, стоїш, мабуть, під дуже важливим, може, навіть доленосним написом. Щоправда, ти можеш судити про нього лише з малюнка шрифту й навіть перелічити асоціації, які він викликає — приміром, «одиночне ув'язнення», «арешт як застережний захід», «судовий нагляд» чи «перевішати всіх на одній мотузці», — але розкумекати сам напис ти не годен. І оце ти, ти зі своїм невіглаством, що волає до ледь захмареного неба, ще надумав повік уже не переступати поріг цієї школи з її розкладом уроків?! А де ж, Оскаре, де ти збираєшся вивчати великі й малі літери абетки?»

Висновку про те, що є літери великі й малі, я, кому, власне, вистачило б і малих, дійшов на підставі факту, якого не можна ні не помічати, ні заперечувати: на світі є великі люди, що називають самі себе «дорослими». Право на існування великих і малих літер ми невтомно підтверджуємо наявністю великого й малого катехізису, великої й малої таблиці множення, а коли йдеться про якийсь державний візит, то, залежно від кількості виряджених дипломатів та запрошених достойників, говоримо про великий чи малий прийом.

Протягом наступних кількох місяців ні Мацерат, ні матуся про мою освіту не думали. Однієї спроби віддати мене до школи, спроби такої обтяжливої й ганебної для матусі, обом було достатньо. Тепер вони нагадували мені дядька Яна Бронського, коли, поглядаючи на мене згори вниз та зітхаючи, починали ворушити давні історії, як, скажімо, отой випадок на мій третій день народження. «А непричинена ляда?! Це ж бо ти її не причинив, хіба не так? Ти був на кухні, а перед тим — у підвалі, хіба не так? Це ж бо ти спускався до підвалу по бляшанку з фруктами на десерт, хіба не так? А ляду за собою покинув навстіж, хіба не так?!»

Усе, в чому матуся докоряла Мацератові, було й так, і воднораз, як ми знаємо, не так. Одначе провина лежала на ньому, і часом він навіть плакав, бо серце в нього було не камінь. Потім матусі й дядькові Яну доводилося втішати Мацерата, а мене, Оскара, вони називали хрестом, що його, мовляв, треба нести, долею, в якій, мабуть, уже нічого не зміниш, випробуванням, про яке не знаєш, за що воно послано.

Отож від цих побитих долею хрестоносців, що зазнали таких тяжких випробувань, допомоги було годі й сподіватися. Тітка Гедвіґ Бронська, яка частенько заходила по мене, щоб у Штефенпарку я погрався в пісочниці з її дворічною Маґдою, в учительки мені теж не годилася: вона була хоч і добросерда, але дурна, як пень. Так само довелося викинути з голови й Інґу, сестружалібницю доктора Голаца, хоч та й не була ні дурна, як пень, ні добросерда. Річ у тім, що Інґа була розумна, не просто помічниця лікаря в прийомні години, а його незамінна асистентка й через це часу на мене не мала.

Багато разів на день я долав понад сотню східців у нашому п'ятиповерховому будинку з квартирами на винайм, я барабанив, сподіваючись на допомогу, на кожному поверсі я принюхувався, що там варили на обід у кожній із дев'ятнадцятьох сімей, однак у жодні двері не стукав, бо ні в старому Гайландтові, ні в годинникареві Лаубшаді свого майбутнього наставника не бачив, а в гладкій пані Катер чи в матінці Тручинській, хоч я цій і симпатизував, — і поготів.

Але під самісіньким дахом жив у нас музикант і трубач Майн. Пан Майн тримав чотирьох кішок і щодня був п'яний. Він грав на танцях у «Цінґлеровому пагорбі», а в святвечір разом з п’ятьма такими самими п'яними гультіпаками місив сніг на вулицях і церковним співом боровся із суворим морозом. Якось я застав його на горищі: він лежав горілиць у чорних штанях та розкішній білій сорочці, перекочував босими ногами порожню пляшку з-під ялівцівки й просто-таки чарівно дудів на трубі. Не відводячи від рота своєї бляшанки, тільки трохи скосивши очі в мій бік — а я стояв у нього за спиною, — він зустрів мене шанобливо, як свого барабанщика-акомпаніатора. Власна бляшанка була йому не багато дорожча, ніж моя. Наш дует загнав чотирьох його кішок на дах, а голландська черепиця від нашої гри почала трохи двигтіти.

Коли ми скінчили грати й поопускали свої бляшанки, я дістав з-під светра давнє число «Свіжих новин», розгладив папір, присів навпочіпки біля трубача, передав йому те чтиво й зажадав, щоб він навчив мене великих і малих літер.

Але пан Майн, відклавши трубу, одразу заснув. Він знав у житті лише три справжні речі: пляшка з ялівцівкою, труба й сон. І хоч ми ще не раз — а якщо казати точніше, то доти, доки він вступив музикантом до кавалерії штурмових загонів і на кілька років зав'язав з ялівцівкою, — без будь-яких репетицій грали на даху дуетом, грали для димоходів, черепиці, голубів і кішок, на роль учителя він не підходив, і край.

Тоді я спробував щастя з городником Ґрефом. Не беручи з собою барабана, позаяк Ґреф його не любив, я почав раз у раз навідуватися до крамниці в підвалі навскоси через вулицю. Передумови для ґрунтовної науки тут, здавалося, були, адже повсюди у двокімнатному помешканні, в самій крамниці, на прилавку й під прилавком, навіть у досить сухому прогребі на картоплю — скрізь лежали книжки: книжки з пригодами, книжки з піснями, «Херувимський бурлака», трактати Вальтера Флекса, «Просте життя» Віхерта, «Дафніс і Хлоя», монографії про художників, стоси спортивних часописів, а також ілюстровані книжки з напівголими хлопчиками, які невідь-чому ганялися за м'ячем, демонструючи лискучі, змащені олією м’язи.

Ґреф уже на той час мав із крамницею неабиякий клопіт. Контролери з Пробірної палати, перевіряючи його ваги й гирі, виявили деякі недоліки. Пролунало слівце «обман». Ґреф мусив сплатити штраф і придбати нові гирі. Він був такий пригнічений, що розважити його могли тільки книжки та вечірки й походи у вихідні зі скаутами.

Коли я ступив до крамниці, Ґреф майже не звернув на мене уваги й виводив собі далі ціни на ярликах. Я скористався з цієї зручної нагоди, схопив три чи чотири білі картонки й червоного олівця і, беручи за зразок уже заповнені ярлики, вдаючи, ніби дуже стараюся, заходився підробляти зютерлінський шрифт, щоб якось привертати увагу Ґрефа.

Та Оскар був, як на нього, либонь, надто малий, не окатий і не досить блідий. Отож я покинув олівця, вибрав собі грубезну книжку, повну голяків, що так упадали Трефові в око, і спробував привернути його увагу тією книжкою, тримаючи її навскоси, так, щоб і він бачив знімки хлопців, які то нахилялися, то потягувались і — принаймні так мені здавалося — могли його зацікавити.

Але городник, позаяк покупців у крамниці не було й зважити червоних буряків ніхто не просив, аж надто старанно вимальовував цифри на цінниках, отож мені довелося вже гучніше поляскати палітурками й швидко, із шелестом погортати сторінки, щоб він таки виринув із-за своїх цінників і зацікавився і мною, неписьменним.

Скажу відверто: Ґреф мене так і не зрозумів. Коли в крамниці були скаути — а пополудні навколо нього там завжди крутилося двоє-троє його молодших командирів, — він Оскара й зовсім не помічав. Та коли Ґреф лишався сам, то міг, розгнівавшись, що йому не дають працювати, знервовано підхопитися й скомандувати:

— Поклади книжку, Оскаре! Вона тобі однаково ні до чого. Ти для неї надто малий і надто дурний. Ще зіпсуєш. Я за неї віддав більше, ніж шість гульденів. Як хочеш погратися, то ондечки досить картоплі й капусти!

Потім він забирав у мене книжку і з непроникною міною починав гортати її, а я тим часом стовбичив серед савойської, брюссельської, червонокачанної та біло-качанної капусти, серед брукви й картоплі — стовбичив сам-самісінький, адже барабана Оскар із собою не мав.

Щоправда, була ще пані Ґреф, і я, піймавши облизни в городника, здебільшого вшивався до подружньої спальні. На той час пані Ліна вже кілька тижнів не вставала з ліжка, вигляд мала хворобливий, пахла затхлою нічною сорочкою і брала в руки все що завгодно, тільки не книжки, які могли б мене чогось навчити.

Оскара трохи шкребла заздрість, коли в подальші тижні він бачив своїх однолітків зі шкільними ранцями, збоку на яких погойдувалися губки й шматини для грифельних дощечок, надаючи хлопцям поважного вигляду. І все ж він не пригадує, щоб у нього коли-небудь зринули думки на кшталт: «Ти сам заварив цю кашу, Оскаре. Міг би робити веселу міну в тій шкільній грі. Міг би не псувати стосунків зі Шполєнгауеркою назавше. А тепер ті бовдури тебе переженуть! Вони вже щось тямлять коли не у великих, то принаймні в малих літерах, а ти навіть не вмієш як слід тримати «Свіжі новини».

Як я щойно сказав, трохи шкребла заздрість, тільки й того. Досить було лише трохи принюхатися, щоб стати ситим тією школою донесхочу. Вам коли-небудь випадало нюхати сяк-так промиті старі губки й віхті, якими стирають оті облуплені Грифельні дощечки в жовтих рамцях і які в дешевенькій шкірі шкільних ранців зберігають випари всіляких каліграфій, ядучий дух великої й малої таблиці множення та піт послинених грифелів, що попискують, застряють, сповзають набік? Іноді, коли учні, повертаючись із школи, скидали десь неподалік від мене ранці й бігли грати у футбола чи в гилку, я нахилявся до губок, що просихали на сонці, й думав, що якщо на світі є диявол, то саме в нього визріває під пахвами такий кислувато-солонуватий дух.

Одне слово, школа з Грифельними дощечками була мені не до шмиги. Проте Оскар аж ніяк не стверджує, нібито Ґретхен Шефлєр, що невдовзі потому взялася за його освіту, виявилася просто-таки втіленням його смаку.

Все, що було в шефлєрівському помешканні при пекарні на Кляйнгамервеґ, ображало мене. Оті серветочки, оті подушки з повишиваними гербами, ляльки в стилі Кете Крузе, що причаїлися в усіх куточках на канапі, і куди не ступиш — м'які іграшки, ота порцеляна, яка так і проситься, щоб на неї напустили слона, і куди не кинеш оком — сувеніри, почате в'язання гачком, дротиками й коклюшками, вишивка, плетиво, мереживо, макроме, зубчаста облямівочка... Щодо цього солоденько-чепурного, чарівно-затишного, задушливотісного, взимку надто натопленого, влітку отруєного квітами житла мені спадає на думку лише одне пояснення: Ґретхен Шефлєр не мала дітей, а їй так хотілося ж мати дитинку, щоб обплітати її і обв’язувати, так хотілося, хоч би від кого це залежало — чи то від Шефлєра, чи то від неї, — ох, як би їй хотілося, так наче аж з'їла б ту дитинку, яку б обв'язувала, унизувала бісером, оторочувала й прикрашала вишитими хрестиком поцілунками.

Оце сюди я й прийшов, щоб вивчати малі й великі літери. Доводилось робити над собою зусилля, щоб не зіпсувалося щось із порцеляни чи якийсь сувенір. Свій скловбивчий голос я лишив, так би мовити, вдома й тільки примружив одне око, коли Ґретхен сказала, що набарабанив я вже доволі, а тоді, всміхаючись своїми золотими й конячими зубами, стягла у мене з колін бляшанку й поклала її серед плюшевих ведмедиків.

Я потоваришував із двома ляльками в стилі Кете Крузе, притискав ті опудала до себе й грався, наче закоханий, віями тих краль із завжди враженим поглядом, намагаючись своєю вдаваною, але тим щирішою на вигляд дружбою з ляльками обв'язати в'язане — двоє вічок лицьових, двоє спідніх — серце Ґретхен.

Мій план виявився зовсім непоганим. Уже коли я прийшов удруге, Ґретхен розкрила переді мною своє серце, тобто вона розпустила його, як ото розпускають плетені панчохи, й показала мені всю довгу, в кількох місцями уже з вузликами й нетривку нитку, повідчинявши переді мною всі шафи, скриньки та шабатурки й розклавши переді мною свій оздоблений бісером старий мотлох; вона прикладала до мене, вдягала на мене й знову скидала гори дитячих кофтинок, дитячих нагрудничків, дитячих штанців, яких вистачило б на п'ятьох близнюків.

Потім вона показала стрілецькі відзнаки, які її Шефлєр заробив у Спілці колишніх фронтовиків, далі

— фотознімки, частина з яких були ті самі, що й у нас, і нарешті — позаяк вона ще раз повернулася до дитячого мотлоху, шукаючи чогось схожого на повзунки,

— і нарешті на світ з'явилися книжки. Оскар-бо твердо розраховував на те, що під дитячим мотлохом таки знайдуться книжки; Оскар-бо чув, як Ґретхен розмовляла з матусею про книжки; він-бо знав, як завзято обидві замолоду, коли ще тільки заручились, а тоді майже одночасно повиходили заміж, обмінювалися книжками, брали їх у приватній платній бібліотеці біля

Кінопалацу, щоб, збагатившись тим чтивом, надати шлюбу з бакалійником і шлюбу з пекарем більше обширу, світу й лоску.

Багато запропонувати мені Ґретхен не могла. Відколи Гретхен уже нічого не читала, а тільки плела, вона, мабуть, як і матуся, кому читати було ніколи через Яна Бронського, роздарувала солідні томи книжкового товариства, що його членами обидві тривалий час були, — людям, котрі ще не кинули читати, бо не плели й не мали Яна Бронського.

Погані книжки — це теж книжки, а тому священні. Те, що я знайшов, лежало навпереміж і потрапило сюди, либонь, здебільшого із запасів її брата Тео, який знайшов свою моряцьку смерть на Доґґербанці. Сім чи вісім томів кьолєрівського флотського календаря, повного суден, які вже давно лежали на дні, військові звання на кайзерівському флоті, «Морський герой» Пауля Бенеке — все це була навряд чи та пожива, що її прагло серце Ґретхен. «Історія міста Данцига», написана Еріхом Кайзером, і «Битва за Рим», яку вів, либонь, чоловік на ім'я Фелікс Дан, спираючись на підтримку Тотіли й Теї, Велізарія і Нарсеса, втратили свій блиск, а місцями й корінці теж, мабуть, під руками брата, що потім не повернувся з моря. За полицями самої Ґретхен я визнавав право на книжку, в якій ішлося про «надходження і видатки», щось про якусь «вибіркову спорідненість» Ґьоте, а також багато ілюстрований томище «Распутін і жінки».

Довгенько повагавшись — вибір був надто малий, щоб зважитися на щось одразу, — я схопив, навіть не знаючи, що хапаю, а тільки прислухаючись до знайомого внутрішнього голосочка, схопив, отже, спершу Распутіна, а тоді Ґьоте.

Цьому подвійному вибору судилося визначити моє життя і впливати на нього, принаймні на той його бік, який я мав сміливість провадити без барабана. Навіть нині, коли потяг до освіти змушує Оскара помалу перетягувати до своєї палати всю книгозбірню лікувально-опікунського інтернату, я, нехтуючи Шілєром і такими, як він, вагаюся між Ґьоте й Расігутіним, між знахарем і мудрецем, між тим понурою, що зачаровував жінок, і ясним королем поетів, який так любив, щоб жінки зачаровували його. І коли часом я вважав себе радше прихильником Распутіна й побоювався ґьотевської нетерплячости, то виною цьому була невиразна підозра: якби тобі, Оскаре, випало барабанити за часів Ґьоте, то він розгледів би в тобі лише неприродність, він засудив би тебе як втіленння неприродности, зате свою природність — якою ти, зрештою, завжди захоплювався, до якої завжди прагнув, навіть коли вона ще так неприродно випиналася, — свою природність він живив би нудно-солодкими цукерками, а тебе, горопаху, вбив би якщо не «Фаустом», то грубим томиськом свого «Вчення про колір».

Та повернімося до Распутіна. З допомогою Ґретхен Шефлєр він навчив мене малих і великих літер, навчив уважно обходитися з жінками й утішав, коли мене кривдив Ґьоте.

Учитися читати й водночас удавати з себе невігласа було зовсім не просто. Це давалося мені, мабуть, важче, ніж роками симулювати, нібито я вночі бурив під себе, мов дитина. Адже цей ґандж зводився до того, щоб щоранку показувати мокру постіль, — ґандж, без якого я загалом міг цілком обійтися. А ось прикидатися невігласом для мене означало приховувати свої стрімкі успіхи, невтомно вести боротьбу з інтелектуальним марнославством, що вже зароджувалося. Коли дорослі вважали, що я пісяю в ліжко, то я лише потай знизував плечима, одначе те, що мені з року в рік доводилося клеїти з себе перед ними дурня, ображало і самого Оскара, і його вчительку.

Як тільки я врятував книжки, вихопивши їх із гори дитячої білизни, Ґретхен ту ж мить радісно скрикнула, усвідомивши своє педагогічне поклинання. Мені пощастило виманити цю обв'язану з голови до ніг бездітну жінку з її власного вовняного полону й зробити майже щасливою. Їй, звісно, було б куди приємніше, якби своїм підручником я вибрав «Надходження і видатки»; та я наполягав на Расггутіні, і навіть коли на мій другий урок вона придбала справжню книжечку для першокласників, я однаково вимагав Распутіна, а коли вона заходилася раз у раз частувати мене романами про гірників, казочками на взірець «Карлик Ніс» та «Хлопчик-мізинчик», я нарешті зважився забалакати. «Рапупін!» — вигукував я, або: «Рашушін!» А іноді я поводився й геть по-дурному. «Рашу! Рашу!» — белькотав Оскар, щоб до тієї Ґретхен, з одного боку, дійшло, яке чтиво йому до вподоби, а з другого боку, щоб вона так і не здогадалася про його геніальність, що оце, прокидаючись, саме видзьобувала літеру по літері.

Я вчився швидко, регулярно, хоч голову собі сушив і не надто. Минув рік, і я вже скрізь почувавсь як удома — у Петербурзі, в особистих покоях самодержця всіх росіян, у дитячій кімнаті завжди хворобливого царевича, серед змовників, попів і не в останню чергу — серед свідків распутінських оргій. Це мало свій колорит, і він мені імпонував — адже все було зосереджено навколо центральної постаті. Це підтверджували й розсипані в книжці сучасні гравюри, що зображували бородатого Распутіна з очима-вуглинами серед оголених, тільки в самих чорних панчохах жінок. Смерть Распутіна надовго запала мені в душу. Спершу його годували отруєним тортом і поїли отруєним вином, потім, коли він зажадав торта ще, спробували застрелити з пістолетів, а коли свинець у грудях збудив у ньому бажання потанцювати, зв'язали й утопили в ополонці на Неві. Усе те робили відважні офіцери. Жінки столичного Петербурга нізащо не дали б своєму татусеві Распутіну отруєного торта, зате, крім торта, дали б йому все, що він од них зажадав би. Жінки в нього вірили, а ось офіцери, щоб знов повірити в себе, спершу мали усунути з дороги Распутіна.

Не дивно, що життям і смертю знахаря-велета захопився не лише я. Ґретхен теж помалу знов віднаходила смак у чтиві перших років свого подружнього життя; читаючи вголос, вона вся розм'якала й аж тремтіла, коли траплялося слово «оргія», це чарівне слівце вона не вимовляла, а якось по-особливому видихала й коли казала «оргія», то була до оргії вже готова, й усе ж таки під «оргією» уявити собі оргію не могла.

Гірше було, коли до помешкання над пекарнею на Кляйнгамервеґ зі мною приходила матуся й лишалася на мій урок. Оце іноді й оберталося на оргію, це й ставало самоціллю, а не уроком для малого Оскара, це й призводило до того, що після кожної третьої фрази два голоси починали хихотіти, тому шерхли й тріскалися губи, і обидві заміжні жінки, досить було Распутіну тільки цього забажати, підсідали щораз ближче одна до одної, тому вони збуджено совалися на канапі, і в них зринала думка міцніше стиснути коліна, і те, що спершу було невинними пустощами, завершувалося оханням та аханням. Ось що виходило після десятка сторінок книжки про Распутіна — те, чого вони, може, зовсім і не хотіли й навряд чи сподівалися, але що серед білого дня з готовністю приймали, проти чого Распутін, звісно ж, не заперечував би і що він, мабуть, задурно роздаватиме, поки світу й сонця.

Нарешті, коли обидві жінки вже простогнали: «О Господи! О Господи!» — й заходилися збентежено поправляти свої перехняблені зачіски, матуся невпевнено промовила:

— А Оскарчик і справді нічого не розуміє?

— Та куди йому! — заспокоїла її Ґретхен. — Я вже так стараюся, так стараюся, а йому в голову нічого не лізе й не лізе. Боюся, він і читати ніколи не навчиться. — І, щоб іще раз підтвердити моє невігластво, яке не могло похитнути ніщо, додала: — Уявляєш, Аґнес, він вириває з нашого Распутіна сторінки, зіжмакує їх, і після цього вони кудись зникають. Часом у мене просто опускаються руки. Та потім, коли побачу, як щасливо він схиляється над тою книжкою, я йому не стаю на перешкоді — нехай, думаю, шматує й нівечить. Я вже сказала Алексові, щоб подарував нам на Різдво нового Распутіна.

Отак мені пощастило — ви, певно, вже й самі про це здогадалися — помаленьку, потихеньку, за три чи чотири роки (а саме стільки й навіть трохи довше навчала мене Ґретхен Шефлєр) вирвати з Распутіна понад половину сторінок — обережно, вдаючи, ніби просто пустую, — зіжмакати їх, а потім удома, в своєму куточку барабанщика, дістати з-під светра, розгладити, поскладати в стосик і прочитати потай від жінок, щоб ті не заважали. Так само вчинив я і з Ґьоте, якого на кожному четвертому уроці вимагав від Гретхен, вигукуючи: «Дьоте!» Покладатися лише на Распутіна я не хотів, бо надто скоро збагнув, що в цьому світі проти кожного Распутіна стоїть свій Ґьоте, що Распутін приводить за собою Ґьоте або Ґьоте — Распутіна й навіть, якщо потрібно, творить його, щоб потім чинити над ним суд.

Коли Оскар, умостившись зі своєю неоправленою книжкою десь на горищі чи за рамами від велосипедів у халабуді старого пана Гайландта, перемішував вирвані сторінки «Вибіркової споріднености» із стосиком «Распутіна», як ото тасують карти, він читав нову книжку, що виникла в такий спосіб, із чимдалі більшим і все ж веселим подивом, він бачив, як Отилія попідручки з Распутіним статечно прогулюються парками в Середній Німеччині, а Ґьоте із шляхетною розпусницею Ольгою мчать у ґринджолах зимовим Петербургом з однієї оргії на іншу.

Та повернімося все ж таки ще раз до тієї кімнатки на Кляйнгамервеґ, де я штудіював свою науку. Хоч ніяких успіхів я, здавалося, й не робив, але Ґретхен тішилася мною, як може тішитися лише молода дівчина. Поруч зі мною, а також благословенна невидимою, хоч і волохатою рукою російського знахаря, вона розквітала пишним квітом, заражаючи навіть свої кімнатні липки та кактуси. Ох, якби ж її Шефлєр у ті роки бодай вряди-годи здогадувався витягати свої пальці з борошна й міняти булочки в пекарні на зовсім іншу булочку! Ґретхен була б аж ніяк не проти, щоб він вимісив її, розкачав, змастив і випік. Хтозна, що б тоді вийшло з їхньої печі! Та зрештою, мабуть, усе ж таки дитинка. Ото Ґретхен мала б утіху від такої випічки!

А так вона, начитавшись Распутіна, сиділа вкрай збуджена, з палаючими очима й трохи скуйовдженими косами, роззявляла й стуляла рота, виставляючи свої золоті й конячі зуби, але кусати не мала чого, отож тільки зітхала: «О Господи! О Господи!» — та думала про перестояну запарку. Матуся, в якої все ж таки був її Ян, зарадити Гретхен не могла, тому хвилини після цієї частини мого уроку могли б завершатися досить нещасливо, якби вдача у Гретхен не була така весела.

Отож вона хутенько вискакувала на кухню, приносила млинка для кави, бралася за нього, мов за коханця, і, мелючи зерна, журливо й пристрасно заводила — матуся їй підспівувала — «Чорні очі» або «Червоний сарафан», а тоді йшла з тими «Чорними очима» на кухню, ставила на газову плиту воду, бігла, поки закипала вода, вниз у пекарню, брала там, нерідко всупереч протестам Шефлєра, свіжу й учорашню випічку, ставила на столик розпаровані філіжанки з блюдцями в квіточках, сметанничок з вершками, цукорничку, виделки для тістечок, між усім цим розсипала на скатертині братки, потім наливала каву, переходила до мелодій із «Царевича», подавала еклери, пирога, политого медом із тертим мигдалем («Стоїть вояк на волзькім бережку») та франкфуртського кренделика з кришеним мигдалем («Там угорі — чи ж багато у тебе там янгеляток?»), а також безе зі збитими вершками («Так солодко, так солодко»); жуючи, вони знов заводили розмову про Распутіна, тільки тепер уже, як і годиться, досить стримано, і вже за кілька хвилин, насичених тістечками, можна було щиро пообурюватися з приводу отих жахливих, отих сповнених розпусти царських часів.

У ті роки я поїдав таки забагато тістечок. Як видно з фотокарточок, на тістечках Оскар не підростав, а тільки ставав ще опецькуватішим і ще незграбнішим. Нерідко після таких аж надто солодких уроків на Кляйнгамервеґ я не знаходив кращої ради, як схопити за прилавком на Лабесвеґ, щойно Мацерат десь відвертався, окраєць сухого хліба, прив'язати до нього шматок шпагату, опустити той хліб у діжечку з норвезькими маринованими оселедцями й витягти аж тоді, коли він просякне ропою. Ви собі не уявляєте, яким чудесним блювотним засобом виявлялася така закуска після отого об’їдання тістечками. Частенько Оскар, щоб не гладшати, видавав удома в клозеті тістечок із Шефлєрової пекарні більше, ніж на данцизький Гульден, а тоді це були великі гроші.

І ще чимось я мусив платити Ґретхен за свою науку. Позаяк вона дуже любила шити й плести дитячі речі, то зробила з мене манекена. Я мав приміряти й терпіти на собі всілякі блузочки, чепчики, штанці, пальтечка з каптуриками й без них — будь-яких фасонів, усіх кольорів і з найрізноманітніших тканин.

Вже й не знаю, кому саме, матусі чи Ґретхен, спало на думку вбрати мене на мій день народження, коли мені сповнилося вісім років, таким собі невеличким царевичем — хоч бери та розстрілюй. На той час культ Распутіна в обох жінок досяг апогею. На одному зі знімків тих днів видно, як я стою біля святкового пирога з вісьмома свічками, які не скапують, стою в широченному білому ґаліфе й коротких чобітках, у вишитому російському каптані, на голові — збита набакир кубанка, а на грудях — патронташі навхрест.

Мені пощастило: ніхто не заперечував, щоб я сфотографувався з барабаном. Ба більше, мені пощастило ще раз: Ґретхен Шефлєр — очевидно, на мою настійну вимогу — скроїла, пошила й нарешті пригнала на мене костюмчика, що, нагадуючи й про досить міщанські смаки, й про досить вибіркову спорідненість, і понині воскрешає в моєму фотоальбомі дух Ґьоте, свідчить про те, що в мені живуть дві душі, й це дає мені змогу завдяки одному-однісінькому барабану в Петербурзі й Ваймарі спускатися до матерів і водночас улаштовувати оргії з жінками.

Далекосяглий спів із Ярусної вежі

Фройляйн доктор Горнштетер, що майже щодня заходить до мене викурити сигаретку, як лікарка має, здавалося б, лікувати мене, однак натомість я сам лікую її, і вона щоразу йде з палати вже не така знервована; так ось, ця несмілива жінка, яка підтримує більш-менш тісні контакти, власне, лише зі своїми сигаретами, знов і знов стверджує: в дитинстві мені бракувало контактів, надто мало я бавився з дітьми.

Ну, щодо дітей, то тут вона, либонь, таки має рацію. Адже я був такий перевантажений навчальним процесом у Ґретхен Шефлєр, мене так кидало від Ґьоте до Распутіна й навпаки, що я й сам, хоч би як хотів, не знаходив часу для всіляких там хороводів та лічилочок. А коли я, як ото справдешній учений, намагався уникнути книжок, навіть проклинав їх, цей могильник літер, і пробував шукати контактів із простолюдом, то щоразу наштовхувався на малишню з нашого будинку й після короткого спілкування з тими канібалами був радий-радісінький повернутися живим-здоровим до свого чтива.

З батьківського помешкання Оскар міг вийти або через крамницю — тоді він опинявся на Лабесвеґ, — або він причиняв за собою двері помешкання, а вже звідти, зі сходів, мав змогу вислизнути ліворуч просто на вулицю чи піднятися на чотири поверхи й дістатися горища, де музикант Майн дуднів на своїй трубі. І нарешті останню можливість надавав двір нашого будинку з помешканнями на винайм. Вулиця — то була просто бруківка. А на втоптаному піску у дворі розплоджувалися кролики й люди вибивали килими. З горища, де часом траплялася нагода пограти дуетом із п'яним паном Майном, було ще й дещо видно, звідти відкривалася далека перспектива, тут зринало те щемке, однак оманливе відчуття свободи, якого шукають усі, хто сходить на вежі, і яке робить мрійниками тих, хто мешкає в мансардах.

Коли у дворі на Оскара щокрок чигала небезпека, то горище було в нього безпечним куточком — щоправда, доти, доки Аксель Мішке зі своєю ватагою вижив його й звідти. Двір був такий самий завширшки, як і наш будинок, але завглибшки — лише сім кроків, і просмолений дерев'яний паркан з колючим дротом угорі відгороджував його від трьох інших дворів. Із горища цей лабіринт було видно, мов на долоні: будинки на Лабесвеґ, на обох поперечних вулицях — Герташтрасе й Луїзенштрасе — і далі навпроти на Марієнштрасе замикали собою чималий чотирикутник, у якому й лежали двори, і в цьому чотирикутнику стояла ще й фабрика, що випускала карамель від кашлю, та кілька дрібних майстерень, де виробляли прянощі. Там і сям із дворів витикалися дерева й кущі, нагадуючи про те, яка тепер пора року. А загалом двори, хоч і неоднакові завбільшки, були — якщо казати про кроликів та поперечини, на яких вибивали килими, — всі на один копил. Щоправда, кролики бігали там цілий рік, а ось вибивати килими, згідно з правилами внутрішнього розпорядку, можна було тільки у вівторок та п'ятницю. У такі дні ставало особливо очевидним, який великий цей дворовий комплекс. З горища Оскар усе добре чув і бачив: понад сотню килимів, доріжок і постілок люди натирали квашеною капустою, потім чистили щітками, вибивали й нарешті примушували показати їхні первісні узори. Сотні хатніх господинь виносили з під'їздів трупи килимів; попідіймавши оголені повні руки й понакидавши на коси та зачіски зав'язані вузлом хустки, вони перекидали килими через поперечини, брали плетені вибиванки й сухими ударами розтинали тісноту дворів.

Оскар ненавидів цей одностайний гімн чистоті. Проти того шуму й гаму він пробував боротися своїм барабаном, однак, хоч сидів і на горищі — все ж таки досить височенько над двором, — мусив визнати: перед хатніми господинями він безсилий. Сотні жінок, що вибивають килими, можуть узяти приступом небо й пообтинати крила молодим ластівкам, і вони кількома ударами руйнували невеличке святилище, яке Оскар зводив у квітневому повітрі барабанним боєм.

А в ті дні, коли килимів не вибивали, на дерев'яних поперечинах перекидалася малишня з нашого будинку. Сам я у двір виходив рідко. Тільки в халабуді пана Гайландта я почувався певною мірою в безпеці, бо старий пускав до того свого звалища тільки мене, а малишні не дозволяв навіть і оком кинути на поіржавілі швацькі машинки, розібрані велосипеди, лещата, талі й криві та вже повирівнювані цвяхи в коробках з-під сиґарет. Це в нього була така робота: він якщо не витягував цвяхів із дошок від розбитих ящиків, то вирівнював напередодні витягнуті цвяхи на ковадлі. Крім того, що в нього не пропадав жоден цвях, він ще й допомагав людям переїздити, перед святами забивав кроликів і скрізь — у дворі, на сходах у будинку, на горищі — спльовував тютюнову жуйку.

Одного дня малишня, як це зазвичай роблять діти, варила біля його халабуди супчик, і Нухі Айке попросив старого Гайландта тричі плюнути в казанок. Старий здалеку так і зробив, а тоді знову зник у своєму закапелку й заходився гупати по цвяхах далі, а Аксель Мішке присмачив той супчик ще однією приправою — товченою цеглою. Оскар зацікавлено спостерігав той кухарський експеримент, одначе близько не підходив. Аисель Мішке й Гарі Шлягер спорудили з ковдр та ганчір'я щось на кшталт шатра, щоб ніхто з дорослих не витріщався на їхній супчик. Коли цегляна товч закипіла, Гансик Колін спорожнив свої кишені, пожертвувавши для супчику дві живі жаби, яких виловив у Акційному ставку. Зузі Катер, єдина дівчинка в шатрі, скривила рота, розчарована й ображена тим, що жаби, навіть не квакнувши, навіть не спробувавши наостанку вистрибнути, покірно зникли в супчику. Тоді Нухі Айке, не звертаючи уваги на Зузі, розстебнув штани й набурив у те густе вариво. Услід за ним те саме зробили Аксель, Гарі й Гансик Колін. Малий Кесхен хотів не відстати від десятирічних і собі, але з його труника нічого не капнуло. Усі перевели погляд на Зузі, а Аксель Мішке подав їй блакитну, як пральний порошок «Персіль», емальовану каструльку з пощербленими краями. Оскар, власне, хотів був уже піти, але зачекав іще, поки Зузі, яка під сукенкою була, мабуть, без трусиків, присіла, руками підсунула під себе каструльку й, обхопивши руками колінця, втупилася невидющими очима перед себе, а коли бляшаний звук у каструльці потвердив, що й вона внесла свій внесок у супчик, поморщила носа.

Того разу я втік. Краще б я не втікав, а спокійно пішов собі. Але я побіг, і тому всі, хто доти не відводив очей від каструльки, подивилися мені вслід. Я почув, як Зузі Катер сказала позад мене:

— Мабуть, хоче на нас наклепати, бо чого ж то він так чкурнув?

Ці слова ще пекли мені душу, навіть коли я вже вибрався, спотикаючись, на п'ятий поверх і аж на горищі перевів дух.

Мав я тоді сім з половиною років, Зузі, певно, дев'ять, малому Кесхенові ледве сповнилося вісім, Акселю, Нухі, Гансику й Гаррі було по десять-одинадцять. Залишалася ще Марія Тручинська. Вона була трохи старша від мене, але у двір ніколи не виходила, а гралася в ляльки на кухні в матінки Тручинської або зі своєю дорослою сестрою Густою, яка підробляла в євангельському дитячому садку.

Не дивно, що я ще й тепер не можу чути, як жінки мочаться в нічний горщик. Коли Оскар того разу вдарив у барабан і погамував свій слух, сподіваючись, що тут, на горищі, врятувався від супчику, який кипів у дворі, вони з'явилися всі гуртом: одні — босоніж, інші — в черевиках на шнурках, одне слово, всі, хто вносив свій внесок у супчик, а Нухі приніс і казанок із тим супчиком. Вони обступили Оскара, а останнім прибіг малий Кесхен. Підштовхуючи одне одного ліктем під бік, вони шепотіли: «Ну ж бо, починай!» Зрештою Аксель схопив Оскара ззаду, заломив руки й примусив підкоритись, а Зузі, показуючи в усмішці вологі, рівненькі зуби і язичка між ними, не бачила нічого поганого в тому, що робили хлопці. Вона взяла в Нухі залізну ложку, до блиску натерла її об свої стегна, потім занурила в казанок, з якого йшла пара, неквапно помішала, перевіряючи, мов справжня хатня господиня, чи достатньо густе те вариво, подмухала в повну ложку, щоб трохи остудити її, і нарешті нагодували Оскара — нагодували мене. Такого я не їв уже повік, і того смаку не забуду, допоки й житиму.

Аж після того, як ватага, така заклопотана моїм здоров'ям, відпустила мене й пішла, бо Нухі занудило й він виблював просто в казанок, я забився в куток горища, де саме сушилося кілька простирадел, і видав із себе кілька ложок рудуватого варива, хоч жаб'ячих решток у ригачці, щоправда, й не виявив. Потому я став на якусь скриню під відчиненим даховим вікном, виглянув на віддалені двори, з рипінням перетираючи між зубами рештки потовченої цегли, відчув бажання щось зробити, перевів погляд на мерехтливі вікна далеких будинків на Марієнштрасе, закричав, заспівав своїм далекосяжним голосом у той бік і, хоч наслідку й не побачив, а проте був такий упевнений у можливостях свого далекосяжного співу, що віднині і наш двір, і решта дворів стали для мене затісними, і я, спраглий за далечиною, за далекими відстанями й далекою перспективою, тепер користався з будь-якої нагоди, щоб вибратися — самому чи за руку з матусею — з Лабесвеґ, із передмістя, якомога далі від підступів усіх кухарів-суповарів нашого тісного двору.

Щотижня в четвер матуся виходила до міста скуповуватися. Здебільша вона брала з собою й мене. А коли треба було придбати в Сиґізмунда Маркуса у Цойґгауз-пасажі на Вугільному базарі нового барабана, то вона брала мене з собою неодмінно. У той час, десь між сьомим і десятим роком мого життя, я добивав барабана рівно за два тижні. Від десятьох до чотирнадцятьох років на те, щоб пробити бляху, в мене йшло не більше тижня. Згодом мені іноді щастило обернути нового барабана на брухт за один-однісінький робочий день, а іноді, коли на душі було спокійно, бити обережно, хоч і досить енергійно, по три-чотири місяці, не завдаючи своїй бляшанці жодної шкоди, якщо не брати до уваги кількох тріщин на лаку.

А тепер пора повести мову про той час, коли я що два тижні покидав разом з матусею наш двір з його поперечинами для вибивання килимів, зі старим Гайландтом, що вирівнював цвяхи, з отими шибениками, які вигадували всілякі супчики, і приходив до Сиґізмунда Маркуса, щоб серед багатого сортименту його дитячих бляшаних барабанів вибрати собі новий. Інколи матуся брала мене з собою й тоді, коли старий барабан був іще досить цілий, і в такі дні я втішався пообідньої пори строкатим, завжди трохи схожим на музей Старим містом, де всякчас лунав передзвін на тій чи тій церкві.

Ті наші виходи минали здебільшого спокійно й приємно. Ми купували дещо в Ляйзера, Штернфельда чи Махвіца, потім навідувалися до Маркуса, який узяв моду казати матусі всілякі вишукані й милі речі. Він, поза всяким сумнівом, упадав коло неї, проте ніколи, наскільки я пригадую, не дозволяв собі виявляти свої почуття надто палко, а лише захоплено хапав «золоту», як він висловлювався, матусину ручку й німо цілував її, — ніколи, крім одного-однісінького разу, коли Маркус став перед матусею навколішки, і саме про це вже й пора повести мову.

Матуся успадкувала від бабці Коляйчек показну, ледь-ледь повняву статуру й привабливе марнославство, поєднане з добродушністю, і послуги Сиґізмунда Маркуса вона приймала тим охочіше, що він, час від часу пропонуючи за безцінь шовкові нитки чи придбані на барахолці, проте бездоганні панчохи, скоріше ті речі їй дарував, ніж продавав. Я вже не кажу про бляшані барабани, які він що два тижні клав переді мною на прилавок за сміховинну ціну.

Під час тих відвідин матуся щоразу рівно о пів на п'яту просила в Сиґізмунда дозволу залишити мене, Оскара, в крамниці під його опікою, позаяк їй, мовляв, ще треба залагодити деякі важливі, невідкладні справи. Тоді Маркус, якось дивно всміхаючись, уклонявся й, сиплючи порожніми словами, обіцяв матусі берегти мене, Оскара, мов зіницю ока, поки вона залагоджуватиме свої невідкладні справи. Ледве відчутна, однак необразлива іронія надавала його голосу особливої інтонації, змушувала матусю зашарітися й наводила її на думку, що Маркус про ті її важливі справи здогадується.

Та навіть я знав, що то були за справи, які матуся називала невідкладними й так ревно поспішала їх залагодити. Адже якийсь час вона брала мене з собою до одного дешевенького пансіону на Тішлєрґасе, де зникала відразу на сходах і не поверталася хвилин сорок п'ять, а я мусив терпляче чекати біля господині, що здебільшого попивала лікер, — чекати за склянкою завжди огидного лимонаду, який мені щоразу подавали, нічого не кажучи. Нарешті матуся, майже не змінившись, виходила, прощалася з господинею, яка не підводила очей від своєї чарки, й брала мене за руку, забуваючи, що її виказувала навіть температура власної руки. Потім, тримаючись за гарячі руки, ми йшли до кав'ярні «Вайцке» на Вольвеберґасе. Матуся замовляла собі міцну каву, Оскарові — лимонне морозиво і чекала, поки до кав'ярні несподівано, ніби випадково входив Ян Бронський, підсідав до нашого столика й замовляв, щоб на заспокійливо прохолодний мармур столика перед ним поставили також міцну каву.

Вони розмовляли при мені досить безцеремонно, і їхні балачки підтверджували те, про що я вже давно здогадувався: майже щочетверга матуся з дядьком Яном зустрічалися на Тішлєрґасе в кімнатці пансіону, яку винаймав Ян, і сорок п'ять хвилин робили там удвох оте саме. Це, мабуть, Ян висловив побажання більш не водити мене на Тішлєрґасе, а звідти ще й до кав'ярні «Вайцке». Іноді він бував дуже сором'язливий, сором'язливіший, ніж матуся, яка не бачила нічого поганого в тому, що я ставав свідком завершення години кохання, в законності якої вона, здавалося, ніколи — і згодом також — не мала сумніву.

Отож майже щочетверга від пів на п'яту й майже до шостої я на бажання Яна лишався в Сиґізмунда Маркуса, міг розглядати весь сортимент його бляшаних барабанів, міг пробувати їх, міг — де б це ще мав таку нагоду Оскар! — барабанити на кількох барабанах водночас і дивитися Маркусові в його сумні, по-собачому вірні очі. Хай навіть я не знав, звідки прилітали його думки, але я здогадувався, куди вони відлітали, здогадувався, що вони витали на Тішлєрґасе, шкреблися там у всі номеровані двері або, як ото нещасний Лазар, нишкли під мармуровим столиком у кав'ярні «Вайцке». На що вони сподівалися? На крихти зі столу?

Матуся з Яном Бронським жодних крихт після себе не лишали. Вони все поїдали самі. Вони були дуже голодні, невситимо голодні, такі, що мало не пожирали одне одного. Обоє були такі заклопотані самі собою, що навіть Маркусові думки під столом сприйняли б хіба що за настирливо-ніжний протяг.

Одного з тих днів — було це, певно, у вересні, бо матуся вийшла пополудні з Маркусової крамниці в осінньому костюмі іржавого кольору — я, бачачи, який замислений, заклопотаний та, либонь, і пригнічений стоїть Маркус за прилавком, вийшов зі своїм новеньким барабаном до Цойґгауз-пасажу, отого темного прохолодного тунелю, що обабіч нього вишикувалися, хизуючись своїми вітринами, шикарні крамниці — ювелірні, делікатесні тощо — та книгозбірні. Мене, однак, не приваблювали вочевидь недорогі й усе ж недоступні мені товари у вітринах; куди дужче тягло мене з того тунелю на Вугільний базар. Пірнувши в саму гущу курного світла, я застиг перед фасадом Цойґгаузу, базальтова сіризна якого була нашпигована гарматними ядрами, різними завбільшки й різних часів облоги, щоб ті залізні горбочки нагадували кожному перехожому про історію міста. Мені ті ядра нічого не казали, адже я знав, що в мурі вони лишилися стриміти не самі собою, що в цьому місті є муляр, якого наймає й утримує управління надземного будівництва разом з управлінням охорони пам'яток давнини, і він умуровує ці набої минулих сторіч у фасади різноманітних церков, ратуш, а також у передню й задню стіну Цойґгаузу.

Я хотів піти до Міського театру, портал якого виднівся по праву руч, — від Цойґгаузу його відділяла лише вузенька, напівтемна вуличка. Але о цій порі театр, як я й думав, був зачинений — вечірня каса починала працювати аж о сьомій, — і я, зважуючи, чи не відступити, нерішуче рушив під барабанний бій ліворуч, поки Оскар зрештою опинився між Ярусною вежею і Ланґґаською брамою. Пройти крізь браму на Ланґґасе, а звідти завернути ліворуч, на Велику Вольвеберґасе я не ризикнув, бо там сиділи матуся і Ян Бронський, а якщо ще й не сиділи, то, мабуть, саме зробили своє діло на Тішлєрґасе й уже поспішали до кав'ярні освіжитися за мармуровим столиком філіжанкою міцної кави.

Уже й не пригадую, як я перейшов проїжджу частину Вугільного базару, де трамваї щохвилини або саме в'їздили у браму, або, дзеленькаючи, виїздили з неї і зі скреготом завертали до Вугільного базару, до Дров’яного базару, в бік Головного вокзалу. Може, мене взяв за руку хтось із дорослих — скажімо, поліцейський — і дбайливо провів крізь усі транспортні небезпеки.

Я став перед Ярусною вежею, яка стрімко здіймалася цеглою в небо, і, власне, суто випадково, знічев'я, аби якось розвіяти нудьгу, стромив барабанні палички між залізний одвірок і двері, що вели до вежі. Ковзнувши поглядом по цеглі вгору, я вже не зміг повести його вздовж фасаду, бо з ніш та бійниць у мурі раз по раз шугали голуби й відразу, по-голубиному ненадовго сідали на ринви та еркери, а тоді знов, ніби відпадаючи від муру, приковували мій погляд.

Ті голуби мене дратували. Мені було надто шкода свого погляду, тож я відвів його вбік і з рішучим наміром, а також щоб позбутися роздратування, скористався обома барабанними паличками як важелем. Двері піддалися, й Оскар, навіть не встигнувши розчинити їх навстіж, уже опинивсь у вежі, вже на кручених сходах, уже підіймався ними вгору, щоразу заносячи вперед спершу праву ногу й підтягуючи вслід за нею ліву; так він дістався до перших заґратованих темниць, почав укручуватися вище, проминув катувальну камеру з її дбайливо доглянутими інструментами, біля кожного з яких стояла табличка з вказівками, як ним користуватися, рушив далі — тепер він ставив попереду ліву ногу, а праву підтягував уже потім, — виглянув із вузенького заґратованого віконця надвір, прикинув на око висоту, усвідомив, які ж товсті тут мури, сполохав голубів, наштовхнувся на тих-таки голубів вище, зробивши ще один виток крученими сходами, знов почав заносити спершу праву ногу й приставляти до неї ліву, і коли Оскар, ще раз змінивши ногу, нарешті опинився нагорі, то не проти був підійматися так ще довго-довго, хоча що одну, що другу ногу вже ледве тяг. Але самі сходи здалися першими. І він збагнув усю безглуздість і все безсилля таких споруд.

Не знаю, яка заввишки була — а, власне, й досі є, бо війну вона пережила — та вежа. Не хочеться мені й просити Бруно, мого санітара, принести якого-небудь довідника зі східнонімецької готичної кладки з випаленої цегли. Але до шпиля вона своїх сорок п'ять метрів мала, це вже запевне.

На одній із ґалерей попід дахом навколо вежі мені довелося перепочити, бо на кручених сходах я надто швидко стомився. Я сів, стромив ноги поміж колонки балюстради, нахиливсь уперед і подивився повз одну з колонок, яку обхопив правою рукою, вниз на Вугільний базар, а лівою помацав барабана — чи ж він на місці? — який вибрався сюди разом зі мною.

Не хочу докучати вам нудним описом панорами Данцига з висоти пташиного польоту — міста з багатьма вежами, калатанням дзвонів, міста давнього, в якому немовби й досі витає дух середньовіччя, міста, зображеного на тисячах досить непоганих ґравюр. Не затримуватиму я вашої уваги й на голубах, хоч би там скільки казали, що про них легко писати. Для мене голуб, по суті, нічого не означає, чайка — і то більше. Вислів «голуб миру» мені звучить тільки як парадокс. Мирне послання я довірив би радше яструбові чи навіть стерв'ятнику, ніж голубу, цьому найсварливішому з-поміж мешканців піднебесся. Одне слово, на Ярусній вежі жили голуби. Але ж голуби живуть, зрештою, на кожній пристойній вежі, яка, за підтримки належної їй охорони історичних пам'яток, стежить за собою.

Ні, мій погляд прикувало щось зовсім інше: будівля Міського театру, двері якого я, вийшовши з Цойґгаузпасажу, побачив на замку. Ця коробка, увінчана банею, з біса нагадувала безглуздо збільшений класичний млинок для кави, хоч на вершині бані й бракувало ручки, потрібної для того, щоб у переповненому храмі муз і просвіти щовечора перемелювати на жахливе мливо п'ятиактну драму вкупі з лицедіями, лаштунками, суфлерами, реквізитом та всіма завісами. Мене дратувала ця будівля, з вікон фойє якої, обрамлених колонами, ніяк не хотіло сходити призахідне сонце, кидаючи на них чимдалі більше багрянцю.

На ту пору я, сидячи десь на тридцятиметровій висоті над Вугільним базаром, над трамваями й службовцями, радими, що робочий день ось-ось завершиться, високо над сповненою всіляким мотлохом і солодкуватим запахом Маркусовою крамницею, над прохолодними мармуровими столиками в кав'ярні «Вайцке», здіймаючись над двома філіжанками міцної кави, матусею і Яном Бронським, полишивши внизу наш будинок з помешканнями на винайм, двір, решту дворів, погнуті й вирівняні цвяхи, сусідських дітей з їхнім супчиком із цегли, я, хто доти кричав тільки з нагальної необхідносте, став крикуном без причин і примусу. Коли до того, як піднятися на Ярусну вежу, я посилав свої пронизливі звуки в структуру склянки, в нутро електричних лампочок, у відставлену пляшку з-під пива лише в тому разі, якщо в мене хотіли відібрати барабана, то тепер я закричав із вежі вниз, хоч про долю мого барабана зовсім не йшлося.

Ніхто не мав наміру відбирати в Оскара барабана, але він усе ж таки закричав. Не через те, скажімо, що якийсь голуб обгидив барабана, спровокувавши його на крик. Щоправда, поблизу мідна бляха була вкрита мідянкою. Але ж мідянкою, не склом. І все ж таки Оскар закричав. Очі в голубів були червонуваті й блискучі, але жодне скляне око на нього не блимало. А він узяв і закричав. У який бік він кричав, яка відстань його вабила? Може, тут належало свідомо продемонструвати те, що на горищі, після отого супчику на цегляному борошні, він просто так, навмання пустив ширяти понад дворами? В яке скло націлявся Оскар? Над яким склом — а йшлося ж бо лише про скло — Оскар хотів провести експеримент?

Це Міський театр, отой драматичний кавовий млинок своїми вікнами, осяяними призахідним сонцем, притяг до себе мої своєрідні, я б навіть сказав неприродні звуки, вперше випробувані в нас на горищі. Прокричавши кілька хвилин і сяк і так, але нічого не домігшись, я видав нарешті майже нечутний звук, і Оскар з радістю, майже по-зрадницькому гордо міг доповісти собі: двом середнім шибкам у лівому вікні фойє довелося навік забути про призахідне сонце, обернувшись на два чорні квадрати, що їх належало якомога скоріше засклити.

Лишалося тільки закріпити успіх. Я виявляв себе, як ото сучасний художник демонструє свій своєрідний, знайдений внаслідок багаторічних пошуків стиль, даруючи враженому світові цілу серію однаково прекрасних, однаково сміливих, однаково цінних, а нерідко й однакових завбільшки продуктів своєї творчої манери.

Не минуло й чверть години, і мені пощастило лишити без шибок усі вікна у фойє і декотрі двері. Перед театром зібралася збуджена, як було видно згори, людська юрба. Роззяви знаходяться завжди. На мене прихильники мого мистецтва глибокого враження не справили. Зате Оскара вони спонукали діяти ще суворіше, ще формальніше. Я саме хотів був удатися до ще одного експерименту, ще сміливішого — оголити потаємну суть речей, тобто через тепер відкрите фойє, крізь замкову щілину в дверях ложі послати до ще темної глядацької зали особливий крик, що мав вразити гордість усіх власників абонентів — театральну люстру з усіма її шліфованими, дзеркальними дармовисиками, на яких переливається світло, аж раптом у юрбі перед театром в око мені впав костюм іржавого кольору: матуся поверталася з кав'ярні «Вайцке», посмакувавши кавою й лишивши там Яна Бронського.

Сказати правду, попередні рази Оскар посилав свій крик і в ту розкішну люстру. Одначе успіху він, схоже, не домігся, бо другого дня газети написали тільки про те, що в театрі невідь-чому порозліталися на друзки шибки у вікнах фойє і в дверях. У наукових та напівнаукових дослідженнях на літературних шпальтах денних газет ще кілька тижнів можна було вичитати просто-таки неймовірні нісенітниці. А «Останні вісті» навіть натякали на якесь космічне проміння. Працівники обсерваторії, тобто висококваліфіковані фахівці, інтелектуали розмірковували про плями на Сонці.

Я тоді якомога швидше, як тільки міг робити це на своїх куценьких ногах, скотився крученими сходами вниз і, трохи захекавшись, пірнув у юрбу перед театром. Матусин осінній костюм іржавого кольору поблизу ніде не яскрів — певно, вона вже пішла до Маркуса й розповідала в крамниці про шкоду, якої завдав мій голос. А Маркус, хто і мій так званий запізнілий розвиток, і алмаз у моєму голосі сприймає як щось цілком природне, ворушить, гадав собі Оскар, кінчиком язика та потирає жовтувато-білі долоні.

Та щойно я ступив до крамниці, перед моїми очима постала картина, що відразу змусила мене забути про спів, від якого на відстані розлітаються шибки. Сиґізмунд Маркус стояв навколішках перед моєю матусею, а всі плюшеві іграшки — ведмедики, мавпочки, собачки, навіть ляльки з очима, що самі заплющуються, а також пожежні машинки, й коні-гойдалки, й усі блазні, які стерегли крамницю, здавалося, ось-ось теж попадають услід за господарем навколішки. Сам він стискав в обох долонях, бурі плями на другому боці яких були порослі світлим пушком, обидві матусині долоні, й плакав.

Матуся також мала вигляд поважний, відповідно до ситуації.

— Не тут, Маркусе, — казала вона, — прошу вас, не тут, не в крамниці.

Але Маркус не вгавав, і я повік не забуду його благального й воднораз театрального голосу, який промовляв:

— Не робіть цього більше з Бронським, адже він служить на пошті, а вона польська, і це, кажу я вам, добром не скінчиться, бо він з поляками. Не ставте на поляків, ставте, коли вже хочете ставити, на німців, бо вони піднімуться — не сьогодні, то завтра. Вони вже й тепер знов пішли вгору, їх уже видно, а пані Аґнес і досі ставить на Бронського. Якби ви ставили бодай на Мацерата, за яким ви заміжжю, то було б іще сяк-так. Чи, якщо ваша ласка, то, кажу ж, ставте на Маркуса й ідіть за Маркуса, бо він охрестився лишень недавнечко. Їдьмо до Лондона, пані Аґнес, там у мене свої люди, і папери є на той випадок, якщо ви згодитесь поїхати. А як не хочете з Маркусом, бо гребуєте ним, то що ж, гребуйте. Але він просить вас від щирого серця: не ставте більше на отого навіженого Бронського, який стирчить на Польській пошті, хоч Польщі скоро гаплик, бо скоро прийдуть вони, німці!

Та саме тієї миті, коли вже й матуся, вражена стількома можливостями й неможливостями, ладна була вдаритися в сльози, Маркус помітив у дверях крамниці мене й, пустивши одну матусину руку, промовисто показав п'ятірнею в мій бік:

— Ну ось, коли ваша ласка, його ми теж візьмемо з собою до Лондона. Він житиме там, як маленький принц! Як маленький принц!

Нарешті й матуся перевела погляд на мене й спромоглася ледь усміхнутись. Може, вона згадала про те, що в Міському театрі вікна у фойє зосталися без шибок, а може, її трохи розважила думка про оте велике обіцяне місто, Лондон. На превеликий мій подив вона, однак, похитала головою і недбало, немовби відмовлялася від запрошення до танцю, промовила:

— Дякую вам, Маркусе, але нічого не вийде, справді нічого не вийде... Через Бронського.

Для Маркуса дядькове ім'я пролунало, мов сигнал, тож він одразу підхопився на ноги, перегнувся, мов складаний ножик, у поклоні, й проказав:

— Ви вже даруйте Маркусові, я б одразу мав здогадатися, що нічого не вийде саме через нього.

Коли ми вийшли з крамниці в Цойґгауз-пасажі, Маркус, хоч до вечора було ще й далеко, замкнув її знадвору й провів нас до зупинки п'ятого трамвая. Перед Міським театром усе ще стояв гурт перехожих і кілька поліцейських. Однак страху я не відчував і про свої перемоги над склом уже майже забув. Маркус нахилився до мене й прошепотів радше до самого себе, ніж до нас:

— До чого тільки він не вдатний, цей Оскар! І на барабані мастак, і перед театром улаштував бучу.

Матусю, що, побачивши бите скло, почала втрачати впевненість, крамар заспокоїв рухом руки, а коли підійшов трамвай і ми піднялися до причіпного вагона, він іще раз благально й тихенько, щоб не почув хтось чужий, промовив:

— Ну, тоді зоставайтеся з Мацератом, якого маєте, і не ставте більш на поляків...

І коли тепер Оскар, лежачи або сидячи в своєму залізному ліжку, але й навлежачки, й навсидячки барабанячи, відтворює в пам'яті Цойґгауз-пасаж, каракулі на мурах темниць у Ярусній вежі, саму вежу й змащені знаряддя тортур у ній, за колонами — троє вікон у фойє Міського театру, а тоді знов Цойґгауз-пасаж і крамницю Сиґізмунда Маркуса, щоб описати подробиці того вересневого дня, то йому доводиться водночас шукати й країну поляків. Як він її шукає? Він шукає її за допомогою барабанних паличок. Чи шукає він ту країну й власною душею? Він шукає її всіма своїми органами чуттів, тільки ж душа — не орган.

Я теж шукаю країну поляків, яка згинула, яка «єшщє нє зґінєла». Дехто каже: мало не згинула, вже згинула, знову згине. Тут, у цій країні, країну поляків віднедавна почали шукати за допомогою кредитів, фотокамер «лейка», компасів, радарів, чарівних паличок і делегацій, гуманізму, опозиційних лідерів і членів земляцтв, які поки що тримають свої національні костюми в скринях із нафталіном. Поки тут, у цій країні, країну поляків шукають душею, наполовину з Шопеном, наполовину з реваншем у серці, поки вони тут відкидають усі поділи Польщі — від першого до четвертого — й уже виношують плани п'ятого, поки вони літають до Варшави лініями «Ейр Франс» і скорботно покладають віночки там, де колись було ґетто, поки країну поляків тут шукатимуть за допомогою ракет, я шукаю Польщу на своєму барабані, я барабаню: зґінєла, єшщє нє зґінєла, знову зґінєла, чому зґінєла, майже зґінєла, вже зґінєла, Польща зґінєла, все зґінєло, «Єшщє Польска нє зґінєла».

Трибуна

Розтинаючи співом вікна у фойє Міського театру, я шукав і вперше знайшов контакт із сценічним мистецтвом. Хоча того дня матуся була цілком під враженням домагань торговця дитячими іграшками Маркуса, вона, мабуть, здогадалася, що я безпосередньо причетний до театру, бо незадовго перед Різдвяними святами купила чотири квитки — собі, Стефанові й Марзі Бронським, а також Оскарові — й останньої неділі перед Різдвом повела нас трьох на виставу Різдвяної казки. Ми сиділи в першому ряду збоку на балконі другого ярусу. Розкішна люстра, що висіла над партером, сяяла, як могла. Тож я був радий, що того разу не розтрощив її своїм співом з Ярусної вежі.

Дітей було надто багато вже тоді. На ярусах їх сиділо більше, ніж матерів, тоді як у партері, де місця купували люди заможні й у зачатті обережніші, співвідношення тих і тих було десь один до одного. Але ж діти просто не можуть спокійно всидіти! Марґа Бронська, чиє місце було між мною й досить посидющим Стефаном, сповзла з відкидного сидіння, вилізла була в крісло знов, потім відразу передумала — їй здалося, що краще поперекидатися перед балюстрадою, але застрягла у відкидному сидінні, зарепетувала, хоча, проти решти горлодерів довкола, ще досить стерпно й недовго, бо матуся заткнула її дурного дитячого писка цукеркою. Отак, передчасно стомившись від вовтузіння в кріслі й посмоктуючи цукерку, маленька Стефанова сестричка заснула відразу після того, як почалася вистава, і після кожної дії її доводилося будити, щоб вона поплескала в долоні, й вона робила це дуже старанно.

Ставили казку про Хлопчика-мізинчика, яка вже від першої сцени прикувала мою увагу, бо, зі зрозумілих причин, стосувалася мене особисто. Вони зробили це досить майстерно, самого Хлопчика-мізинчика зовсім не показували, було чути лише його голос, а дорослі дійові особи бігали по сцені за невидимим, але дуже активним головним героєм. А він то сидів у вусі коня, то переконував батька продати його за великі гроші двом волоцюгам, то мандрував на крисах бриля одного з волоцюг, розмовляючи з ними звідтам, а згодом шаснув до мишачої нірки, а тоді — до равликової шкаралупки, потім зайшов у спілку зі злодіями, опинився в сіні, а разом із сіном — у шлунку в корови. Та ось корову ріжуть, бо вона розмовляє голосом Хлопчика-мізинчика. І ось коров'ячий шлунок із тим малючком усередині потрапляє на смітник, і його проковтує вовк. Але метикуватий Хлопчик-мізинчик умовляє вовка пробратися до батьківської хати, а тоді — до комори й, тільки-но вовк починає грабувати, зчиняє галас. А кінцівка саме така, яка й буває в казках: батько вбиває злого вовка, мати розпорює ножицями тому ненажері черево, і Хлопчик-мізинчик виходить на волю, тобто ми чуємо тільки, як він гукає: «Ох, татусю, я побував і в мишачій нірці, і в коров'ячому шлунку, й у вовчому череві, а тепер я зостануся з вами».

Така кінцівка мене зворушила, а коли я звів очі на матусю, то побачив, що вона сховала обличчя в носову хустину, бо те, що відбувалося на сцені, сприймала, як і я, так, ніби це діялося з нею самою. Розчулити матусю було дуже легко, і протягом наступних тижнів, зокрема поки тривали Різдвяні свята, вона раз у раз притискала мене до себе, цілувала й називала Оскара то жартома, то з сумом у голосі «Хлопчиком-мізинчиком». Або «моїм маленьким Хлопчиком-мізинчиком». Або «бідолашним, бідолашним Хлопчиком-мізинчиком».

Удруге надумали повести мене до театру аж улітку тридцять третього. І хоча через непорозуміння, причиною якого став я сам, той похід не вдався, одначе запам'ятався він мені надовго. У мені ще й досі все гуде й гойдається, бо було це в Сопоті, у Лісовій опері, де щоліта просто нічного неба природі звіряли ваґнерівську музику.

Загалом на опері трохи розумілася лише матуся. Мацератові було забагато навіть оперети. Ян брав приклад з матусі й дуже любив арії, хоч, попри свій музикальний вигляд, слуху для такої чарівної музики анітрохи не мав. Зате він знав братів Формела, колишніх своїх однокашників у неповній середній школі в Картгаузі, які жили тепер у Сопоті, завідували освітленням на морському причалі, біля водограю перед курзалою та казино, а також працювали освітлювачами на фестивалях у Лісовій опері.

Дорога на Сопот вела через Оліву. Ранок у Замковому парку. Золоті рибки, лебеді, матуся з Яном Бронським у знаменитому Гроті Шепоту. Потім — знов золоті рибки й лебеді, що працювали рука в руку з фотографом. Коли робили знімок, Мацерат узяв мене собі на плечі. Я поклав барабана йому просто на голову, що викликало в усіх сміх і завжди викликало його навіть тоді, коли той знімок уже наліпили в альбом. Прощання із золотими рибками, лебедями, Гротом Шепоту. Неділя була не лише в Замковому парку, а й за ґратчастою огорожею, і в трамваї на Ґлеткау, і в курзалі Ґлеткау, де ми обідали, поки Балтійське море невтомно, так ніби йому більш не було чого робити, запрошувало купатися. Неділя була скрізь. Коли ми, прогулюючись берегом, дійшли до Сопота, неділя зустріла нас і тут, отож Мацератові довелося сплатити за всіх курортний збір.

Купатися ми пішли до Південної купальні, бо там було нібито не так людно, як у Північній. Чоловіки переодягалися на чоловічій половині, а мене матуся завела до кабінки на жіночій, зажадала, щоб я бовтався в сімейній купальні голяка, тоді як сама, чиє пишне тіло вже тоді виступало з берегів, нацупила на себе солом'яно-жовтого купальника. Щоб не дуже світити голизною перед тисячоокою сімейною купальнею, я затулив своє хазяйство барабаном, ліг долілиць на пісок і поклав собі не пірнати в таку спокусливу балтійську воду, а сховати свій сором у піску й сповідувати страусову політику. Мацерат та і Ян Бронський зі своїми вже трохи кругленькими черевцями мали такий кумедний, такий, можна навіть сказати, жалюгідний вигляд, що я був навіть радий, коли надвечір усі розійшлися до кабінок, понамащували там свою засмагу бальзамом, а тоді, як помазанці «Нівеї», знов повлазили у звичайну недільну одіж.

Кава й тістечка в «Морській зірці». Матусі скортіло з'їсти ще один, уже третій шматок п'ятиповерхового торта. Мацерат був проти, Ян — і за, і проти водночас. Матуся замовила, відломила трішки Мацератові, пригостила Яна й, догодивши так обом своїм чоловікам, заходилася ложечка по ложечці вганяти той аж надто солодкий клинець у власний шлунок.

О, священний вершковий крем! О, потрушений цукровою пудрою, ясний недільний день, коли тільки вряди-годи десь пропливе невеличка хмарка! Польська аристократія сиділа в синіх сонцезахисних окулярах за газованим лимонадом, якого навіть не торкалась. Жінки хизувалися ліловими нігтиками й на морському вітерці пригощали нас запахом нафталіну від своїх хутряних пелерин, які вони, очевидно, взяли напрокат на сезон. Мацерат назвав це мавпуванням. Матуся теж залюбки взяла б напрокат, хай навіть лише на півдня, таку пелерину. Ян стверджував, нібито польських аристократів нині опанувала така нудьга, що вони, попри чимдалі більші свої борги, навіть розмовляють уже не по-французькому, а, просто через снобізм, звичайнісінькою польською мовою.

Та не можна ж було весь час сидіти в «Морській зірці» і тільки те й робити, що видивлятися на лілові нігтики та сині окуляри в польської аристократії. Напханій тортом матусі скортіло розім'ятись. Нас прийняв у свої обійми курортний парк, мені довелося прокататись на віслюку й спинитися, щоб мене знову сфотографували. Золоті рибки, лебеді — чого тільки не навигадує природа! — і знов золоті рибки та лебеді, завдяки яким звичайнісінька прісна вода набуває цінности.

Серед підстрижених тисових кущів, які, однак, зовсім не шепотіли, як нерідко стверджують, нам трапилися брати Формела — освітлювачі казино, освітлювачі Лісової опери брати Формела. Молодшому з них не терпеливилося спершу видати всі анекдоти, які йому випало почути на посту освітлювача. Старший, хоч ті анекдоти й знав, з братерської любови щоразу в потрібному місці заразно вибухав реготом, демонструючи на одного золотого зуба більше, ніж мав молодший брат, а цей мав їх лише три. Усі гуртом вирушили до «Шпрінґера» випити по чарочці ялівцівки. Матусі був більше до смаку «Курфюрст». Потім щедрий молодший Формела, так само сиплючи анекдотами зі своїх запасів, запросив усіх повечеряти в «Папузі». Там ми застали Тушеля, а Туш елю належала половина Сопота, крім того, частина Лісової опери й п'ять кінотеатрів. До того ж брати Формела ходили під його рукою, і він був вельми радий познайомитися з нами, а ми були вельми раді познайомитися з ним. Тушель без утаву крутив у себе на пальці персня, одначе той перстень навряд чи був чарівний і навряд чи виконував бажання, бо нічого, ну анічогісінько ж не ставалося, хіба що Тушель також почав розповідати анекдоти й то ті самі, які ми вже чули від Формели, тільки з подробицями, позаяк мав не стільки золотих зубів. І все ж усі за столиком реготали — адже анекдоти розповідав сам Тушель. Лише я тримався поважно, намагаючись своєю застиглою міною звести нанівець усю сіль анекдота. О, яку ж товариську атмосферу створювали ті розгонисті, хоч і не зовсім щирі, вибухи сміху разом із круглими, потовщеними посередині шибками у вікнах того куточка, де ми вечеряли! Тушель виявився вдячним розповідачем, він раз у раз пригадував ще один анекдот, замовляв «Золоту водичку» — прозорий лікер, в якому плавали золоті лусочки, — і, купаючись у хвилях сміху й золотих лусочках, крутнув свого персня раптом у другий бік. І тоді й справді щось сталося: Тушель запросив усіх нас до Лісової опери, адже шматочок тієї опери належить, мовляв, йому, сам він, на жаль, прийти не зможе, бо в нього, мовляв, зустріч і таке інше, але ми, сподівається він, будемо задоволені своїми місцями, крісла в ложі там м'які, хлопченя, якщо стомилося, зможе навіть поспати. І Тушель черконув срібним механічним олівцем кілька тушелевських слів на тушелевській візитці, яка, мовляв, відчинить перед нами всі двері й брами. Так він сказав, і так воно потім і сталося.

Те, що сталося, можна описати небагатьма словами. Лагідний літній вечір, Лісова опера напхом напхана, всі як один чужоземці. Але ще до того, як почалася вистава, налетіли комарі. Та аж коли останній з них, той, що завше трохи спізнюється, вважаючи, що це — аристократично, сповістив про себе кровожерним дзижчанням, все й почалося — по-справжньому й одночасно. Давали «Летючого голландця». З лісу, що й дав назву Лісовій опері, виткнулося судно — схоже радше на кипіло лісових розбійників, ніж на фреґат морських піратів. Матроси співали, звертаючись до дерев. Я заснув у м'якому тушелевському кріслі, а коли прокинувся, матроси все ще співали — чи знов уже співали: «Стій на чатах, стерновий...» Але в цьому місці Оскар задрімав удруге, щоправда, встигнувши ще порадіти, що матуся так переймається долею голландця, й наче лине на хвилях, і по-вагнерівському вдихає й видихає повітря. Вона зовсім не помічала, що Мацерат з її Яном, позатулявшись долонями, видавали такі звуки — в одного нижчі, в другого вищі, — немовби спилювали різні завтовшки дерева, і що й сам я раз у раз намагаюся відбитись від вагнерівських рук, аж поки Оскар прокинувся остаточно, бо серед лісу самотньо стояла жінка й щось кричала. Коси в неї були жовті, а кричала вона через те, що один з освітлювачів — мабуть, молодший Формела — сліпив і надокучав їй своїм юпітером. «Ні!» — кричала жінка. І ще: «Ой лишенько!» А тоді: «Хто наробив мені такого зла?» Та Формела — а того зла наробив їй саме він — юпітера вбік не відвів, і крики самотньої жінки, яку матуся потім обізвала солісткою, перейшли в жалібне схлипування, яке час від часу здіймалося срібною піною, від якого хоч передчасно й пов'яло листя на деревах у сопотському лісі, але яке з юпітером Формели не могло нічого вдіяти. Вона була обдарована співачка, але голос її підвів. Довелося втрутитись Оскарові: він знайшов те невиховане джерело світла й одним-однісіньким далекосяглим криком, ще нечутнішим, ніж тиха настирливість комарів, завдав юпітерові смертельного удару.

Того, що станеться коротке замикання, зробиться темно, полетять іскри й у лісі спалахне пожежа — що-правда, її пощастило загасити, хоч вона й устигла зчинити паніку, — я навіть не міг передбачити, до того ж у давкотні я й сам згубив не лише матусю, але й обох її так грубо розбурканих чоловіків. У тій метушні як у воду канув і мій барабан.

Навесні тридцять четвертого року ця моя третя зустріч із театром наштовхнула на думку матусю — після того вечора в Лісовій опері вона почала опановувати Ваґнера в легкому перекладенні на нашому піаніно — познайомити мене з цирковою атмосферою.

Ні, розводитися тут про сріблястих жінок на трапеції, про тигрів із Бушового цирку чи про спритних тюленів Оскар не збирається. З-під склепіння цирку ніхто не впав. Жодному приборкувачу звірі нічого не відкусили. Тюлені теж робили те, чого їх навчили, — жонглювали м'ячами, а в нагороду за це їм кидали живих оселедців. Цирку я вдячний за веселі дитячі вистави й за оте таке важливе для мене знайомство з Беброю, клоуном-музикантом, який грав на пляшках «Jimmy the Tiger» і керував групою ліліпутів.

Ми випадково зустрілися з ним у звіринці. Матуся і двоє її чоловіків терпіли образи біля клітки з мавпами. Гедвіґ Бронська, що, як виняток, теж була з нашою компанією, показувала своїм дітям поні. Після того, як мені просто в обличчя позіхнув лев, я легковажно спинився перед совою. Я спробував був утупитися тій птасі в очі, проте вона втупилася в очі мені. І Оскар, розгублений, з почервонілими вухами, до глибини душі скривджений тим совиним поглядом, ушився геть, сховавшись за синьо-білими житловими фургончиками, бо там, окрім кількох карликових кіз, та й то прив'язаних, жодних інших тварин не було.

Він пройшов повз мене в штанях на підтяжках і в пантофлях з відром води у руці. Наші погляди зустрілися лише мимохідь, проте ми впізнали один одного відразу. Він поставив відро на землю, схилив велику голову набік, ступив до мене, і я прикинув на око, що він вищий від мене сантиметрів на дев'ять.

— Ви лишень погляньте! — заздрісно крекнув він згори вниз. — Ниньки трирічні вже не хочуть рости.

Я нічого не відповів, тоді він знов:

— Бебра. Мене звати Бебра. Веду свій рід по прямій лінії від принца Євгенія, батьком якого був сам Людовік Чотирнадцятий, а не якийсь там савояр, як дехто стверджує.

Я так само мовчав, і він правив своєї далі:

— Рости перестав того самого дня, як мені сповнилося десять років. Трохи пізненько, та все ж таки!

Він розмовляв так щиро, що я відрекомендувався також, однак прибріхувати щось до свого родовідного дерева не став, а просто назвався Оскаром.

— Скажіть, любий мій Оскаре, то вам тепер рочків, либонь, чотирнадцять-п'ятнадцять чи вже й усі шістнадцять? Та що ви кажете! Не може бути, невже лише дев'ять з половиною?

Тепер настала моя черга назвати його вік, і я зумисне дав йому менше років.

— А ви підлесник, мій юний друже. Тридцять п’ять мені минуло вже давно. У серпні я святкуватиму вже свої п'ятдесят три. Я міг би бути вашим дідом!

Оскар сказав Бебрі кілька приємних слів з приводу його акробатичних номерів у ролі клоуна, назвав його глибоко-музичною натурою і в пориві марнолюбства продемонстрував невеличкий фокус. Допомогли мені в цьому три електричні лампочки на цирковому майданчику, а пан Бебра вигукнув: «Браво, бравісимо!» — і хотів був одразу взяти Оскара на роботу.

Я ще й тепер іноді шкодую, що не прийняв його пропозиції. Щоб якось пояснити свою відмову, я сказав:

— Ви знаєте, пане Бебра, мені більше до вподоби бути глядачем, а моє скромне мистецтво нехай розквітає собі потай, поодаль від усіляких овацій. Одначе ваші виступи я перший вітатиму бурхливими оплесками.

Пан Бебра підніс свого скарлюченого вказівного пальця й повчально промовив:

— Оскаре, любий мій, повірте на слово досвідченому колезі. Наш брат не має права сидіти серед глядачів. Наш брат повинен бути на сцені, на арені. Наш брат повинен сам задавати тон і визначати хід подій, а то його долю визначать глядачі. І вони ох як залюбки утнуть із нами злий жарт!

І він, поглянувши на мене давнім-прадавнім поглядом, прошепотів мені в самісіньке вухо:

— Вони ще прийдуть! Вони ще вийдуть на святкові майдани! Вони влаштовуватимуть процесії зі смолоскипами! Вони ставитимуть трибуни, виходитимуть на трибуни й проголошуватимуть із трибун нашу загибель. Ви ще побачите, мій юний друже, що діятиметься на тих трибунах! Тож намагайтеся завше сидіти серед тих, хто на трибуні, а не стояти перед трибуною!

Цієї миті мене покликали, і пан Бебра взяв своє відро.

— Вас шукають, любий друже. Але ми ще побачимося. Ми з вами надто малі для того, щоб утратити один одного. До того ж Бебра любить казати: «Такі маленькі люди, як ми, знайдуть собі містечко навіть на переповненій трибуні. А якщо й не на трибуні, то під трибуною, але перед трибуною вони ніколи не стоятимуть. Це каже Бебра, який веде свій рід по прямій лінії від принца Євгенія.

Матуся, що, гукаючи Оскара, саме вийшла з-за одного з фургончиків, ще вгледіла, як пан Бебра поцілував мене в чоло, потім підхопив із землі відро й, ніби загрібаючи плечима воду, рушив до свого фургончика.

— Ви собі уявляєте?! — обурювалася згодом матуся перед Мацератом і Бронськими. — Він був у ліліпутів. І один гномик поцілував його в лоба. Сподіваюся, це нічого такого не означає!

Але той Бебрин поцілунок мав означати для мене дуже багато. Політичний розвиток наступних років підтвердив його слова: доба процесій зі смолоскипами й парадів перед трибунами настала.

Так само, як я дослухався до порад пана Бебри, матуся, зі свого боку, взяла близько до серця частину застережень, на які не скупився Сиґізмунд Маркус, повертаючись до них щочетверга під час наших відвідин Цойґгауз-пасажу. І хоч матуся й не поїхала з Маркусом до Лондона, — особисто я проти такого переїзду не дуже б і заперечував, — але вона все ж таки лишилася при Мацераті, а з Яном Бронським зустрічалася не часто, принагідно — на Тішлєрґасе Яновим коштом або за сімейною грою в скат, який обходився Янові чимдалі дорожче, бо той щоразу програвав. А Мацерат, на якого поставила матуся, на якого вона, прислухаючись до поради Маркуса, зробила ставку, не подвоюючи її, у тридцять четвертому, тобто досить рано усвідомивши силу порядку, вступив до партії, хоч піднявся там лише до керівника осередку. З приводу цього підвищення, що, як і решта незвичайних подій, стало приводом для ще одного сімейного вечора за картами, Мацерат уперше надав своїм застереженням, які він і доти не раз висловлював Янові Бронському через його роботу на Польській пошті, трохи суворішого характеру — в них уже навіть вчувалося занепокоєння.

А загалом змін сталося небагато. Із цвяха над піаніно зняли похмурого Бетговена — подарунок від Грифа, — і на той самий цвях почепили напоказ Гітлера з таким самим похмурим поглядом. Мацерат, який серйозної музики не любив, хотів був спекатися того глухого композитора зовсім. Але матуся, що була глибоко закохана в повільні пасажі бетговенських сонат, дві чи три з них розучила на домашньому піаніно у ще повільнішому темпі, ніж було вказано в нотах, і час від часу набринькувала їх, наполягла на тому, щоб Бетговена перечепили на інше місце — якщо не над канапою, то принаймні над мисником. Так і дійшло до одного з найпохмуріших протистоянь: Гітлер і геній висіли тепер один навпроти одного, поглядали один на одного, бачили один одного наскрізь, але щоб тішитись один одним, то ні, не тішились.

А Мацерат помалу скуповував собі уніформу. Якщо мені не зраджує пам'ять, почав він із форменого партійного кашкета, якого любив носити навіть за сонячної погоди та ще й з ремінцем, що натирав йому підборіддя. Якийсь час він одягав до того кашкета білі сорочки з чорною краваткою або штормівку з нарукавною пов'язкою. А коли купив першу коричневу сорочку, то вже за тиждень йому скоротіло придбати ще й брудно-коричневе ґаліфе та чоботи. Матуся була проти, й минуло знову ще кілька тижнів, поки Мацерат нарешті зібрав увесь комплект.

Нагода вбратися в ту уніформу траплялась по кілька разів на тиждень, однак Мацерат обмежувався лише участю в недільних маніфестаціях на Травневому лугу поряд із спортивною залою. Зате вже тут він виявляв залізну волю, навіть коли погода була собача, а брати до уніформи парасольку рішуче відмовлявся, і нам досить частенько випадало чути від нього слова, що невдовзі стали його гаслом. «Служба — це служба, — казав щонеділі вранці Мацерат. — А горілка — це горілка». Потім, приготувавши на обід печеню, лишав матусю саму, а мене ставив у прикре становише, бо Ян Бронський, зорієнтувавшись у новій політичній ситуації, що складалася щонеділі, й поки Мацерат стояв у зімкнених лавах, робив по-цивільному однозначні візити моїй самотній матусі.

А мені не лишалось нічого іншого, як ушиватися з дому. Я не мав наміру ні заважати обом отим на канапі, ні підглядати за ними. Отож як тільки один мій батько — той, що в уніформі, — зникав з очей, а другий, цивільний — цього я вже тоді називав своїм імовірним батьком — ось-ось мав надійти, я під власний барабанний дріб вирушав з дому в бік Травневого лугу.

Вам, мабуть, кортить знати, чи неодмінно треба було йти саме на той луг? Повірте мені на слово: в неділю у порту нічого путнього не відбувалося, гуляти в лісі я не зважувавсь, а те, що було всередині в церкві Серця Ісусового, мене тоді ще не цікавило. Щоправда, лишалися ще скаути пана Ґрефа, однак, сказати по щирості, товкотнеча на Травневому лугу була мені миліша, ніж ота скута скаутська еротика. Навіть якщо тепер ви назвете мене попутником.

Виступав там або Ґрайзер, або ґауляйтер Льобзак, який керував навчанням. На Ґрайзера я ніколи не звертав аж такої уваги, він був надто поміркований, і згодом його замінили одним метким баварцем на прізвище Форстер, який і став ґауляйтером. Зате Льобзак був такий, що міг замінити й самого Форстера. Авжеж, якби Льобзак не був горбатий, то тому чолов'язі з Фюрта не легко було б зачепитися в портовому місті. Партія гідно поціновувала Льобзака, вбачаючи в його горбі ознаку високого інтелекту, тож і поставила його керувати навчанням. І справу свою він знав.

Коли Форстер тільки те й робив, що раз у раз викрикував зі своєю огидною баварською вимовою: «В обійми райху!», то Льобзак більше приділяв уваги подробицям, розмовляв усіма данцизькими говірками, розповідав анекдоти про Болєрмана й Вульсуцького, вмів знайти спільну мову і з портовими робітниками в Шіхау, і з простими людьми в Орі, і з мешканцями Емауса, Шідліца, Бюрґервізена й Прауста. Слухати, як цей невеличкий чоловік, чий горб коричнева форма особливо увиразнювала й ніби аж підносила, розмовляє з поважними, бундючними комуністами чи відповідає на кволі вигуки окремих соціалістів, — це була просто насолода.

Льобзак був чоловік дотепний, жарти свої він видобував із горба й називав його на ім'я, бо людям таке завжди до вподоби. Він, мовляв, скорше згубить свого горба, ніж комуна зіпнеться на ноги. Від самого початку було очевидно, що горба свого Льобзак не згубить, що горб сидить міцно, отож правда на боці горба, а з ним — і на боці партії, з чого випливає, що горб — це ідеальна основа для будь-якої ідеї.

Ґрайзер, Льобзак, а згодом і Форстер щоразу виступали з трибуни. Йшлося про ту трибуну, яку мені так розхвалював малий пан Бебра. Через це я довгенько вважав Льобзака, коли він, горбатий і обдарований оратор, виходив на трибуну, за Бебриного посланця, який, вбравшись у коричневу форму, захищає з трибуни його, а по суті, й мою справу.

А власне, що воно таке, ота трибуна? Цілком незалежно від того, для кого й перед ким її споруджують, вона в будь-якому разі має бути симетрична. Ось і трибуна на Травневому лузі поряд із спортиною залою була підкреслено симетрична. Почнемо згори: шість знамен зі свастикою, одне побіля одного. Далі — знамена, вимпели й штандарти. Далі — шеренга чорних есесівців у кашкетах з підборідними ремінцями. Далі — дві шеренги штурмовиків, що, поки лунали пісні й промови, тримали руки на пряжках ременів. Далі кількома рядами сиділи члени партії, всі в уніформі, за спиною в оратора — також партайґеносен і керівниці жіночих спілок та об'єднань з такими материнськими-материнськими обличчями, а також представники сенату в цивільному, гості з райху й начальник поліційного управління або його заступник.

Підніжжя трибуни омолоджував гітлерюґенд чи, правильніше сказати, окружний загін фанфаристів юнґфольку та загін барабанщиків і трубачів районного гітлерюґенду. Іноді на маніфестаціях дозволяли ліворуч і праворуч від трибуни, тобто знову ж таки симетрично, розташуватися змішаному хору, який або скандував гасла, або уславлював такий улюблений балтійський вітер, що на ньому, як співалося в пісні, краще, ніж на решті вітрів, полощуться знамена.

Бебра, поцілувавши мене в чоло, сказав також: «Оскаре, ніколи не ставай перед трибуною. Місце нашого брата — на трибуні!»

Здебільшого мені щастило знайти місце серед керівниць жіночих спілок та об'єднань. На жаль, ті матрони не проминали нагоди під час маніфестації погладити мене з пропагандистською метою по голівці. Зі своїм бляшаним барабаном я не міг приєднатися до литавр, фанфар та великих барабанів біля підніжжя трибуни, бо мій барабан не визнавав барабанного гуркоту ландскнехтів. Зазнали краху, на жаль, і надії, які я покладав на ґауляйтера Льобзака, керівника навчань. Я глибоко помилився в тому чоловікові. Всупереч моїм сподіванням, він і посланцем Бебри не був, і, попри свій такий багатонадійний горб, не мав ані найменшого уявлення про мій справжній вік.

Коли однієї з таких трибунних неділь я підійшов до нього перед самісіньким ораторським пультом, попартійному привітав, спершу подивився йому просто у вічі, а потім, підморгнувши, прошепотів: «Бебра — наш фюрер!», він навіть ні про що не здогадався, а тільки погладив мене по голівці — точнісінько так, як це робило оте націонал-соціалістське жіноцтво, а тоді наказав — адже він саме мав виступати з промовою — відвести Оскара від трибуни, після чого мене затисли з обох боків дві фюрерки зі Спілки німецьких дівчат і до кінця маніфестації розпитували про «татуся й матусю».

Тож і не дивно, що вже влітку тридцять четвертого я почав розчаровуватися в партії, і ремівський путч ніякого стосунку до цього не мав. Що довше я розглядав трибуну, стоячи перед нею, то глибшу підозру викликала в мене та симетрія, що її тільки трохи порушував Льобзаків горб. Цілком можливо, що мій критичний настрій викликали насамперед барабанщики й фанфаристи. І ось у серпні тридцять п'ятого, одного задушливого дня, коли вони там знов зійшлися на свою маніфестацію із загоном барабанщиків і трубачів, я прилаштувався біля підніжжя трибуни.

Мацерат вийшов з дому вже о дев'ятій ранку. Я ще допоміг йому почистити коричневі ґамаші, щоб він не спізнився. Навіть такої ранньої пори стояла нестерпна спека, і Мацерат, поки вибрався надвір, уже геть упрів; на його партійній сорочці під пахвами повиступали темні плями, які чимдалі більшали. Рівно о пів на десяту надійшов Ян Бронський — у тоненькому, світлому літньому костюмі, солом'яному брилику й легеньких черевиках приємного сірого кольору і в дірочках. Він погрався трохи зі мною, але й граючись, не зводив очей з матусі, яка напередодні саме помила голову. Досить скоро я помітив, що моя присутність заважає обом розмовляти, сковує їх і стримує Янові рухи. Легенькі літні штани вочевидь починали йому тиснути, і я вшився з дому й подався слідами Мацерата, хоч брати з нього приклад і не збирався. Я обачно уникав вулиць, якими до Травневого лугу плавом пливли люди у формі, й уперше підійшов туди з боку тенісних кортів, що були поряд із спортивною залою. Зробивши такий гак, я дістав змогу роздивитися трибуну ззаду.

Чи бачили ви коли-небудь трибуну ззаду? Перед тим, як збирати людей перед трибунами, всім їм треба було б показати — це просто така пропозиція, — який вигляд мають трибуни ззаду. Хто хоч один раз погляне — гарненько погляне — на трибуну ззаду, той від цієї самої хвилини стає міченим, і йому вже не страшні жодні чари, що в тій чи тій формі діються на трибунах. Те саме можна сказати й про вигляд церковних вівтарів ззаду. Але це — вже з іншої опери.

Проте Оскарові, хто завжди любив робити все ґрунтовно, вигляду голого помосту, справжнього в своїй потворності, виявилося замало, він пригадав слова свого наставника Бебри, зайшов з другого, грубого боку підвищення, яке звичайно розглядають лише спереду, проліз разом із барабаном, без якого з дому ніколи не виходив, поміж розпірками, вдарився головою в горішню поперечку, обдер коліно об клятий цвях, що стримів із дошки, почув, як над головою в нього човгають чоботи членів партії й черевички представниць жіночих організацій, і нарешті дістався туди, де, відповідно до місяця серпня, було найзадушливіше: біля самісінького підніжжя трибуни, з внутрішнього її боку, за шматком дикту він знайшов досить зручне й безпечне місце, де можна спокійнісінько втішатися акустичними чарами політичної маніфестації і де ні відвертають увагу знамена, ні муляють очі мундири.

Я всівся під тим місцем, де мав стояти промовець. Ліворуч і праворуч від мене, а також наді мною стояли, широко розставивши ноги і, як я знав, примруживши очі від сліпучого сонця, молодші барабанщики з юнґфольку й старші — з гітлерюґенду. А далі — людська юрба. Я нюхом чув її крізь щілини трибунної обшивки. Все це стояло, торкаючись одне одного ліктями й вихідним одягом, все це прибуло сюди пішки чи на трамваї, все це почасти вже побувало на вранішній месі, проте нею не вдовольнилося, все це прийшло, щоб, ведучи попідруки наречену, щось їй запропонувати, все це хотіло й собі бути тут, коли твориться історія, — на таке не шкода згаяти й півдня.

«Що ж, — сказав собі Оскар, — то нехай же не станеться так, що вони припхалися сюди марно». І він, припавши оком до дірочки від сучка в обшивці, помітив якусь метушню з боку Гінденбурґалєе. Вони підходили! Над головою в нього почулись якісь команди, начальник загону барабанщиків та фанфаристів махнув жезлом, музики легенько дмухнули в свої фанфари, приладналися до мундштуків, а тоді, як справжні ландскнехти — так, що гірше вже нікуди, — подули в оті начищені асидолом бляшанки, аж в Оскара загуло в голові. «Нещасний штурмовик Бранд, — подумав він, — нещасний гітлерюнґе Квекс, ви пропали ні за цапову душу!»

Ніби бажаючи приєднатися до його співчуття жертвам руху, відразу за фанфарами пролунало важке гупання барабанів, обтягнених телячою шкірою. Прохід, що вів крізь юрбу до трибуни, вказував на те, що здалеку наближаються уніформи, й Оскар видихнув:

— А тепер, народе мій, слухай мене, народе мій!

Барабан уже лежав переді мною напоготові. Божественно розкуто я дав волю двом паличкам у руках, м'якими рухами зап'ястків видобув зі своєї бляхи чудовний, веселий вальсовий ритм і, чимдалі наполегливіше звертаючись до Відня й голубого Дунаю, примушував їх лунати дедалі гучніше, аж поки вгорі першому й другому ландскнехтським барабанам мій вальс припав до вподоби, і плискуваті барабани старших хлопців — одні більш, інші менш майстерно — підхопили мою прелюдію. Щоправда, були й серед них непохитні, яким ведмідь на вухо наступив, вони й далі бухкали собі та бухкали, хоч я задавав такий популярний у народі рахунок на три чверті. Оскар уже мало не впадав у відчай, але цієї хвилини у музик таки сяйнула якась думка, й поперечні флейти також засвистіли: «Дунай, голубий мій Дунай!» Тільки командири фанфарного й барабанного загонів ніяк не хотіли повірити в короля вальсу і набридливо викрикували свої команди. Але я поскидав їх з постів, тепер це була моя музика. І народ висловив мені за це свою вдячність. Перед трибуною розлігся регіт, дехто вже почав підспівувати: «Дунай!..», — і над усім лугом попливло: «Голубий мій Дунай!» — аж до самої Гінденбурґалєе: «Дунай!..» — і до Штефенспарку: «Голубий мій Дунай!» Мій ритм набирав сили, підтриманий увімкненим на повну потужність мікрофоном у мене над головою. А коли я, й далі старанно барабанячи, зазирнув у дірочку від сучка, то побачив, що людям мій вальс припав до душі, і вони вже збуджено пританцьовують, не в змозі звладати зі своїми ногами. Ось уже дев'ять пар, а тоді ще одна пустилися танцювати, і з'єднав їх король вальсу. Тільки Льобзаку, що вкупі з крайсляйтерами та штурмбанфюрерами, з Форстером, Ґрайзером і Раушнінґом — одне слово, з довгим коричневим хвостом керівних діячів варився в гущі юрби, тільки Льобзаку, що перед ним ось-ось мав зімкнутися прохід до трибуни, вальс, хоч як дивно, був не до смаку. Він уже звик, що до трибуни його завжди приводить, долаючи всі перепони, прямолінійна маршова музика. А такі легковажні звуки позбавляли цього чоловіка віри в народ. Крізь дірочку я бачив, як він страждає. У дірочку дув протяг, і хоч від нього в мене вже запалилося око, Льобзака мені було все ж таки шкода. Отож я змінив вальс на чарльстон «Jimmy the Tiger», вибравши той ритм, у якому в цирку клоун Бебра вибивав на порожніх пляшках із-під зельтерської води. Проте хлопці перед трибуною чарльстона не доганяли. Це було вже інше покоління. Хлопці, звісно ж, не мали жодного уявлення ні про чарльстон, ні про «Джіммі-тигра». Вони тарабанили — о друже мій Бебро! — не Джіммі, й не тигра, вони молотили хто в горох, а хто в сочевицю й видували на фанфарах Содом і Гоморру. Тут поперечним флейтам було море по коліна. Командир загону фанфаристів сварив їх на чому світ стоїть. Але хлопці із загону барабанщиків і загону фанфаристів барабанили, висвистували, сурмили, аж очі на лоба лізли, і Джіммі, та ще серед такого спекотно-скаженого, як тигр, серпневого дня не міг із цього натішитись, і до співвітчизників, що сотнями й тисячами товпилися перед трибуною, нарешті дійшло: та це ж «Джіммі-тигр» запрошує всіх на чарльстон!

І на Травневому лузі ті, хто ще не танцював, заходилися розбирати, поки не пізно, останніх ще вільних дам. Тільки Льобзак мусив танцювати зі своїм горбом, бо поблизу все, що носило спідницю, було вже зайняте, а ті дами з жіночих організацій, котрі могли б йому зарадити, совалися далеко від самотнього Льобзака на твердих дерев'яних лавах трибуни. І все ж він — так йому підказував власний горб — танцював, воліючи зробити веселу міну в поганому чарльстоні й урятувати те, що ще можна було врятувати.

Але рятувати вже не було чого. Люди відтанцювали з Травневого лугу, і тепер він стояв порожній, нещадно витоптаний, одначе зелений. За компанію з «Джіммі-тигром» люди розбрелися по просторому Штефенспарку, що був по-сусідству. Їх вабили туди джунглі, які обіцяв Джіммі, в тих джунглях походжали тигри на лапах з оксамитовими подушечками, ті джунглі були незайманим пралісом для людей, які ще недавно товпилися на лугу. І закон, і дух порядку — все зійшло нанівець. А хто так дуже любив культуру, той міг на широких, доглянутих променадах Гінденбурґералєе — тієї самої Гінденбурґералєе, яку вперше посадили у вісімнадцятому сторіччі, вирізали у тисяча вісімсот сьомому році, коли Наполеонове військо оточило місто, а в тисяча вісімсот десятому на честь Наполеона посадили знов, — одне слово, на Гінденбурґералєе, на цьому історичному місці танцюристи могли тішитися моєю музикою, бо мікрофона наді мною так ніхто й не вимкнув, бо мене було чути аж до Олівської брами, бо я не здавався, поки мені й бравим хлопцям біля підніжжя трибуни таки пощастило за допомогою випущеного на волю тигра Джіммі звільнити Травневий луг геть від усього — якщо, звісно, не брати до уваги стокроток.

І навіть коли я дав своїй бляшанці давно заслужений спокій, юні барабанщики ніяк не могли вгамуватися. Минуло ще трохи часу, поки мій музичний вплив почав утрачати силу.

Залишається ще сказати, що Оскар не міг так одразу вибратися з-під трибуни, бо делегації штурмовиків та есесівців добру годину обстукували чобітьми дошки, розпанахуючи свої коричневі та чорні сорочки: вони щось шукали і то, судячи з усього, всередині трибуни — може, якогось социка, а може, навіть цілу групу підривників-комуняк. Не хочу перелічувати, до яких вивертів та хитрощів мусив удаватися Оскар, скажу лише: вони його не знайшли, і не знайшли через те, що до нього просто не доросли.

Нарешті таки настав спокій у дерев'яному лабіринті, завбільшки, мабуть, як той кит, що в його череві сидів Йона, просмердюючись риб'ячим жиром. О ні, пророком Оскар не був, отож йому скортіло їсти! Але поруч не виявилося Всевишнього, який сказав би йому: «Устань, іди до Ніневії, великого міста, і проповідуй на нього!..» І Бог не виростив мені рицинового куща, що його потім, на Господнє веління, мав підточити черв'як. Я не тужив ні за тим біблійним рициновим кущем, ні за Ніневією, хай навіть те місто називалося Данциг. Свого барабана, аж ніяк не біблійного, я сховав під светрика, я мав досить клопоту і з самим собою й, ні на що не наштовхнувшись, не зачепившись за жоден цвях, вибрався з нутрощів трибуни, призначеної для всіляких мітингів та маніфестацій і тільки випадково такої завбільшки, як той кит, що ковтав пророків.

І нікому не було діла до невеличкого хлопчика, що, насвистуючи й неквапом, мов трирічний, простував краєм Травневого лугу в бік спортивної зали. За тенісними кортами вистрибували мої хлопці — ті, що доти стояли біля самісінької трибуни, тримаючи поперед себе ландскнехтські барабани, пласкі барабани, поперечні флейти й фанфари. «Штрафні навчання», — подумав я і трішки поспівчував тим хлопцям, що вистрибували під свисток ґебітсфюрера. Збоку від того місця, де частенько був його оперативний штаб, походжав туди-сюди Льобзак зі своїм самотнім горбом. В обох кінцях свого цілеспрямованого маршруту він, крутнувшись на підборах, знищував усю траву разом із стокротками.

Коли Оскар повернувся додому, на столі вже стояв обід: м'ясний рулет з вареною картоплею і червоною капустою, а на десерт — шоколадний пудинг із ванільною підливою. Мацерат сидів за столом, мов сич надутий. Оскарова матуся витала думками десь далеко-далеко. Зате після обіду вибухнув сімейний скандал — ішлося про ревнощі й Польську пошту. Надвечір гроза зі зливою й чудовим барабанним дробом, що його вибивав град, влаштувала тривалу виставу й освіжила повітря. Натомлена Оскарова бляшанка нарешті дістала змогу спокійно відпочивати й наслухати.

Вітрини

Досить довгенько, а якщо казати точніше, то аж до листопада тридцять восьмого року я, сидячи з барабаном під усілякими трибунами, більш чи менш успішно зривав мітинги та маніфестації, примушував заїкатись ораторів, а марші й хорали перетворював на вальси та фокстроти.

Тепер, коли я став пацієнтом приватного лікувально-опікунського інтернату, а все це вже відійшло в минуле й про нього згадують хоч усе ще й частенько, одначе як про щось уже жоване-пережоване, мені нарешті таки пощастило домогтися належної відстані між самим собою і отим моїм барабанінням під трибунами. Не може бути більшої помилки, ніж через якихось шість чи сім зірваних маніфестацій, три чи чотири колони, що збилися з ноги, підходячи до трибуни чи проходячи повз неї, побачити в мені борця Опору. Це слівце стало просто-таки модним. Уже розводяться про дух Опору, про вогнища Опору. Виявляється, Опір навіть можна зробити суто внутрішнім, і тоді це називатиметься «внутрішня еміграція». Уже не кажучи про тих по-біблійному твердих мужів чести, яким у війну протиповітряна оборона за недбало затемнені вікна у спальні припаяла грошовий штраф і які тепер називають себе борцями Опору, ба більше — мужами Опору.

Та зазирнімо під Оскарові трибуни ще раз. Чи ж то Оскар-таки задавав отим ритм на своєму барабані? Чи ж то він на пораду наставника Бебри брав ініціативу до своїх рук і примушував людей перед трибуною пускатися танцювати? Чи то він зруйнував план такого гострого на язик Льобзака, який пройшов крізь сито й решето? Чи то він у серпні тридцять п'ятого, в ту саму неділю, коли обід був лише з однієї страви, вперше, а згодом іще кілька разів зухвало зірвав коричнювату маніфестацію своїм хоч і біло-червоним, а проте аж ніяк не польським бляшаним барабаном?

Авжеж, доведеться вам визнати, все це зробив я. То невже ж я, пацієнт спеціального лікувально-опікунського інтернату, став через те бійцем Опору? На таке запитання я мушу дати негативну відповідь і прошу й вас, не пацієнтів спеціального лікувально-опікунського інтернату, вбачати в мені всього-навсього такого собі дивака, який з особистих, а на додачу ще й естетичних міркувань, а також узявши близько до серця настанови свого вчителя Бебри, відкинув кольори і крій уніформ, ритм і гучність музики, що звичайно лунала на трибунах, і на звичайнісінькій дитячій іграшці пробарабанив своєрідний протест.

У ту пору з людьми на трибунах і перед ними ще можна було впоратися за допомогою сякого-такого бляшаного барабана, і я, мушу сказати відверто, довів свій сценічний номер, як і розтинання голосом скла на відстані, до самої досконалости. Я барабанив не лише проти коричневих зборищ. Оскар сидів під трибунами і в червоних і в чорних, у скаутів і в молодих католиків в оливково-зелених сорочках, у свідків Єгови і в Кіфгойзерської спілки ветеранів, у вегетаріанців і в молодополяків із націонал-соціалістського руху. І хоч би що вони там співали, дуділи, прославляли в молитвах чи проголошували світові — мій барабан умів зробити це краще від них.

Отже, моя справа була руйнувати. А те, чого не міг здолати барабан, я вбивав голосом. Окрім того, що я робив серед білого дня супроти трибунної симетрії, я розпочав ще й свою нічну діяльність. Узимку тридцять шостого-тридцять сьомого я вдавав спокусника. Перші уроки щодо того, як спокушати ближніх своїх, я дістав від бабці Ани Коляйчек, що тієї суворої зими відкрила на щотижневому базарі в Ланґфурі свій рундучок; іншими словами, в чотирьох своїх спідницях вона сиділа за базарним прилавком і жалісливим голосом пропонувала до свята: «Яєчка свіженькі! Масельце жовтеньке! Гусоньки — не жирненькі й не худенькі!» Базарний день був у вівторок. Бабця приїздила з Фірека вузькоколійкою, перед самим Ланґфуром скидала повстяні пантофлі, які взувала в дорогу, міняла їх на розтоптані калоші, чіпляла на руки обидва кошики й тюпала на Бангофштрасе до свого рундучка, де висіла табличка: «Ана Коляйчек, Бісау». Які ж дешеві були тоді яйця! Півтора десятка можна було купити за Гульден, а кашубське масло коштувало дешевше, ніж маргарин. Бабця сиділа між двома торговками рибою, що навперебій викрикували: «Камбала-камбалочка!» та «Кому тріски?» Масло на морозі ставало наче кам'яне, яйця лежали свіжісвіжесенькі, луска на рибі ставала тонюсінька, мов леза до самобрийки, а один чоловік — його звали Швердтфеґер — придумав собі роботу й заробіток: він нагрівав на вогнищі з деревного вугілля цеглини й, загорнувши їх у старі газети, розносив напрокат базарним торговкам.

Бабця замовляла Швердтфеґерові, щоб він рівно через кожну годину клав під чотири її спідниці гарячу цеглину. Швердтфегер робив це такою залізною лопаткою. Він підсовував під трохи задерті спідниці пакунок, який аж курився, вивантажував його, потім завантажував попередню, майже холодну цеглину й витягував лопатку з-під бабиних спідниць.

Як же я заздрив отим загорненим у старі газети цеглинам, що вбирали в себе й віддавали тепло! Я ще й тепер мрію полежати нагрітою цеглиною під бабиними спідницями, і щоб мене знов і знов замінювали мною ж таки. Ви, мабуть, спитаєте: «А що ж Оскар там, у бабці під спідницями шукає? Часом не збирається він так, як колись його дід Коляйчек, учинити наругу над старою жінкою? Чи, може, він шукає забуття, батьківщину, завершальну нірвану?»

І Оскар відповість вам: під спідницями я шукав Африку, а може, й Неаполь, що його, як усі знають, треба побачити. Там зливалися водно потоки, там був вододіл, там гуляли особливі вітри, хоч наставало й затишшя, там шуміли дощі, однак сидіти там було сухо, там кораблі кидали якір і знімалися з якоря, там поруч з Оскаром сидів милостивий Господь Бог, який завжди любив тепло, там диявол начищав свою далекоглядну трубу, а янголята гралися в піжмурки; під спідницями в моєї бабці завжди стояло літо, навіть коли спалахували свічки на різдвяній ялинці, навіть коли я шукав великодні крашанки чи святкував День усіх святих. Ніде інде не жилося мені за календарем так спокійно, як під спідницями в моєї бабці.

Одначе на базарі бабця мене до себе не підпускала, та й узагалі підпускала дуже рідко. Я сидів поруч із нею на ящичку, грівся біля її руки, бо ні біля чого іншого грітися не мав, дививсь, як з'являються й зникають цеглини, і вчився в бабці хитрощів спокушати. Вона викидала на мотузку старого гаманця Вінцента Бронського в утоптаний сніг на хіднику, такому брудному від піску, яким його посипали, що мотузка бачили тільки ми з бабцею.

Хатні господині підходили, йшли собі далі, купувати нічого не купували, хоч усе було й дешеве, — хотіли, либонь, діставати все на дурничку, та ще й дещо на додачу, бо ж ось одна нахиляється по підкинутий Вінцентів гаманець, уже торкається своїми пальчиками його шкіри, але цієї миті бабця підтягує ту вудочку разом із трохи спантеличеною ласкавою панею до себе, приманюючи гарно вбрану рибку просто до свого ящика, й так солоденько питається: «То що, дамочко, може, троха масельця бажаєте? Жовтеньке ж, як золото! Чи яєчок, по Гульдену за півтора десятка?»

Ось так Ана Коляйчек і розпродувала свої натурпродукти. Але я теж осягнув магію спокуси — не тої спокуси, що зваблювала чотирнадцятирічних шибеників до підвалу побавитися із Зузі Катер у лікаря й хворого. Мене таке не спокушало, я ті забави обходив десятою дорогою, а надто після того, як одного разу малишня з нашого будинку — Аксель Мішке й Нухі Айке були тоді донорами, а Зузі Катер лікаркою — зробила мене пацієнтом і примусили ковтати ліки, в яких хоч і не було стільки піску, як у тому супчику з товченої цегли, зате після них у роті залишився присмак тухлої риби. Ні, моя спокуса була майже безплотна й від партнерів трималася на відстані.

Після того, як наставали сутінки, зачекавши ще годину-дві й після того, як зачинялися крамниці, я втікав від матусі й Мацерата і пірнав у зимову ніч. На тихих, майже безлюдних вулицях, стоячи в захищених од вітру під'їздах, я спостерігав вітрини гастрономічних, Галантерейних і взагалі всіх крамниць навпроти, де були виставлені черевики, годинники, коштовності — все таке зручненьке, все таке бажане. Але не кожна вітрина була освітлена. І я навіть віддавав перевагу тим, котрі пропонували свої товари поодаль від вуличних ліхтарів, у напівтемряві, бо світло приваблює всіх, навіть простачків, а ось у напівтемряві уповільнюють ходу лише обранці.

Я не звертав уваги на людей, що, блукаючи вулицею, мимохідь кидали погляд на яскраво освітлену вітрину — і то радше на цінник, ніж на сам товар, — а також на тих, хто зазирав у дзеркальні шиби лише для того, щоб перевірити, чи не скособочився капелюх. Ні, клієнти, яких я очікував часом у суху, безвітряну холоднечу, часом у лапату заметіль, під тихим, густим снігопадом чи під ясним місяцем, що більшав разом із морозом, — такі клієнти застигали перед вітриною, мов на команду, і не шастали довго очима по полицях, а зупиняли погляд на чомусь одному — або відразу, або хвильку повагавшись.

Мій замір був заміром мисливця. Щоб здійснити його, потрібне було терпіння, виваженість, вільне й гостре око. Тільки за всіх цих передумов я міг дозволити своєму голосу в безкровний і безболісний спосіб уполювати дичину, спокусити її... Але на що?

На крадіжку. Бо своїм нечутним криком я саме навпроти нижньої полиці, а як пощастить, то й навпроти самісінької омріяної речі, витинав круглу дірку, потім, ще раз добряче напруживши голос, проштовхував вирізаний круг усередину вітрини, так що чути було короткий глухий дзенькіт, хоч то був зовсім не дзенькіт розбитого скла, — чути було, та тільки не мені. Бо Оскар стояв досить далеченько, а ось ота молодичка з кролячим коміром на коричневому, запевне вже перелицьованому зимовому пальті, вона почула, як упав той круглий виріз, і здригнулася всім своїм кролячим хутром. Вона хотіла була податися геть, просто по снігу, а проте так і стояла — можливо, через те, що йшов сніг, а ще через те, що в снігопад, якщо тільки він досить густий, можна робити все. Отож вона заходилася раз у раз озиратися, гніваючись на сніжинки, озиратися знов і знов, так наче за цими сніжинками не падали сніжинки ще, й доозиралася до того, що її права рука вислизнула з муфти, опушеної також кролячим хутром! А потім жінка вже не озиралася, вона просто сягнула рукою в той круглий виріз і спершу відсунула вбік скло, що впало якраз на омріяну річ, дістала через дірку спочатку правого, матово-чорного черевичка, тоді лівого, не подряпавши підбори й не врізавши руку об гострі скляні краї. Черевички зникли в правій і лівій кишенях пальта. Якусь хвилю, що тривала п'ять сніжинок, Оскар спостерігав приємний, хоч і безвиразний, профіль і вже подумав був, що то якимсь чудом вийшов поблукати вулицями манекен з універмагу «Штернфельд», але цієї миті жінка розтанула в снігопаді, потім ще раз вигулькнула в жовтуватому світлі від вуличного ліхтаря неподалік і нарешті зникла в темряві. І вже не було ніякої різниці в тому, хто вона — молода жінка, що недавно вийшла заміж, чи манекен, що ожив.

Я свою роботу зробив — а очікувати, підстерігати, не маючи змоги барабанити, й нарешті розтинати своїм співом і розтюплювати замерзлі шиби було таки нелегкою роботою, — і мені не лишалося нічого іншого, як услід за тією злодійкою, тільки без її здобичі і в стані такому самому збудженому, як і змерзлому, вирушити додому.

Одначе в мистецтві спокушати мені не завжди щастило, як у щойно описаному типовому випадку, домогтися такого очевидного успіху. Моє шанолюбство вже дійшло до того, що двійко закоханих я почав обертати на двійко злодіїв. Іноді обоє не хотіли, іноді він уже простягав руку, а вона відсмикувала її назад, або нарешті зважувалася вона, а він просто-таки падав навколішки й починав пхикати, поки вона зрештою слухалася його, хоч потім і зневажала. А якось я спокушав перед вітриною парфумерної крамниці одну закохану парочку, яка через снігопад здавалася ще зовсім юною. Він удавав із себе героя й поцупив одеколон. Вона розпустила нюні й заходилася запевняти його, нібито ладна відмовитися від усіх пахощів на світі. Але він однаково хотів, щоб вона пахнула, і, поки вони дійшли до сусіднього ліхтаря, таки домігся свого. Одначе там те юне створіння, вочевидь демонстративно, ніби мені на зло, звелося навшпиньки й цілувало його доти, доки він кинувся власними слідами назад і поклав одеколон знов до вітрини.

Те саме часом виходило в мене і з літніми чоловіками, від яких я сподівався на щось більше, ніж обіцяла їхня хвацька хода крізь зимову ніч. Вони святобливо спинялися перед тютюновою крамницею, думками линули кудись до Гавани, Бразилії чи на Брисаґські острови, й коли потім мій голос витинав, мов на мірку, рівненький прямокутник, і він легенько падав на коробку «Чорної мудрости», у таких панів немовби закривався всередині складаний ножик. Вони вертали назад, переходили, вимахуючи тростиною, вулицю і квапно проминали мій під'їзд, не помічаючи мене, й Оскарові лишалося тільки всміхнутися, коли він бачив, який збентежений вигляд має старече обличчя, немовби спотворене зусиллями диявола. А втім, та його усмішка була позначена ледь помітною печаттю стурбованости, бо тих панів, здебільшого вже досить літніх любителів сиґар, проймав то холодний, то гарячий піт, — одне слово, вони ризикували, надто коли погода була мінлива, застудитися.

Тієї зими страхові компанії в нашому передмісті мусили сплатити чималі відшкодування крамницям, застрахованим переважно від крадіжок. Хоч до великих пограбувань я ніколи справу й не доводив, умисне витинаючи такі завбільшки дірки, що з вітрини можна було дістати лише одну-дві речі, проте випадки, звані «крадіжками зі зломом», усе ж почастішали, і кримінальна поліція просто вже не мала спокою, а преса тільки те й робила, що докоряла їй за бездіяльність. Від листопада тридцять шостого до березня тридцять сьомого, коли полковник Коц створив у Варшаві уряд національної єдности, налічувалося вже шістдесят чотири спроби й двадцять вісім вдалих крадіжок. Щоправда, у частини тих літніх жінок, спритних продавців, дівчат-служниць та вчителів на пенсії — жодне з них злодієм за покликанням, звісно ж, не було, — кримінальній поліції щастило відібрати їхню здобич, або ж тим недосвідченим вітринним мародерам уже другого дня — після того, як через омріяну річ вони цілу ніч пролежали без сну, — спадало на думку прибігти до поліції й покаятись: «Ох, простіть мені, я більше не буду! Просто у вітрині раптом утворилася дірка, а коли я трохи отямився від переляку, розбита вітрина вже лишилася за три квартали позаду, а в лівій кишені пальта я раптом виявив пару незаконних чоловічих шкіряних рукавичок — дуже гарних, запевне дорогих, а може, й узагалі таких, що їм і ціни не скласти».

Але поліція в чудеса не вірить, отож усім, хто попався, і навіть тим, хто приніс каяття сам, довелося від одного до двох місяців відсидіти у в'язниці.

Сам я теж іноді опинявся під домашнім арештом, бо матуся, звичайно ж, здогадувалася, хоч ні сама собі, ні поліції — і це було з її боку дуже розважливо — не зізнавалася в тому, що мій голос, для якого скло вже не було перешкодою, причетний до тієї злочинної гри.

Зате Мацерат, вочевидь прагнучи виставити себе таким собі чесним-пречесним, улаштовував мені справжні допити. Однак він не чув від мене жодного слова; я дедалі спритніше ховався за своїм бляшаним барабаном і подобою трирічного хлоп'яти, яке спинилося в своєму і фізичному, і розумовому розвитку. Після таких допитів матуся щоразу вигукувала:

— У всьому винен той ліліпут, який поцілував нашого Оскара в лобик. Я одразу здогадалася, що він зробив це не просто так, доти ж бо Оскар був зовсім інакший.

Сказати правду, пан Бебра певною мірою впливав на мене й далі. Адже мене не могли стримати навіть домашні арешти, і я, коли щастило, вибирався, ні в кого не питаючись, на годинку з дому, встигав проспівати у вітрині якої-небудь Галантерейної крамниці горезвісну круглу дірку й зробити сповненого надій молодика, що милувався виставленими там речами, власником бордової краватки з чистого шовку.

Якщо ви спитаєте в мене: чи то не зло наказувало Оскарові за допомогою дірки, завбільшки як долоня, ще дужче поглиблювати спокусу, що й так ішла від добре вимитої вітрини, я змушений буду відповісти: так, то було зло. То було зло вже через те, що я стояв у темних під'їздах. А під'їзд, як мають знати всі, — це найулюбленіше місце зла. З другого боку, я, аж ніяк не бажаючи применшувати зла своїх спокушань, тепер, коли ні змоги, ні схильности кого-небудь спокушати в мене вже нема, мушу самому собі й своєму санітарові Бруно сказати таке:

— Оскаре, ти не лише вдовольняв усі невеличкі й більші бажання тих, хто любив прогулюватися зимовими вулицями, ти ще й допомагав людям перед вітринами пізнати самих себе. Жодна поважна й елегантна жінка, жоден добропорядний чоловік, жодна стара діва, що зберегла свою свіжіть завдяки вірі в Бога, повік не виявили б у собі злодійських рис, якби твій голос не спокусив їх на крадіжку, ба більше — якби він не змінив мешканців міста, які доти в кожному дрібному злодюжці-невдасі вбачали небезпечного мерзотника, що заслуговує на прокляття.

Я багато вечорів поспіль підстерігав доктора Ервіна Шольтіса, прокурора й обвинувача, що навіював страх у верховному земельному суді, але він тричі відмовляв мені вчинити крадіжку, перше ніж таки зважився й став злодієм, якого поліція так ніколи й не схопила; після того він зробився, як розповідали, м'яким, поблажливим і в своїх вироках майже людяним юристом, позаяк приніс жертву мені, маленькому напівбогові злодіїв, укравши помазок для гоління з натуральної борсучої щетини.

У січні тридцять сьомого я довгенько простоював на морозі навпроти ювелірної крамниці, що, хоча стояла й на тихій, охайно обсадженій кленами алеї в передмісті, була досить відома і мала добру репутацію. Вряди-годи перед вітриною з прикрасами й годинниками з'являлася дичина, і коли б це була якась інша вітрина — скажімо, з жіночими панчохами, велюровими капелюхами чи пляшками з лікером — я підстрелив би ту дичину відразу, не довго думаючи.

Але такий уже вплив справляють прикраси на людину: вона стає перебірливою, неквапливою, пристосовується до перебігу безкінечних ланцюжків, час вимірює, звичайно, вже не хвилинами, а віком перлин, виходячи з того, що перлове намисто переживе шию, що схудне зап'ясток, а не браслет, що в похованнях часом знаходять персні, в яких палець не зберігся. Одне слово, ті, що спиняються позирити у вітрину, людині видаються то надто пихатими, то надто дріб'язковими, щоб унизувати їх коштовностями.

Вітрина ювеліра Банземера перевантажена не була. Кілька вишуканих швейцарських годинників високої якости, обручки в асортименті на блакитному оксамиті, а посеред вітрини — шість чи навіть сім надзвичайно добірних речей: зроблена з різноколірного золота змійка, що звилася в троє кілець — її філіґранно оздоблену голівку прикрашували, надаючи їй особливої цінности, топаз, два діаманти, а замість очей — два сапфіри. Чорного оксамиту я загалом не люблю, але змійці ювеліра Банземера таке тло дуже пасувало, так само, як і сірий оксамит, який під навдивовиж простими срібними прикрасами, що привертали увагу своїми гармонійними формами, розливав бентежний спокій. Перстень, у який було вправлено таку витончену гему, що по ньому відразу було видно: цей дістанеться такій самій витонченій жіночій руці, сам ставатиме дедалі витонченішим і досягне того високого безсмертя, якого гідні, либонь, лише коштовності. Ланцюжки, що їх не можна носити безкарно, ланцюжки, що навіюють стому, й нарешті, на жовтувато-білій оксамитовій подушечці, яка нагадувала спрощену форму жіночої шиї, — надзвичайно легеньке кольє. Вишукане членування, грайлива оправа, ажурне плетиво. Який павук висотав із себе ту золоту нитку, щоб потім до його тенет потрапили шість невеличких і один великий рубін? І де він сидів, той павук, на що очікував? Запевне ж, не на нові рубіни, а радше на когось такого, чий погляд прикували б рубіни в тих тенетах, рубіни, що скидалися на застиглі краплини крові. Інакше кажучи: кому я, залежно від власного настрою чи від настрою того золотоносного павука, мав подарувати це кольє?

Вісімнадцятого січня тридцять сьомого року, на рипучому, добре втоптаному снігу, тієї ночі, яка обіцяла ще більше снігу — стільки, скільки може лиш побажати собі той, хто хотів би, щоб скрізь панував сніг, я побачив, як праворуч і трохи вище від того місця, де я стояв, вулицю перетинає Ян Бронський; він проминув, не підводячи голови, ювелірну крамницю, потім, ніби завагавшись або, радше, ніби почувши чийсь наказ, спинився, вернувсь — чи, може, його щось вернуло, — і ось він уже стоїть перед вітриною між принишклими, вдягненими у важкі білі шапки кленами.

Собою зграбний, завжди трохи наче скривджений, на роботі справний, у коханні — шанолюбний, однаковою мірою дурний і схиблений на красі Ян Бронський, той самий Ян, який жив плоттю моєї матусі, який, у що я й досі вірю й у чому й досі сумніваюся, зачав мене від імени Мацерата, стояв тепер у своєму елегантному, немовби його пошили в самій Варшаві, зимовому пальті, стояв перед вітриною, ніби пам'ятник самому собі — таким скам'янілим і воднораз таким живим втіленням він мені здавався, — стояв, прикипівши поглядом, мов той Парцифаль, що так само стояв у снігу й дивився на кров у снігу, до рубінів у золотому кольє.

Я міг би Яна звідти відкликати, відбарабанити, адже барабан був зі мною. Я відчував його під пальтом. Досить було тільки розстебнути одного гудзика, і барабан випорснув би на мороз сам. Я б лише стромив руки до кишень — і палички були б уже у мене в долонях. Мисливець Губерт також не вистрілив, коли на мушці в нього виявився зовсім особливий олень. І Савл став Павлом. А Аттила повернув назад, коли папа Лев підніс пальця з перснем. Але я вистрілив, я не перевтілився, не повернув назад, я лишився мисливцем, Оскаром, я хотів влучити в ціль, я не розстебнув ґудзика, не випустив барабана на мороз, не схрестив палички на білій, як зима, блясі, не обернув січневу ніч на барабанну, а натомість нечутно скрикнув, скрикнув так, як скрикує, можливо, зірка у високості чи риба на самісінькій глибині, й спершу розітнув своїм криком структуру морозу, щоб нарешті випав свіжий сніг, а тоді закричав у скло, в скло грубе, в скло дороге, скло дешеве, скло прозоре, в скло, що стоїть перепоною, скло між двома світами, і в незайманому, містичному склі, у вітринній шибі між Яном Бронським та рубіновим кольє я викричав дірку — таку завбільшки, які були знайомі мені Янові рукавички, я дав склу впасти, як ото падає відкидна ляда, небесна брама чи брама до пекла. І Ян не здригнувся, Ян випустив з кишені пальта свою руку в лайковій шкірі й дав їй піднестися до небес, і рукавичка покинула пекло, відібрала в неба (чи в пекла) кольє, рубіни якого були б до лиця всім янголам, навіть грішним, потім він повернув долоню, наповнену рубінами й золотом, знов до кишені, й далі стоячи перед розверзненою вітриною, хоч це було й небезпечно, хоч рубіни вже й не сочилися кров'ю, щоб спрямувати його — чи Парцифалів — погляд лише в один бік.

О, Отець, і Син, і Святий Дух! З Духом мало щось статися, коли вже нічого не сталося з Яном, батьком. І Оскар, син, розстебнув пальто, хутко дістав барабанні палички й заволав на блясі: «Батьку, батьку!», аж поки Ян Бронський обернувся, поволі, надто поволі перетнув вулицю й знайшов у під'їзді мене, Оскара.

Як добре, що тієї самої хвилі, коли Ян дивився на мене — все ще безвиразно, але вже з відлигою в очах, — пустився сніг. Ян подав мені руку — руку, а не рукавичку, яка торкалася рубінів, — і мовчки, однак не пригнічено, повів мене додому, де матуся вже тривожилася за мене, а Мацерат, як завжди, аж надто суворо, але навряд чи серйозно, знов полякав мене поліцією. Ян нічого не пояснював, довго в нас не засиджувався, відмовивсь і від скату, хоч Мацерат, пропонуючи пограти, вже навіть поставив був на стіл пиво. Прощаючись, Ян погладив по голівці Оскара, але той так і не зрозумів, чого він домагається — мовчання чи дружби.

Трохи згодом Ян подарував те кольє матусі. Вона запевне здогадувалася, звідки воно, й одягала його зрідка, не надовго й лише тоді, коли Мацерата не було вдома, — або для себе, або для Яна, а може, й для мене.

Невдовзі по війні я проміняв це кольє на чорному ринку в Дюсельдорфі на дюжину блоків американських сигарет «Лакі страйк» і шкіряну теку.

Чуда не сталося

Нині, лежачи в ліжку свого лікувально-опікунського інтернату, я частенько і з тугою згадую про ту силу, якою міг скористатися щохвилини, силу, яка, долаючи ніч і холод, розморожувала візерунки на шибках, розкривала вітрини й підводила до них за руку крадіїв.

Ох, з якою насолодою я вибив би скельце у вічку, вмонтованому в горішній третині моїх дверей, щоб Бруно, моєму санітарові, зручніше було за мною стежити!

А за рік до того, як мене привезли до цієї лікарні, — скільки ж я настраждався через те, що мій голос упав! Коли вночі десь на вулиці я, вибравши ціль, посилав у неї свій крик, однак успіху не домагався, то бувало, що я, той, хто ненавидів будь-яке насильство, хапався за камінець і брав на приціл чиєсь кухонне вікно на вбогій дюсельдорфській околиці. З особливою насолодою я продемонстрував би щось таке Вітляру, декораторові. Коли вже далеко за північ я впізнавав його, верхня половина кого була схована за шторою, по зелено-червоних вовняних шкарпетках у вітрині крамниці модного чоловічого одягу на Кьоніґсалєе або парфумерної крамниці неподалік від колишньої Тонгалє, я б задля нього, хоч він і мій учень або міг ним стати, залюбки розітнув би своїм голосом вітринну шибу, бо й досі не знаю, як мені його називати — Юдою чи Іоаном.

Вітляр шляхетного роду, й ім'я в нього — Ґотфрід. Коли після ганебно марних співочих зусиль я привернув увагу декоратора легеньким барабанним дробом по неушкодженій вітринній шибі, коли він на чверть годинки вийшов надвір, погомонів зі мною й посміявся зі свого оформлювального мистецтва, мені довелося називати його Готфрідом, позаяк мій голос не спромігся на те чудо, яке дало б мені право називати його Іоаном чи Юдою.

Той спів перед ювелірною крамницею, через який Ян Бронський став злодієм, а моя матуся — власницею рубінового кольє, поки що мав покласти край моєму вокалу перед вітринами з омріяними речами. Матуся стала набожною. З якого такого дива? Набожною, спраглою святого таїнства її зробили стосунки з Яном Бронським, крадене кольє, солодкі тривоги зрадливої дружини. А гріхові можна легко зарадити: щочетверга — побачення в місті, малого Оскара можна лишати в Маркуса, а коли на Тішлєрґасе задля власної втіхи — здебільшого — й доводиться трохи докласти зусиль, то потім — приємний відпочинок за філіжанкою міцної кави й тістечками в кав'ярні «Вайцке», перегодя забрати в крамаря синочка, вислухати від того єврея кілька компліментів, на додачу ще й одержати майже задарма пакуночок шовкових ниток, а тоді знайти свого п'ятого трамвая і, витаючи думками десь далеко-далеко, всміхаючись, із насолодою прокататися повз Олівську браму, вздовж Гінденбурґалєе, майже не помітити поряд із спортивною залою отого Травневого лугу, де Мацерат щонеділі висне від ранку до обіду, з приємністю об'їхати довкола спортивної зали (який же огидний вигляд може мати ця коробка, коли тобі зовсім недавно випало так порозкошувати!), ще один поворот ліворуч, і за вкритими курявою деревами — «Конрадинум» з його гімназистами в червоних шапочках; ох, як чудесно було б, якби отака червона шапочка із золотистим «К» прикрашала й голівку Оскарчика, він мав би вже дванадцять з половиною, і сидів би в четвертому класі, й скоро почав би вивчати латину, й поводився б як справжній «конрадист» — невеличкий, старанний, хоча, щоправда, трішечки зухвалий і гордовитий.

За шляхопроводом під залізничним мостом — як їхати в бік райхсколонії та школи Гелени Ланґ — думки пані Аґнес Мацерат про «Конрадиум» і втрачені можливості для синочка Оскара розвіюються. Ще один поворот ліворуч, повз церкву Христову з банею, повз Макс-Гальбе і кавову крамницю Кайзера, тут зійти, мимохідь кинути погляд на вітрини конкурентів і подолати важкий шлях уздовж Лабесвеґ, як долають хресний шлях: у душі зринає відраза, поруч за руку йде неповноцінна дитина, нечисте сумління і палке бажання робити те саме ще й ще. Отак, ненатло і з переситом, з огидою й добродушною прихильністю до Мацерата моя матуся зі мною, з моїм новим барабаном, з пакуночком майже дармових ниток долала вздовж Лабесвеґ шлях до крамниці, до вівсяних пластівців, до гасу поряд із діжечками з оселедцями, до коринки, родзинок, мигдалю, прянощів для печива, пекарського порошку від доктора Еткера, до «Персіль» — він завжди Персіль», до «Урбін у мене напохваті», до «Маґі» і «Кнора», до «Катрайнера» й кави «Гаґ», до «Вітело» й «Пальміна», до оцту «Кюне» й мультифруктового повидла, до двох отих мухоловок, які висіли в нас над прилавком, солодко пахли медом, по-різному дзижчали і замість яких улітку що два дні треба було чіпляти нові, — отож до них і вела мене матуся, а щосуботи вона з такою самою нудотно-солодкавою душею, яка і в влітку, і взимку, і взагалі цілий рік приваблювала до себе гріхи — вони теж дзижчали і дзвінко, й басовито, — ходила до церкви Серця Ісусового й сповідувалася в його велебности Вінке.

Як щочетверга матуся брала мене з собою до міста й робила, сказати б, своїм співучасником, так само й щосуботи вона вела мене через портал на холодні католицькі плити, перед тим забгавши мені під светрика чи під пальтечко барабана, тому що без нього я ніяк не міг обійтися, а без тої бляшанки на череві я ніколи не зміг би осінитися католицьким хрестом, торкнувшись чола, грудей та плечей, і зігнути коліно, наче ото взуваєш черевика, й спокійно сидіти собі на гладенькій церковній лаві, тоді як на переніссі в мене повільно висихала свята вода.

Церкву Серця Ісусового я запам'ятав ще відтоді, як мене хрестили. Тоді через поганське ім'я виникли деякі ускладнення, проте наполягли все ж таки на «Оскарові», і в церковному порталі Ян, хрещений батько, так і сказав: «Оскар». Потім його велебність Вінке тричі дмухнув мені в обличчя, щоб вигнати з мене диявола, перехрестив, поклав руку, потрусив сіллю і зробив іще щось там супроти диявола. Уже в церкві спинилися ще раз — перед самою хрестильницею. Поки до мене звертались із «Символом віри» та «Отче наш», я був спокійний. Але потому його велебність вирішив, що не завадить проказати: «Щезни, дияволе!» — й, гадаючи, що відкриває мені, хто й так усе знав, органи чуттів, доторкнувся до Оскарового носа й вух. Далі йому скортіло почути мою відповідь ще раз, гучно й чітко, і він запитав: «Чи станеш ти супроти диявола? І супроти всіх діянь його? І пишнот його?»

Та не встиг я й головою кивнути, бо ж і не думав заперечувати, як замість мене Ян тричі промовив: «Стану! Стану! Стану!»

І його велебність помазав мені груди й між лопатками, хоч після цього горшків із дияволом я й не побив. Перед хрестильницею ще раз проголосили «Символа віри», тоді нарешті тричі покропили водою, помазали тім'ячко миром, потім біле одіння (щоб було що бруднити), свічка на темні дні, розгрішення (платив Мацерат), і коли Ян виніс мене уже з порталу церкви Серця Ісусового, де на нас чекало таксі (надворі було «ясно, часом хмарно»), я спитав у диявола в собі: «То як, щасливо минулося?»

Диявол підстрибнув і прошепотів: «А ти бачив, Оскаре, які вікна в церкві? Самі шибки, самі шибки!»

Церкву Серця Ісусового звели в роки ґрюндерства, тож вона, якщо казати про стиль, була позначена рисами неоґотики. Та позаяк мурували її з цегли, яка швидко темніє, а обшитий міддю шпиль дуже скоро вкрила традиційна пазелень, відмінності між давньоґотичними цегляними церквами й новою цегляною ґотикою помічало, прикро вражаючись, лише око знавця. Сповідувались і в старих, і в нових церквах однаковісінько. Щосуботи, коли зачинялися крамниці й контори, сотні велебностей, достоту як і його велебність Вінке, сідали в сповідальні й притискали своє волохате пасторське вухо до почорнілих лискучих ґраток, а паства крізь вічка в тих ґратках намагалася просилити в пасторське вухо ту нитку гріхів, на яку намистина по намистині нанизувалася гріховно-дешева прикраса.

Поки матуся, суворо дотримуючись переліку гріхів, про які слід згадати в сповіді, й послуговуючись слуховим каналом велебного Вінке, доповідала найвищим інстанціям єдинорятівної церкви, що вона зробила й чого зробити не встигла, що діялося в її думках, словах і вчинках, я, кому сповідатися не було в чому, сповзав із надто вичовганої, як на мій смак, церковної лави й ставав на кам'яні плити.

Скажу відверто: і плити в католицьких церквах, і запах католицької церкви, і сам католицизм і досі невідь-чому ваблять мене, як ото, бува, вабить руда дівчина, хай навіть ті її руді коси я залюбки перефарбував би, а католицизм штовхає мене на всілякі блюзнірства, які знов і знов нагадують про те, що мене хоч і намарно, та все ж безповоротно навернено в католицьку віру. Нерідко я, роблячи звичайнісінькі речі — скажімо, коли чищу зуби чи навіть коли сиджу у вбиральні, — ловлю себе на тому, що заходжуюся коментувати літургію, як-от: на святій месі оновлюється кровопролиття Христа, щоб кров текла задля твого очищення, ось чаша з кров'ю його, вино стає справдешнім і реальним, щойно проллється кров Христова, істинна кров Христова з нами, внаслідок споглядання святої крови душа окроплюється кров'ю Христовою, коштовна кров, омита кров'ю, коли відбувається перевтілення, тече кров, заплямований кров'ю плат, голос крови Христової пронизує всі небеса, кров Христова розливає пахощі перед образом Господнім.

Ви, певно, погодитесь, що певною мірою я зберіг католицькі інтонації. Колись я не міг навіть трамвая дочекатися, не згадавши про Діву Марію. Я називав її «велелюбною», «блаженною», «пречистою», «Дівою всіх дів», «Матір'ю милосердя», «о Ти, до праведників залічена», «Ти, гідна всіляких пошанувань», «Ти, що породила того», «о солодка Матір», «непорочна Матір», «уславлена Діва», «дозволь мені звідати насолоди ім'я Ісусового, як Ти звідуєш її в серці своїм материнськім, і це воістину гідно й праведно, належно й цілюще, о Царице пречиста, пречиста...»

Іноді, а надто в суботу, коли ми з матусею приходили до церкви Серця Ісусового, це слівце «пречиста» так підсолоджувало або так отруювало мені життя, що я просто вдячний дияволові, якому довелося всередині в мене перетерпіти обряд хрещення і який подарував мені протиотруту, що давала мені змогу, хоч у думках я й хулив Бога, гордо виступати кам'яними плитами церкви Серця Ісусового.

Ісус, ім’ям серця якого й назвали церкву, не раз поставав не лише в святих дарах, а й розмальованим на строкатих станціях хресного шляху: тричі в пластичному зображенні і воднораз — у кольорі й у різних позах.

Наприклад, один був із розфарбованого гіпсу. Довгочубий, у сукмані прусської синяви й сандалях, цей Ісус стояв на золотистому постаменті. Він розпанахав на собі одежину і, всупереч усім законам природи, просто посеред грудей являв своє уславлене помідорно-червоне серце, що сходило стилізованою кров'ю, — аби лиш ім'ям цього його органа назвали церкву.

Уже вперше побачивши цього відкритосердого Ісуса, я мимоволі констатував, як же до болю разюче був схожий Спаситель на Яна Бронського — мого хрещеного, мого дядька й мого гаданого батька воднораз. Оті простодушно-самовпевнені сині очі мрійника! Оті розквітлі, щомить ладні гірко скривитися вуста для поцілунків! Оті брови, в які вкарбувалась чоловіча скорбота! Повні, налиті рум'янцем щоки, спраглі за покаранням. І той, і той мали обличчя, що спокушало жінок погладити його і водночас так і напрошувалось на ляпас, а ще — по-жіночому стомлені, доглянуті, не звиклі працювати руки, що виставляли напоказ свої спричинені істерією виразки, як ото ювелір, виконуючи замовлення княжих дворів, виставляє напоказ свої шедеври. Мені було до болю прикро бачити на Ісусовому обличчі підведені пензликом Янові очі, які мене по-батьківському не розуміли. А я ж бо також мав той самий синій погляд, який лише викликав захват, але не переконував.

Оскар відвернувся від серця Ісусового у правому нефі й, поспішаючи вздовж станцій хресного шляху — від першої, де Ісус завдає собі на плечі хреста, до сьомої, де той удруге падає під його тягарем, — дістався до головного вівтаря, над яким висів іще один Ісус, також скульптурний. Однак цей — чи то від утоми, чи то щоб краще зосередитися — заплющив очі. Але ж які він мав м'язи! Дивлячись на цього атлета зі статурою десятиборця, я відразу забував про Ісуса з очима Яна Бронського, й щоразу, коли матуся сповідувалася в його велебности Вінке, я ставав перед головним вівтарем, святобливо споглядав того гімнаста й збирався з думками. Вірите, я молився! «Любий мій учителю! — промовляв я до нього. — Ти для мене — взірець у гімнастиці, спортсмен над спортсменами, чемпіон у зависанні на хресті за допомогою дюймових цвяхів!» А він навіть жодного разу не затремтів! Вічне світло тремтіло, а він знай виконував свою вправу, набираючи якомога більше очок. Цокали секундоміри. Йому відлічували час. У сакристії служка бруднуватими пальцями вже начищав належну йому золоту медаль. Та Ісус віддавався цьому спорту не задля пошанування. Я згадував про віру. І, коли давало змогу котресь із моїх колін, ставав на нього й вибивав на барабані хрест, намагаючись пов'язати слова на взірець «пречистий» чи «скорботний» з іменами Джесі Овена та Рудольфа Гарбіґа, переможців минулорічної Олімпіади в Берліні. Але зробити так мені таланило не завжди, бо тоді довелося б назвати поведінку Ісуса непорядною щодо розбійників. Отож я його просто дискваліфікував, а тоді повернув голову ліворуч і, сповнений нових сподівань, у глибині церкви Серця Ісусового побачив третє скульптурне зображення небесного гімнаста.

«Дозволь мені помолитись аж тоді, як я побачу тебе тричі», — пробелькотів я, знову відчув під ногами кам'яні плити й, скориставшись шаховим візерунком на підлозі, рушив до лівого бічного вівтаря, щокрок міркуючи: «Він дивиться мені вслід, святі дивляться мені вслід — Петро, якого вони розіп'яли догори ногами, Андрій, якого прибили до косого хреста». Звідси, до речі, й Андріївський хрест. Є ще, крім того, Грецький хрест, а також Латинський, або Страсний. На тканинах, картинах і в книжках малюють хрести з хрестиками на всіх чотирьох кінцях, хрести з невеличкими, схожими на гаки поперечками на кінцях, хрести із ступінчастими поперечками. Хрести з дугоподібними поперечками, якірні хрести й хрести з двома конюшино-подібними кінцями мені випадало бачити на скульптурних зображеннях. Гарний вигляд має хрест із ліліями, популярний Мальтійський хрест, хрест-свастика заборонений; Деголлівський хрест, Лотаринзький хрест, а Антоніїв хрест у морських битвах називають Crossing the Т — за Т-подібним схрещенням двох флотів-супротивників. На ланцюжку висить хрест із вушком, у хреста-виделки вигляд огидний, у хреста Папи — папський, а російського хреста називають іще Лазаровим. Є ще й Червоний Хрест. У Синього Хреста перехрестя сині, хоч і не від спиртного. «Жовтий хрест» тебе отруїть, хрестоносці мені не страшні, хрестовий похід навернув мене до іншої віри, павуки-хрестовики пожирають один одного, на перехрестях я перехрещуюся з тобою, хрест-навхрест, перехресний допит, хрестоцвіті блішки завдають шкоди капусті. Параліч крижів — хрест на все життя... Я відвернувся, облишив хреста, став спиною й до гімнаста на хресті, ризикуючи, що той копне мені ногою в крижі, бо я вже ступав до Діви Марії, що тримала на правому коліні маленького Ісуса.

Оскар стояв перед лівим бічним вівтарем у лівому нефі. У Марії був такий самий вираз обличчя, який бував, мабуть, у його матусі, коли вона, сімнадцятирічна дівчина, працювала помічницею в одній крамничці у Тройлі й, не маючи за що піти в кіно, тільки замріяно розглядала афіші з Астою Нільсен.

Марія, однак, на Ісуса не звертала уваги, вона розглядала іншого хлопчика, який сидів у неї на правому коліні і якого я, щоб надалі уникати помилок, відразу назву Іоаном Хрестителем. Обидва хлопчики на зріст були такі, як я. Ісусові я, якщо казати точніше, дав би на сантиметрів два більше, хоч за Святим Письмом він був молодший від Хрестителя. Скульптор залюбки скористався нагодою зобразити трирічного Спасителя голеньким і рожевим. На Іоані — адже згодом він пішов у пустелю — була волохата шкура шоколадного кольору, що затуляла йому половину грудей, пузце і поливальничка.

Оскар, звичайно, ліпше зачекав би перед головним вівтарем чи в крайньому разі біля сповідальні, ніж стовбичити поблизу тих двох хлопців, не на літа розумних та ще й страшенно на нього, Оскара, схожих. Вони, звісно ж, мали сині очі й такий, як у нього, каштановий чуб. Бракувало тільки, щоб цирульник-скульптор обчикрижив обом оті безглузді кучерики, що нагадували коркотяги, й позалишав їм на голові «їжачки», як в Оскара.

Та не охота мені виснути біля отого малого Хрестителя, який своїм лівим вказівним пальцем тицяє на малого Ісуса, немовби ось-ось розпочне лічилочку: «Еники-беники їли вареники...» Я не маю бажання приставати до їхньої лічилочки, тож відразу називаю Ісуса на ім'я й доходжу висновку: близнюк! Цілком міг би бути моїм братом. Статура — моя, і поливальничок, що його на той час я використовував тільки як поливальничка, — теж мій. Він дивився на світ моїм, тобто Яновим, кобальтово-синім поглядом, і навіть рухи в нього були — й це дратувало мене найдужче, — як у мене.

Мій двійник здійняв обидві руки догори й стулив долоні в кулаки так, що в них легко можна було що-небудь устромити — скажімо, мої барабанні палички. Якби скульптор здогадався був зробити це, а на додачу ще й приліпив збоку до рожевих стегенець такого, як у мене, біло-червоного барабана, тільки з гіпсу, то з Ісуса вийшов би я, викапаний Оскар, що сидить на колінах у Богородиці й скликає барабанним боєм парафіян. На світі є речі, що їх, хоч би якими святими вони здавалися, лишати просто так, без уваги, не можна.

До Діви Марії, вбраної в сріблясто-зелені шати, до волохатої шкури шоколадного кольору на Іоані й до малого Ісуса кольору вудженої шинки вели три східці, що їх супроводжувала килимова доріжка. Там стояв Маріїн вівтар з недокрівними свічками й квіточками на будь-які гроші. У всіх трьох — зеленої Діви, бурого Іоана й рожевенького Ісуса — до потилиці були приліплені німби, завбільшки як тарілка. Сухозлотиця робила ті тарілки ще дорожчими.

Якби перед вівтарем не було східців, я б не поліз туди повік. Але всілякі східці, дверні клямки та вітрини були тоді для Оскара великою спокусою, і вони не лишають його байдужим навіть тепер, коли йому, здавалося б, досить і лікарняного ліжка. Отож він і не сходив з килимової доріжки, даючи кожному східцю спокусити його стати на наступний. Статуї стояли поряд із Маріїним вівтарчиком, і Оскар міг обстукати всю оту трійцю кісточками пальців — кого зневажливо, кого шанобливо. А його нігтям навіть пощастило зішкребти фарбу так, що з-під неї проступив гіпс. Фалди на Діві спадали, вигинаючись, згори додолу, до кінчиків її пальців на хмаровинні. З ледь помітної Маріїної гомілки можна було здогадатися, що скульптор ліпив спершу плоть, а вже потім накинув на неї фалди. Коли Оскар прискіпливо обмацав у малого Ісуса поливальничка, якого забули обрізати, а тоді погладив його і обережно стис у долоні, так наче хотів поворухнути, то тієї ж миті відчув і власного — відчув і задоволено, і якось незвикло збентежено водночас, а тому дав спокій Ісусовому, щоб за це йому дав спокій власний.

А втім, забули обрізати чи не забули — я махнув на те рукою, вивільнив з-під светрика свій барабан, скинув його з шиї й почепив на шию Ісусові, навіть не поламавши йому німба. Зробити це, якщо зважити на мій зріст, було не так і просто. Довелося видертись на саму скульптуру, щоб уже з хмаровиння, що правило за постамент, наділити Ісуса інструментом.

Оскар робив усе це не через те, скажімо, що прийшов до церкви вперше по тому, як його тут похрестили, тобто не в січні тридцять сьомого, а на Страсному тижні того самого року. Матуся цілу зиму докладала зусиль, щоб, ревно сповідаючись, якось дати лад своїм взаєминам з Яном Бронським. Тож Оскар мав досить часу й субот для того, щоб продумати свій запланований намір, проклясти її, виправдати, виносити новий план, обміркувати його з усіх боків і нарешті, відкинувши всі попередні, просто здійснити його за допомогою молитви на східцях перед вівтарем у Страсний понеділок.

Матуся виявила бажання висповідатись іще до розпалу великодньої метушні, тож увечері Страсного понеділка взяла мене за руку, і ми рушили вздовж Лабесвеґ, на розі біля Нового базару завернули на Ельзенштрасе, потім — Марієнштрасе, повз крамницю різника Вольґемута, біля Кляйнгамерпарку — ліворуч, підземним перехом під залізничною колією, де на голову завжди капало щось жовтувате й огидне, дійшли до церкви Серця Ісусового, що якраз навпроти залізничного насипу, й ступили досередини.

Прийшли ми пізно. Перед сповідальнею чекали вже тільки дві старі жінки та сором'язливий молодик. Поки матуся готувалася очистити своє сумління — послинюючи великого пальця, вона гортала реєстр гріхів, як ото гортають конторську книгу, коли заповнюють податкову декларацію, — я сповз із дубового сидіння й, намагаючись не потрапляти на очі серцю Ісусовому та гімнастові на хресті, прослизнув до вівтаря в лівій ніші.

Діяти треба було якомога швидше, проте я все ж таки не забув про Introitus.[1] Три східці — й Introibo ab altere Dei.[2] До Господа Бога, що дарує мені втіху від юних літ моїх. Геть барабана з шиї, і, протягло виводи чи Kyrie,[3] — на хмаровиння, жодної миті не затримуватися біля поливальничка, ба більше, незадовго до Gloria[4] перечепити бляшанку на Ісуса, та обережніше з німбом, а тепер — униз із хмаровиння, перепочинок, відпущення й прощення, але треба ще встигнути стромити палички до Ісусових долонь, згорнених саме для цього; один східець, два, три, я здіймаю догори очі, ще трохи килимової доріжки, нарешті кам'яні плити й молитовний ослінчик для Оскара, який стає навколішки на подушечку й, склавши долонями перед собою руки барабанщика — Gloria in excelsis Deo,[5] — раз у раз позирає повз них на Ісуса з барабаном, сподіваючись на чудо: чи ж таки забарабанить? Чи він не вміє барабанити? Чи йому барабанити не можна? Або він забарабанить, або він — Ісус не справдешній, скоріше вже Оскар — справдешній Ісус, а не цей, якщо він, звісно, так і не забарабанить.

Коли хочеш чуда, вмій чекати. Тож я й чекав, і спершу робив це терпляче, хоч, може, й не досить терпляче, бо що довше проказував я слова: «Очі всіх на тебе сподіваються, о Господи», замінивши, відповідно до свого наміру, «очі» на «вуха», то глибше розчарування поймало Оскара на тому молитовному ослінчику. Щоправда, він давав Господу всілякі шанси, заплющував очі, щоб той, поки за ним не підглядають, швидше зважився, нехай навіть іще й незграбно, розпочати, та зрештою, після третього «Credo»,[6] після Отця, Творця, видимого й невидимого, а також після Сина єдинородного, від Отця... істинний від істинного... зачатий, не сотворений... той і той — одне ціле... завдяки йому... задля нас і в ім'я нас він зійшов... прибрав подобу... став... навіть був... він був унизу... поховали... воскрес, як і сказано... піднісся... посів місце поруч... вершитиме суд над мертвими... і нема кінця-краю... вірую в... буде з тим... одночасно... промовляв через... вірую в єдину, святу, католицьку і...

Ні, тут я відчував лише його запах — запах католицизму. Про віру навряд чи вже варто було й згадувати. Та й до запаху мені було байдуже, я сподівався на інше: я хотів почути власну бляшанку, Ісус мав виконати моє бажання, подарувати мені невеличке, неголосне чудо! Його не конче було доводити до грому, сюди не конче мав щодуху прибігти вікарій Рашцея, і його велебності Вінке, щоб побачити чудо, теж не треба було над силу перти сюди свою тлусту плоть, а потім з протоколами до єпископату в Оліві, а тоді з єпископським висновком — до Риму. Ні, щодо цього шанолюбство мене не шкребло, Оскар не хотів, щоб його прилучали до святих. Він хотів невеличкого, але тільки свого чуда, щоб побачити й почути, щоб раз і назавжди зрозуміти, як йому, Оскарові, барабанити — за чи проти, щоб знати, хто з двох синьооких близнюків надалі матиме право називатися Ісусом.

Я сидів і чекав. «А матуся, — промайнула в мене тривожна думка, — тим часом у сповідальні й уже перейшла, мабуть, шосту заповідь». Дідок, що завжди швендяє в церквах, прошвендяв повз головний вівтар, а тоді й повз той, який стояв у лівому бічному нефі, привітав Діву Марію з хлоп'ям, завважив, певно, й барабана, тільки не здогадався, що то таке. І, старіючи на очах, почовгав собі далі.

Час, як мені здається, спливав, а Ісус бити в барабан і не думав. З хорів долинали голоси. Я вже потерпав, щоб там нікому не прийшло в голову сісти за орган. Ще, міркував я, влаштують, чого доброго, перед Великоднем репетицію, і тоді в їхньому гуркоті потоне тихесенький дріб малого Ісуса, коли той саме надумає барабанити.

Але орган не грав. А Ісус не барабанив. Чуда не ставалось, і я, хруснувши коліньми, підвівся з подушечки; розчарований і набурмосений, я почвалав килимковою доріжкою, переступаючи зі східця на східець, хоч тепер уже й не проказував усіх молитов, які тільки знав, а тоді вибрався на гіпсове хмаровиння, поперекидавши дорогою недорогі квіти. Я хотів забрати в того дурноверхого голого пуцьвірінка свого барабана.

Я й тепер визнаю і кажу про це знов і знов; так, я припустився помилки, коли надумав його вчити. І надала ж мені лиха година забрати в нього палички, лишивши йому бляшанку, й тими паличками спершу тихенько, а тоді вже гучніше, як ото часом робить нетерплячий учитель, щось набарабанити тому фальшивому Ісусикові й знов стромити палички йому до рук — щоб він показав, чого навчився в Оскара.

Та не встиг я, не шкодуючи німба, відібрати в найтупішого з усіх учнів палички й бляшанку, як за спиною в мене (мій дріб уже виповнив усю церкву — від стіни до стіни й від підлоги до склепіння) виріс вікарій Рашцея, виросла матуся, виріс отой дідок, і вікарій смикнув мене за чуба, а його велебність ляснув мене по щоці, а матуся заплакала наді мною, і його велебність докірливо щось зашепотів до мене, а вікарій упав навколішки, потім підхопився на рівні, забрав в Ісуса палички, тоді ще раз упав навколішки вже з паличками, знов підхопився — по барабан, забрав його в Ісуса, зламав німба, зачепив паличками поливальничка в Ісуса, відламав край хмарки й навколішках — знов навколішках — повернувся на східці, але віддавати мені барабана не схотів, роздратувавши цим мене ще дужче й довівши до того, що я копнув ногою його велебність і засоромив матусю, якій і справді стало соромно через те, що я копав ногами, кусався, дряпавсь, а тоді вирвався від його велебности, вікарія, дідка й матусі, ту ж мить опинився перед головним вівтарем, відчув, як підскакує в мені диявол, і почув його голос — як тоді, коли мене хрестили: «Оскаре, — прошепотів диявол, — ти тільки поглянь, повсюди вікна, й у всіх — шибки, в усіх — скло!»

І поверх гімнаста на хресті — а він навіть не здригнувся, він просто мовчав — я пронизав своїм співом троє високих вікон апсиди, де червоним, жовтим і зеленим на синьому тлі було зображено дванадцятьох апостолів. Одначе ні в Марка, ні в Матвія я не цілився. Я цілився в голуба над ними, що стояв на голові й святкував Трійцю, і в Святого Духа цілився, і мій голос почав вібрувати, і своїм алмазом я вступив у бій із птахом, і... Чия ж то була провина — моя? Чи, може, гімнаста, який був проти, коли вже він не здригнувся? Чи то таки сталося чудо, тільки ніхто його не помітив? Вони бачили, як я тремчу, німо пориваючись до апсиди, і витлумачили — всі, крім матусі, — мою поведінку як молитву, хоч я просто прагнув битого скла. Та Оскар дав маху, його час іще не настав. Отож я впав на кам'яні плити й гірко заплакав, тому що Ісус схибив, тому що схибив Оскар, тому що його велебність і Рашцея не так мене зрозуміли й почали щось белькотіти про каяття. Не схибила лише матуся. Вона зрозуміла, чому я заридав, хоч загалом мала б радіти, що обійшлося без битого скла.

Вона взяла мене на руки, попросила вікарія віддати барабана й палички, пообіцяла його велебності відшкодувати збитки й аж після всього цього дістала від нього — я ж бо не дав їй висповідатись — відпущення гріхів. Оскарові теж дісталося трохи благодаті, але мені від неї було ні холодно, ні жарко.

Поки матуся виносила мене на руках із церкви Серця Ісусового, я лічив на пальцях: сьогодні — понеділок, завтра — Страсний вівторок, потім середа, Чистий четвер, а в Страсну п'ятницю йому й гаплик — тому, хто навіть барабанити не вміє, хто пошкодував мені битого скла, хто на мене схожий, а все ж таки фальшивий, хто має зійти в домовину, тоді як я барабанитиму й барабанитиму собі далі, тільки чуда повік уже не запрагну.

Святковий обід у Страсну п'ятницю

Роздвоєність — ось те слово, яким я назвав би свої почуття між Страсним понеділком і Страсною п'ятницею. З одного боку, я був лютий на отого гіпсового Ісусика, що не схотів барабанити, а з другого — барабан лишився все ж таки мені самому. З одного боку, мій голос схибив, виявився безсилим супроти церковних вікон, зате з другого боку, Оскар, побачивши пістряві шибки цілими, не втратив тих решток католицької віри, які ще не раз мали підбити його на відчайдушне блюзнірство.

Одначе повернімося до тієї роздвоєности. Хоч мені, з одного боку, й пощастило на зворотному шляху з церкви Серця Ісусового додому просто так, задля проби розітнути співом шибку в якійсь мансарді, успіхи мого голосу в світській сфері, з другого боку, робили ще очевиднішими мої поразки в сфері сакральній. Отож я й кажу: роздвоєність. І цей надлам так і лишився, загоїти його не пощастило, і він зяє ще й тепер, коли домівка моя вже ні в сакральній сфері, ні в світській, а трохи збоку від обох — у лікувально-опікунському інтернаті.

Матуся заплатила за шкоду, якої зазнав вівтар у лівій бічній ніші. Великодня торгівля йшла непогано, хоч у Страсну п'ятницю Мацерат — адже він був протестант — зажадав крамницю зачинити. Матуся, яка загалом уміла наполягти на своєму, щороку в Страсну п'ятницю поступалася й крамницю замикала, зате наполягала на своєму праві — вже як католичка — зачиняти бакалійну крамницю на свято Тіла Христового, виставляти у вітрині замість коробок «Персілю» та бутафорій з кавою «Гаґ» строкаті зображення Діви Марії, освітлені електричними лампочками, а також брати участь у процесії в Оліві.

У крамниці була картонна накривка від коробки, і на одному боці тієї картонки стояв напис: «Зачинено з нагоди Страсної п'ятниці». Другий бік картонки повідомляв: «Зачинено з нагоди свята Тіла Христового». У Страсну п'ятницю, першу після того Страсного понеділка, коли барабан не барабанив, а голос не розтинав скла, Мацерат почепив у вітрині картонку: «Зачинено з нагоди Страсної п’ятниці», і ми відразу після сніданку вирушили трамваєм до Брьозена. Та ще раз щодо отієї «роздвоєности»: того дня Лабесвеґ теж був якийсь роздвоєний, протестанти йшли до церкви, а католики тим часом мили вікна та вибивали в задніх дворах усе, що бодай трохи нагадувало килима, — і вибивали так запекло, з таким гупанням, що складалося враження, немовби в усіх дворах біля будинків з помешканнями на винайм біблійні слуги одночасно прибивають цвяхами стократ розмноженого Спасителя до стократ розмноженого хреста.

А ми, лишивши позаду оте килимове гупання, що сповіщало про наближення страстей Господніх, посідали своїм звичним гуртом, яким вирушали вже не раз — матуся, Мацерат, Ян Бронський і Оскар, — у дев'ятий трамвай і поїхали вздовж Брьозенервеґ, повз аеродром, старий і новий військовий плац, і на стрілці біля кладовища Заспе стали чекати зустрічного трамвая з боку Нойфарвасер-Брьозена. Матуся скористалася цією зупинкою і висловила кілька міркувань — висловила хоч і з усмішкою, однак таких, що свідчили про житейську стому. Невеличке занедбане кладовище, де під покривленими приморськими соснами стояли перехняблені, порослі мохом надгробки минулого сторіччя, вона назвала гарненьким, романтичним, просто-таки чарівним.

— Отут мені й хотілося б спочити вічним сном, якщо доти це кладовище не закриють, — замріяно промовила матуся.

Проте Мацерат заявив, що земля тут надто піщана, й заходився ганити дикий овес та берегові будяки, якими позаростало все довкруж. А Ян Бронський зауважив, що й гуркіт з аеродрому, й трамваї, що розминаються на стрілці біля кладовища, порушують спокій цього загалом спокійного, ідилічного куточка.

Повз нас проїхав зустрічний трамвай, кондуктор двічі дзеленькнув, і ми, лишивши позаду Заспе і його кладовище, рушили в бік Брьозена, курорту, який під цей час, десь наприкінці березня, мав вигляд якийсь скособочений і похмурий. Ятки забиті цвяхами, в курзалі на вікнах — дошки, на містках не майорять прапорці, в купальні — рядами дві з половиною сотні порожніх кабінок. На дошці, де пишуть температуру, — ще торішні сліди крейди: повітря — двадцять Градусів, вода — сімнадцять, вітер північно-східний, прогноз — мінлива хмарність.

Спочатку ми хотіли дійти пішки до Ґлеткау, але потім, навіть не змовляючись, рушили всі в протилежний бік, до молу. Балтійське море широкими хвилями накочувалося на берег, ліниво облизуючи пісок. Аж до самого входу в гавань — від білого маяка й до молу з його навігаційним знаком — нам не трапилося жодної живої душі. Напередодні пройшов дощ, лишивши на піску рівний візерунок, спотворювати який слідами босих ніг було дуже приємно. Мацерат збирав гладенько відшліфовані у воді шматочки битої цегли завбільшки як гульден і запускав їх у море так, щоб вони підскакували над зеленуватою поверхнею. Своєю майстерністю він пишався. Ян Бронський кидати так добре не вмів; нахиляючись по биту цеглу, він шукав бурштин і кілька шматочків таки знайшов; один був завбільшки як вишневий камінець, Ян подарував його матусі, що разом зі мною бігала босоніж і раз у раз оглядалася, так ніби закохалась у власні сліди. Сонце гріло не дуже, було прохолодно, тихо і ясно; на обрії навіть виднілася смужка, що позначала півострів Гела, а також двоє чи троє пасемець диму, що швидко розвіювались, і палубні надбудови торгового судна, які посмиком, наче підстрибуючи, долали лінію обрію.

Одне по одному, хто раніше, хто пізніше, всі підійшли до перших гранітних брил широкого підмурівка молу. Ми з матусею знов натягли панчохи й черевики. Матуся допомогла мені зав'язати шнурки, а Мацерат з Яном уже стрибали з каменя на камінь на нерівній поверхні молу в бік моря. Біля підніжжя молу з щілин між камінням то тут, то там виглядали мокрі бороди водоростей. Оскар хотів був їх розчесати, але матуся взяла мене за руку, і ми побігли наздоганяти обох чоловіків, що пустували попереду, мов школярі. Барабан щокрок бив мене по коліні, та навіть тут я не хотів, щоб його з мене скинули. Матуся була в блакитному весняному пальті з малиновими вилогами. На високих підборах їй важко було ступати гранітними брилами. На мене, як і завжди в неділю та на свята, нацупили матроське пальтечко з якорями на золотих ґудзиках. Старенька стрічка із сувенірної колекції Гретхен Шефлєр із написом «КЙВ «Зайдліц» охоплювала мою безкозирку й тріпотіла б на вітрі, якби ж той вітер був. Мацерат розстебнув своє двобортне пальто із замшевим коміром. Ян, як завжди, елегантний, був у демісезонному пальті з лискучим оксамитовим коміром.

Так ми дісталися до навігаційного знаку в кінці молу. Під знаком сидів літній чоловік у ватянці й шапці вантажника. Поряд лежав мішов з-під картоплі, в якому щось здригалося й весь час ворушилось. Той чоловік, що мешкав, мабуть, у Брьозені чи в Нойфарвасері, тримав у руках кінець білизняної шворки. Сама шворка, обплутана морською травою, ховалася в гнилій воді Мотлау, яка, ще не освітлена й не маючи тут, у гирлі, підтримки морських хвиль, плюскала в каміння молу.

Нам кортіло знати, чому цей чоловік у шапці вантажника вудить рибу на звичайну білизняну шворку й вочевидь без поплавця. Матуся поцікавилася в нього про це доброзичливо, з усмішкою, ще й назвала його «дядьком». Дядько ошкірився, показавши нам почорнілі від тютюну пеньки замість зубів і, нічого не сказавши, виплюнув гораком клубок слини, змішаної з тютюновими крихтами; слина кілька разів перекинулася в повітрі й упала далеко від нього в місиво між спідніми Гранітними брилами, вкритими смолою й нафтою. Там вона й погойдувалася — доти, доки прилетіла чайка й, не сідаючи, спритно обминувши каміння, підхопила її, а тоді полетіла геть; за нею подалися решта її крикливих посестер.

Ми вже зібралися йти, бо на молу було прохолодно, а сонце не гріло, але цієї хвилини чоловік у шапці вантажника почав помалу вибирати шворку з води. Матуся однаково поривалася піти, але Мацерата не можна було зрушити з місця. Та і Ян, який зазвичай ні в чому матусі не відмовляв, цього разу її не підтримав. Що ж до Оскара, то цьому було байдуже — йти чи лишатися. Та коли вже ми лишились, то я дивився, що буде далі. Поки вантажник, рівномірно перебираючи шворку руками, витягав її з води, за кожним разом затискав між коліньми й оббирав на ній морську траву, я переконався, що торгове судно, чиї надбудови ще якихось півгодини тому вигулькнули з-за обрію, взяло інший курс і тепер, глибоко сидячи у воді, входило в гавань. Коли в нього така глибока посадка, зметикував Оскар, виходить, це — навантажений рудою «швед».

Від «шведа» я відвернувся аж тоді, як вантажник неквапом звівся на ноги.

— Ану ж бо, ось погляньмо троха, що там у ній.

Він сказав це до Мацерата, який нічого не зрозумів, однак згідливо кивнув головою. Тим часом вантажник, раз у раз примовляючи: «Ану ж бо...» та «Погляньмо троха...», вибирав свою линву далі, хоч тепер уже мусив докладати щораз більших зусиль; згодом він поліз по тій линві ближче до води й, широко розвівши руки — матуся не встигла вчасно відвернутися — отож, розвівши руки, він запустив їх у збурену воду між гранітним камінням, помацав там, щось шукаючи, знайшов, схопив і, гучко крикнувши відійти, жбурнув нам до ніг якийсь важкий, мокрий, тріпотливо живий клубок. То була кінська голова — свіжа, геть наче жива голова вороного, тобто чорногривого коня, який ще вчора чи, може, позавчора іржав, бо голова ще не розклалась і не смерділа, хіба що від неї тхнуло річковою водою, але ж на молу водою Мотлау просякло все.

А чоловік у шапці — тим часом вона з'їхала йому на потилицю — вже стояв, широко розставивши ноги, над мертвою кінською головою, з якої несамовито випорскували невеличкі світло-зелені вугрі. Чоловік ледве встигав їх ловити, бо вугрі розповзалися на гладенькому, ще мокрому камінні швидко й спритно. До того ж над нами відразу з криком закружляли чайки. Вони шугали на землю, хапали, ніби граючись, утрьох-учотирьох одного дрібнішого або середнього вугра, і прогнати їх годі було й думати. Тому що мол був їхній. Однак вантажникові, що кинувся поміж чайок, пощастило все ж таки запхати десятків зо два невеличких вугрів до мішка, що його тримав Мацерат — цей любив продемонструвати свою готовність допомогти людям. Тим-то Мацерат і не бачив, як матуся зблідла й поклала спершу руку, а відразу по тому й голову на плече й на оксамитовий комір Яна.

Та коли всі дрібні й середні вугрі опинилися в мішку, а вантажник, шапка в якого вже злетіла на землю, заходився вичавлювати з дохлої голови вугрів більших і темніших, матусі довелося сісти, і Ян навіть хотів був відвернути її голову вбік, але матуся не далась, вона й далі незрушно дивилася круглими, як у корови, очима на те, як вантажник сотав з кінської голови ту черву.

— Ось погляньмо троха! — кректав він раз у раз. — Ану ж бо!

Помагаючи собі носаком рибальського чобота, чоловік розчахнув конячого рота й уставив між щелепи товсту палицю; було таке враження, немовби голова ошкірилася всіма своїми цілими жовтими зубами. Та коли вантажник — аж тепер ми побачили, що голова в нього лиса й схожа на яйце, — запустив обидві руки в саму конячу морду й дістав звідти відразу двох вугрів завтовшки й завдовжки як рука, це щонайменше, тоді вже й матуся роззявила рота й видала з себе весь сніданок: на каміння молу в струмені кави з молоком полетів збитий у грудки білок і тягуче клоччя жовтка впереміш із пережованим білим хлібом. Її тягло блювати ще і ще, але з неї вже нічого не виходило — на сніданок матуся з'їла не дуже багато, бо набрала зайвої ваги й хотіла неодмінно схуднути, задля чого перепробувала десятки всіляких дієт, хоч по-справжньому не дотримувалася жодної (вона їла потай). Тільки від одного матуся не могла відмовитись: від гімнастики щовівторка в жіночій спілці, хоч Ян і навіть Мацерат із неї кпили, коли вона, прихопивши торбинку зі спортивним костюмом, бігла до отих кумедних тіток, у лискучому синьому костюмі робила вправи з булавою — а проте не худла, й квит.

Того разу матуся лишила на камінні теж із півфунта, не більше, і хоч скільки вона тужилась, а скинути більше ваги їй не пощастило. Нічого, крім зеленуватого слизу, з неї вже не вилітало. Зате налетіли чайки. Вони позліталися ще тоді, як вона почала спльовувати, і кружляли чимдалі нижче, і падали на землю, тлусті й гладенькі, і билися за матусин сніданок, анітрохи на боячись нагуляти тіла, і не давали себе прогнати — та й хто б їх проганяв, коли Ян Бронський і сам їх страхався й навіть затуляв долонями свої гарні сині очі.

Не послухалися чайки навіть Оскара, коли той спробував був скористатися проти них своїм барабаном і на білому лаку вибив дріб проти їхньої білизни. Нічого це не помогло, навпаки, після того дробу чайки поставали ще білішими. А Мацерат і взагалі забув про матусю. Він сміявся, перекривляв вантажника, вдавав із себе чолов'ягу з міцними нервами, та коли вантажник уже майже впорався з конячою головою й на завершення дістав з її вуха величезного вугра, а вслід за ним на каміння потекла білувата каша з конячого мозку, тоді вже й Мацерат зробився білий, як полотно; проте козиритися він однаково не кинув, а купив у вантажника за сміховинні гроші два середні завбільшки й два здоровенні вугрі, та ще й намагався торгуватись за них.

Зате Ян Бронський заслуговував усілякої похвали. Щоправда, той і сам мав такий вигляд, ніби ось-ось заплаче, однак він допоміг матусі випростатись і, обхопивши її однією рукою ззаду, а другою — спереду, повів до берега; збоку на них було смішно дивитися, бо матуся дибцяла в своїх черевичках на високих підборах по камінню, й коліна в неї щокрок підтиналися, хоч ногу вона й не підвернула.

Оскар лишився біля Мацерата й вантажника, бо цей, доти вже знов одягнувши свою шапку, детально пояснював нам, навіщо мішка з-під картоплі до половини засипав сіллю грубого млива. Виявляється, сіль у мішку потрібна для того, щоб вугрі в ній забігалися на смерть, щоб сіль увібрала з них слиз ззовні і зсередини. Бо вугрі, опинившись у солі, не перестають звиватись і звиваються доти, доки весь слиз перейде з них у сіль і вони поснуть. Так роблять тоді, коли мають намір потім їх закопчувати. Щоправда, поліція й товариство захисту тварин це забороняють, але вугрі однаково мають позвиватися в солі. А то як же ще можна очистити їх од слизу і ззовні, і зсередини? Потім мертвих вугрів добре обтирають сухим торфом і підвішують у коптильній бочці над буковим вугіллям вудитись.

На думку Мацерата, дати вуграм позвиватися в солі — досить розумне рішення.

— Вони ж бо самі залазять у конячу голову, — зауважив він.

— І в мерців теж, — докинув вантажник. — Кажуть, після морської битви у Скагерраці вугрі поробилися жирні-жирнющі.

А на днях лікар у нашому лікувально-опікунському інтернаті розповів мені про одну заміжню жінку, яка надумала вдовольнити свою хіть живим вугром, але той так учепився в неї зубами, що її довелося відвезти до лікарні, й тепер вона вже ніколи не матиме дітей.

Вантажник зав'язав мішка з вуграми та сіллю й, хоч той мішок усередині весь аж звивався, закинув його за плече. Білизняну шворку він обмотав собі навколо шиї й розгонистою ходою рушив у бік Нойфарвасера. Тим часом торгове судно вже підходило до берега. Водо-тоннажність воно мало десь тисячу вісімсот тонн і виявилося зовсім не шведським, а фінським, і було навантажене не рудою, а деревом. Вантажник з мішком, певно, мав на «фіні» знайомих, бо помахав у бік тієї іржавої посудини рукою і щось крикнув. А з «фіна» помахали йому й закричали у відповідь. Але чому замахав Мацерат і прокричав по-дурному: «Агов, на судні!» — я так і не дібрав. Адже він народився в Райнланді й у морському ділі взагалі нічого не тямив, а серед фінів жодного знайомого не мав. Одначе така вже в нього була звичка: махати, коли махає хтось, кричати, сміятися й ляпати в долоні, коли кричить, сміється й ляпає в долоні хтось. Тим-то Мацерат так досить рано і вступив до партії, хоча в цьому ще не було жодної потреби, хоча він з цього нічого не мав, тільки щонеділі змарновував по півдня.

Оскар поволі плентав услід за Мацератом, вантажником із Нойфарвасера й перевантаженим «фіном». Час від часу я озирався, бо вантажник покинув конячу голову під навігаційним знаком. Але самої голови вже не було видно — її всю обліпили чайки. Вона зяяла білою, ледве помітною діркою на тлі темно-зеленого, як пляшка, моря. Щойно прополоскана, чистенька хмарка, щомить ладна спурхнути в небо, вона гучним кигиканням накрила конячу голову, яка тепер уже не іржала, а почаїному кричала.

Та з мене було досить цього видовища, і я подався геть і від чайок, і від Мацерата; перескакуючи з каменя на камінь, я гамселив кулаком по своїй бляшанці, перегнав вантажника, що тепер попахкував куценькою люлькою-носогрійкою, і там, де починався мол, наздогнав Яна Бронського й матусю.

Ян так само підтримував матусю, але одна його рука вже зникла під вилогою її пальта. Одначе ні цього, ні того, що матуся запустила свою руку до кишені Янових штанів, Мацерат не бачив, бо дуже відстав од нас і саме загортав у стару газету, яку знайшов на молу, чотирьох вугрів, що їх вантажник спершу приглушив йому камінцем.

Наздогнавши нас, Мацерат замахав згортком із вуграми й похвалився :

— Він хотів півтора, але я дав йому гульден, і годі з нього!

Матуся вже мала кращий вигляд, обидві руки в неї тепер були на виду, і вона відказала Мацератові:

— Тільки не думай, що я цих вугрів їстиму. Я взагалі тепер не їстиму ніякої риби, а вже вугрів — і поготів.

Мацерат засміявся:

— Та годі вже тобі, дівчинко! Ти ж бо й так знала, куди залазять вугрі, одначе завше їла, і навіть свіженьких. Ще побачимо, що ти скажеш, коли твій любчик приготує їх з усіма приправами та присмаками, та ще й трохи закришки додасть.

Ян Бронський, що встиг висмикнути руку в матусі з-під пальта, нічого не сказав. Я вдарив у барабан, щоб вони знов не завели балачок про вугрів, і так ми дійшли до Брьозена. На трамвайній зупинці й потім, у причіпному вагоні, я не давав трьом дорослим роззявити рота. Вугрі поводилися досить спокійно. У Заспе ми навіть не зупинялися, тому що зустрічний трамвай уже стояв там. Одразу за аеродромом Мацерат, не зважаючи на мій барабан, почав розводитися про те, який він голодний. Матуся не звертала на нього уваги й дивилася кудись повз нас, поки Ян запропонував їй одну зі своїх «Реґат». Коли він підніс їй вогню, вона, тримаючи в губах золотистого мундштука, всміхнулася до Мацерата, бо знала, що він не любить, коли вона курить на людях.

На Макс-Гальбеплац ми зійшли, і матуся, всупереч моїм сподіванням, узяла попідруки Мацерата, а не Яна. Цей пішов поруч зі мною, тримаючи мене за руку й докурюючи матусину сиґарету.

На Лабесвеґ хатні господині — католички й далі вибивали килими. Поки Мацерат відмикав помешкання, я побачив на сходах пані Катер, яка жила на п'ятому поверсі по сусідству з трубачем Майном. Кремезними синьо-червоними руками вона підтримувала на правому плечі згорненого бурого килима. Під обома пахвами в неї лисніло біляве, злипле від солоного поту волосся. Килим звисав спереду й ззаду. Так само легко вона могла б нести, перекинувши через плече, п'яного чоловіка. Але її чоловік уже давно помер. Коли пані Катер проносила повз нас своє гладке тіло в чорній спідниці з лискучої тафти, в ніс мені вдарив її різкий запах: нашатир, огірок, карбід — видко, в неї саме було місячне.

Невдовзі по цьому в дворі почулося розмірене гупання палиці по килиму, яке переганяло мене з кімнати в кімнату, невідчепно переслідувало, поки зрештою я сховався до шафи на одяг у спальні, бо зимові пальта, які там висіли, поглинали майже весь передвеликодній гармидер.

Але до шафи мене загнала своїм гупанням не лише пані Катер. Матуся, Ян Бронський і Мацерат ще не встигли поскидати пальт, як уже завели суперечку про те, що готувати їсти на Страсну п'ятницю. Одначе самими вуграми вони не обмежилися, знов довелось побути цапом-відбувальцем і мені — через оте моє горезвісне падіння зі схотів у підвалі: мовляв, це ти винен, ні, ти винна, зараз я наварю супу з вугрів, і не будь такою мазаною, вари що завгодно, тільки не вугрів, так наче в підвалі мало консервів, дістань слоїка з лисичками, тільки не кидай відчиненою ляду, щоб нічого такого не сталося вдруге, о, ти знову своєї, я приготую вугрів, і баста, з молоком, гірчичкою, петрушкою й відварною картоплею, і лаврового листочка покладу, й гвоздику, та годі тобі, Альфреде, адже ти бачиш — вона не хоче, а ти ліпше не втручайся, я ж бо не марно купував вутрів, я їх гарненько випатраю, вимочу, ні й ні, ось коли вони вже стоятимуть на столі, тоді й побачимо, хто їх їстиме, а хто — ні, побачимо, побачимо...

Мацерат хряснув за собою дверима вітальні, зник на кухні, і ми почули, як він заходився там зумисне гучно поратись. Вугрів він убивав, роблячи надріз хрест-навхрест позаду голови, й матуся, що мала надто багату уяву, мусила сісти на канапу, що вслід за нею зробив і Ян. Обоє враз похапали одне одного за руки й зашепотілися по-кашубському.

Коли троє дорослих поділили отак між собою помешкання, я сидів уже не в шафі, я сидів також у вітальні. Біля кахельної груби стояв дитячий стільчик, отож я й дригав на ньому ногами, відчуваючи на собі Янів погляд і добре розуміючи, як обом цим заважаю; хоча, з другого боку, вони навряд чи на щось таке зважилися б, адже за стіною Мацерат, нехай навіть з вітальні його й не було видно, недвозначно погрожував напівдохлим вугром, розмахуючи ним, наче батогом. Ці двоє сплітали всі двадцять своїх пальців, стискали їх і притискали кожне до себе, суглоби в них хрускали, і це хрускання зрештою мене доконало. Невже ж мало того, що в дворі гупає, мов обухом по голові, ота Катерка? Хіба те її гупання, хоч і не наростаючи, не проникало крізь усі стіни, так наче вона вибивала свого килима вже поряд?

Оскар зіскочив із стільчика, трохи посидів навпочіпки біля груби, щоб не так вочевидь показувати, що він уже йде з кімнати, й нарешті, думаючи вже тільки про свій барабан, прошмигнув до спальні.

Щоб не здіймати зайвого шуму, я навіть не зовсім причинив за собою двері й задоволено відзначив, що мене так ніхто й не гукнув. Я все ще розмірковував, де Оскарові краще сховатися — під ліжком чи в шафі на одяг. Вибір я зупинив на шафі, бо під ліжком викачав би свого синенького матроського костюмчика, який так боявся порохні. Я сяк-так дотягся до ключа, крутнув його, розсунув дзеркальні стулки й барабанними паличками відвів убік нанизані на поперечину плічка з пальтами та іншими зимовими речами. Щоб дістатися до важкого одягу й зрушити його з місця, я мусив стати на барабан. Прогалина, що нарешті виникла посеред шафи, була хоч і не широка, однак досить простора для того, щоб у ній стало місця для Оскара, який вліз у неї й присів навпочіпки. Мені навіть пощастило — щоправда, довелося докласти трохи зусиль — посунути на місце дзеркальні стулки й закласти між ними шарфа, якого я знайшов на дні шафи, тож лишилася шпарина в палець завширшки, і крізь неї я міг спостерігати й дихати. Барабана я поклав на коліна, проте барабанити, навіть тихенько, не барабанив, а безвладно сидів, даючи випарам зимових пальт огортати мене й просякати наскрізь.

Як добре, що в нас була та шафа й важкі речі, які ледь-ледь дихали, даючи мені змогу зібрати докупи майже всі мої думки, пов'язати їх водно й піднести такому собі фантому, досить багатому, щоб прийняти мій дарунок зі стриманим, ледве помітним задоволенням.

Як і завжди, коли мені щастило зосередитись і жити відповідно до своїх можливостей, я перенісся думками до кабінету доктора Голаца на Брунсгьофервеґ і заново тішився тими моментами моїх відвідин щосереди, які були для мене такі важливі. Думки мої крутилися менше навколо лікаря, який щоразу так ґрунтовно мене оглядав, а більше навколо сестри Інґи, його асистентки. Вона мала право роздягати мене й одягати, тільки вона могла міряти мій зріст, зважувати мене й перевіряти, одне слово, всі оті експерименти, що їх провадив наді мною доктор Голац, сестра Інґа виконувала ретельно, хоч і якось трохи скрушно, після чого щоразу не без іронії повідомляла про ще одну невдачу, яку доктор Голац називав «певною мірою успіхом». Рідко дивився я сестрі Інзі в очі. Мій погляд і моє часом зацьковане серце барабанщика любили відпочивати на чистенькій, крохмальній білизні її сестринських шат, на легенькій конструкції, яку вона носила замість сестринського очіпка, на скромній, оздобленій червоним хрестом брошці. А як приємно було дивитись, як щораз по-новому спадають зборки на її халатику! Чи ж мала вона під тими зборками тіло? Її чимдалі старіше обличчя й грубі, попри старанний догляд, кістляві руки вказували на те, що сестра Інґа все ж таки жінка. Щоправда, запахів, які підтверджували б таку саму тілесну конституцію і властивості, які демонструвала моя матуся, коли Ян чи й Мацерат розбирали її в мене на очах, — таких духмянощів сестра Інґа не розливала. Вона пахла милом і ліками, що навіювали втому. Скільки разів траплялося так, що, поки вона вислуховувала моє невеличке і, як усі гадали, хворе тільце, мене змагав сон — легенький, навіяний зборками білого халатика, просяклий карболкою сон, сон без сновидінь, хіба що десь далеко-далеко її брошка збільшувалася до невідь і чого — до моря знамен, до відблисків зорі на альпійський схилах, до полів дикого маку, — збільшувалася, ладна вчинити бунт проти невідь і чого: проти індіанців, вишень, кровотеч із носа, півнячих гребенів, скупчення червонокрівців, — поки весь обрій заливала червона пляма, обертаючись на тло загадкової пристрасти, що здавалася мені тоді, та ще й тепер здається цілком природною, хоч знайти їй назву я й не можу, бо саме слово «червоний» ще нічого не каже, і кров, що тече з носа, тут не зарадить, а знамена з часом вицвітають на сонці, і коли я все ж таки кажу лише «червоний», то ця червона пляма не хоче мене знати, вона вивертає свої шати — і вони виявляються чорними, ось вона, Чорна кухарка, вона підходить, мене лякає жовтий колір, ошукує синій, синьому я не вірю, не бреше й не зеленіє мені зелений, зелена могила, в якій я пасуся, мене вкриває зелень, із зеленню я сам собі білий; біле перехрещує мене в чорне, чорне лякає жовтим, жовте ошукує синім, я не вірю, що синє — то зелене, зелене розквітає мені червоним, червона була брошка в сестри Інґи, вона носила червоного хреста, правильніше сказати, носила на пристібному комірчику свого сестринського халатика. Але не часто, навіть у шафі з одягом, щастило мені затриматися на цьому найоднобарвнішому з-поміж усіх вражень.

Строкатий гамір вихопився з вітальні, вдаривсь у дверцята шафи й потривожив мій напівсон, який тільки-тільки знеміг мене й був присвячений сестрі Інзі. Я сидів, ніби прохмелівши, з розпухлим язиком, барабан — на колінах, довкола різновізерунчасті зимові пальта, я вдихав запах Мацератової партійної уніформи, поруч висів шкіряний ремінь і портупея з гачком для карабіна, і жодної білої зборочки на сестринському халатику я вже не бачив; згори спадала вовна, висіли камвольні тканини, вельвет приминав фланель, над головою — колекція модних капелюшків останніх чотирьох років, біля ніг — чоловічі черевики, жіночі черевички, наваксовані халяви, підбори з підківками й без підківок — і смужка світла, яка падала з кімнати і завдяки якій я про все здогадувався; Оскар пошкодував, що лишив шпарину між стулками шафи.

Що вони можуть мені дати — оті, які сидять у вітальні? Нехай навіть Мацерат уже застукав тих двох на канапі, хоч таке навряд чи могло статися, бо Ян ніколи — не лише тоді, коли грали в скат, — не втрачав решток обережности. Мабуть — і так воно згодом і виявилося — Мацерат поставив на стіл у вітальні величезну супницю, повну вже готового картопляного супу з убитими, випатраними, вимоченими, відвареними, присмаченими всілякими приправами вуграми — він їх навіть скуштував, одне слово, тільки бери та їж, — а позаяк до столу ніхто сідати не хотів, то кухар заходився вихваляти свою страву, монотонно перелічуючи всі складові кулінарного рецепта й усі спеції. Матуся закричала. Вона закричала по-кашубському, а кашубської Мацерат і не розумів, і не любив, одначе мусив усе ж таки вислухати, і до нього, видко, таки дійшло, що вона мала на увазі, адже йтися могло лише про вугрів, і, як завжди, коли матуся кричала, нагадуючи про те, як я впав зі схотів, Мацерат не мовчав. Адже обоє добре знали свої ролі. Ян укидав репліки. Без нього театру не вийшло б. І нарешті дія друга: гуркає, відкриваючись, кришка піаніно, і без нот, із пам'яти, ноги на обох педалях, забігаючи вперед, відстаючи, збиваючись — мисливський хор із «Чарівного стрільця»: «Що порівнялося б на світі...» Але потім, саме коли лунає «Гей-гей-гей!», кришка піаніно з гуркотом падає, ноги спорскують з педалей, обертовий стільчик перекидається, матуся підступає ближче, ось вона вже в спальні, ще один погляд у дзеркальні стулки, і вона кидається — мені було добре видно в шпарину — впоперек на подружнє ліжко під синім балдахіном, ридає й заламує руки, заламує кожен пальчик, як ото робить покаянна Маґдалена на кольоровій репродукції в головах подружньої фортеці.

Досить довгенько я чую лише, як жалібно скиглить матуся, ледве чутно порипує ліжко та хтось глухо бурмотить у вітальні. Ян утамовує Мацерата. Мацерат просить Яна вгамувати матусю. Бурмотіння помалу стихає, Ян ступає до спальні. Дія третя: Ян стоїть біля ліжка, поглядаючи то на матусю, то на покаянну Маґдалену, потім обережно сідає край ліжка, гладить плечі й сідницю матусі, що лежить долілиць, заспокійливо щось каже по-кашубському й нарешті, позаяк слова не допомагають, запускає руку їй під спідницю, і вона перестає скиглити, а Ян відводить погляд від Маґдалени із заламаними пальцями... О, на це варто поглянути! Зробивши своє діло, Ян підводиться, витирає носовою хустиною пальці, а тоді гучно й уже не по-кашубському, щоб

зрозумів і Мацерат у вітальні чи на кухні, каже до матусі, наголошуючи на кожному слові:

— Ну, то ходімо вже, Аґнес, і забудьмо нарешті про це. Альфред уже давно виніс вугрів і викинув до клозету. Зараз ми добряче зріжемося в скат, може, навіть по чверть пфеніга, про мене, а коли все минеться й ми вгамуємось, Альфред насмажить нам картоплі з яєчнею й грибами.

Матуся, нічого не сказавши, випросталась, розгладила на ліжку жовту стьобану ковдру, перед дзеркальними дверцятами шафи поправила зачіску й услід за Яном пішла зі спальні. Я відвів око від шпарини й невдовзі по тому почув, як та трійця вже тасує карти. Матуся коротко й стримано хихикнула, Мацерат зрізав колоду, Ян роздав карти, і вони почали торгуватись. Мені здається, то Ян запропонував Мацератові замовляти гру. Але цей дійшов до двадцятьох трьох і спасував. Тоді матуся запропонувала Янові тридцять шість, після чого довелося спасувати й тому, і матуся розіграла ґранд, який мало не втратила. Другий кін на самій бубні виграв Ян — ті двоє не встигли й отямитись, а в третій партії матуся замовила чирву без прикупу й хоч і ледве-ледве, а проте викрутилась.

Я вже знав, що цей сімейний скат — його лише на кілька хвилин перервали, щоб перекусити смаженою картоплею з яєчнею та грибами, — затягнеться до пізньої ночи, і до подальших партій уже майже не прислухався, ба більше — навіть спробував повернутися думками до сестри Інґи та її білих халатиків, які навіювали сон. Але наступні візити до кабінету доктора Голаца радощів мені не додали. І не тільки через те, що зелений, синій, жовтий і чорний кольори раз по раз вдиралися в червоний колір червоного хреста на брошці, а й через те, що туди ж таки прохоплювалися й події того дня на молу: щоразу, коли відчинялися двері до кабінету доктора Голака й до сестри Інґи, переді мною поставав не чистенький і легенький сестринський халатик, ні — то під навігаційним знаком на молу в Нойварвасері вантажник розвантажував конячу голову, в якій кишіли вугрі і з якої стікала вода, а те, що здавалося білим, те, що мені хотілося бачити в сестри Інґи, — то були чаїні крила, які на мить облудно затуляли собою і стерво, і вугрів у тому стерві, поки знов розверзалася рана, тільки вона не кровоточила, і з неї не сочився червоний колір, навпаки, кінь був чорний, море — зелене, як пляшка, навантажений деревом «фін» додавав до загальної картини трохи іржі, а чайки — тільки не згадуйте мені більше про голубів — хмарою накрили жертву, й умочили крила, й підкинули одного вугра моїй сестріжалібниці Інзі, а вона того вугра й упіймала, вона поставилася до нього шанобливо й сама стала чайкою, прибрала подобу — ні-ні, не голуба, а коли вже Святого Духа, то однаково в подобі, яка тут має назву чайки, і хмарою спускається на м'ясо, і святкує Трійцю.

Я махнув на все рукою, махнув рукою того разу й на шафу, невдоволено розсунув зсередини дзеркальні стулки, вибрався з того одоробла, зазирнув у дзеркало й побачив, що не змінився, й усе ж таки зрадів: пані Катер килимів уже не вибивала. І хоч Страсна п'ятниця для Оскара вже завершилася, однак страждання його мали початись аж після Великодня.

Звуження від узголів'я до ніг

Та після цієї Страсної п'ятниці, що минула під знаком конячої голови з клубком вугрів у ній, після Великодня, який ми разом із Бронськими провели у сільському Бісау, в бабці й дядька Вінцента, страждання мали настати й у матусі, і зарадити їй не могла навіть привітна травнева погода.

То неправда, що Мацерат присилував матусю знов їсти рибу. Не минуло й двох тижнів після Великодня, як вона, не дбаючи вже про талію, з власної волі, охоплена просто-таки загадковою ненатлістю, вже поглинала стільки риби, що Мацерат сказав:

— Та не їж забагацько тої риби, так наче тебе силують.

Але матуся починала з того, що снідала сардинами в олії, години через дві, якщо в крамниці саме не було покупців, накидалася на диктову коробку з бонзакськими шпротами, на обід вимагала смажену камбалу або тріску в гірчичній підливі, а пополудні знов брала в руки консервного ножа: заливний вугор, оселедці мариновані, оселедці смажені, а коли Мацерат не хотів смажити чи варити рибу ще й на вечерю, вона не заводила зайвих балачок, не влаштовувала сварки, а мовчки підводилася з-за столу й поверталася з крамниці зі шматком вудженого вугра, після чого в нас пропадав будь-який апетит, бо вона ножем зішкрібала з вугра весь жир — зверху і зсередини, та й узагалі їла тепер рибу лише ножем. За день матуся по кілька разів блювала. Стривожений Мацерат безпорадно питав:

— Ти часом не при надії, га?

— Не мели дурниць! — відповідала матуся, якщо взагалі відповідала, а коли якось у неділю на обід у нас подали відвареного вугра з молодою, потрушеною зеленню картоплею, що плавала в дешевенькому розтопленому маслі, бабця Коляйчек ляснула долонею по столу між тарілками й заявила:

— Ну, Аґнес, а тепер кажи вже нарешті, що це з тобою коїться! Чого це ти так жереш рибу, коли вона тобі з душі верне, і все мовчанку справляєш, і сидиш, мов казна й що!

Матуся тільки похитала головою, картоплю відгорнула вбік, вугра вмочила в розтоплене масло й незворушно жувала далі, так ніби мала доїсти все хоч умри. Ян Бронський мовчав. Коли одного разу я застав обох на канапі, вони хоч і тримались, як завжди, за руки, й одяг на обох був зібганий, проте мене вразили заплакані Янові очі й матусина байдужість, яка, однак, раптом змінилася на цілковиту свою протилежність. Матуся хутко підвелася, схопила мене, підняла, притисла до себе, на мить відкривши переді мною безодню, заповнити яку не могло ніщо, навіть гори смаженої, вареної, маринованої й вудженої риби.

А за кілька днів я побачив, як на кухні матуся не просто накинулася на оті свої вже звичні кляті сардини — вона позливала олію з численних старих бляшанок, які не викидала, до невеличкої сковороди для підлив, підігріла на газовій плиті ту мішанину й почала пити. Я так і застиг на порозі кухні, і мої руки з паличками спорснули з барабана.

Ще того самого вечора матусю довелося відвезти до міської лікарні. Мацерат, чекаючи на машину невідкладної допомоги, плакав і примовляв:

— Але чому ж ти не хочеш дитини? Хіба не однаково, від кого вона? Чи все це через оту безглузду конячу голову? Ох, і чого тільки нас туди занесло? Та забудь про це, Аґнес! Я ж бо не вмисне.

Приїхала машина, матусю винесли, перед будинком позбігалися старе й мале, матусю повезли, а згодом ми довідатися, що вона не забула ні про мол, ні про конячу голову, що спогади про того коня — байдуже, як його звали, Франц чи Ганс, — вона забрала з собою. Її органи до болю виразно пам'ятали про ту прогулянку в Страсну п'ятницю й від страху опинитися на такій прогулянці ще раз довели бідолашну матусю, яка поділяла думку своїх органів, до смерти.

Доктор Голац щось казав про жовтяницю та інтоксикацію від риби. Але в лікарні з'ясували, що матуся вагітна на третьому місяці, її поклали в окрему палату, і ми, кому дозволяли до неї приходити, чотири дні бачили там її змучене судомами, сповнене відрази обличчя, яке іноді всміхалося до мене крізь ту відразу.

Матуся намагалася хоч трохи утішити своїх рідних, як тепер я у дні відвідин намагаюся здаватися своїм друзям щасливою людиною, проте її раз у раз тягло блювати, і їй не сила було стримати позивів, які стрясали все її тіло, і воно повільно згасало, не в змозі виштовхнути з себе більш нічого, крім — уже насамкінець, на четвертий день того стражденного вмирання — коротенького зітхання, що його має виштовхнути з себе кожне, щоб одержати посвідку про смерть.

І ми всі також з полегкістю зітхнули, коли в матусі вже не лишилося причин блювати й позиви вже не спотворювали її вроду. Щойно вона, обмита, вляглася в савані, на нас знову поглянуло її рідне, округле, наївно-лукаве обличчя. Старша сестра-жалібниця закрила матусі очі, бо Мацерат і Ян Бронський плакали й через сльози нічого не бачили.

Я плакати не міг, бо плакали всі — чоловіки й бабця, Гедвіґ Бронська й Стефан, якому ось-ось мало сповнитися чотирнадцять. До того ж мене смерть матусі не дуже й вразила. Хіба ж Оскарові, який щочетверга їздив з нею до Старого міста, а щосуботи ходив до церкви Серця Ісусового, не здавалося, що вона ось уже багато років натужно шукає можливосте розірвати трикутник взаємин так, щоб Мацератові, якого вона, мабуть, ненавиділа, дісталася в спадок провина за її смерть, а Ян Бронський, її Ян, міг і далі служити на Польській пошті з думкою на кшталт: «Вона померла задля мене, вона не хотіла стояти мені на заваді, вона принесла себе в жертву».

Коли треба було подбати про спокійне кубельце для свого кохання, обоє — і матуся, і Ян — виявляли й найтонші хитрощі, й воднораз схильність до романтики: якщо схотіти, в них можна вбачати Ромео і Джульєтту чи й отих двох королівських дітей з давньої народної пісеньки, що нібито ніяк не могли знайти одне одного, бо надто глибока була вода. Поки священик проказував молитви над матусею, що таки встигла прийняти святе причастя й тепер лежала, холодна й до всього байдужа, я знайшов час і бажання в собі поспостерігати за сестрами-жалібницями, які сповідували переважно протестантську віру. Вони згортали руки не так, як католики, а «Отче наш» проказували, на мою думку, з більшою впевненістю в собі, хоч і з окремими відхиленнями від оригінального католицького тексту, і не хрестились, як те робили, приміром, бабця Коляйчек, усі Бронські, та й сам я. Мій батько Мацерат — принагідно назву його так, хоч я й не певен, що народився саме від нього, — отож він, протестант, відрізнявся, коли моливсь, від решти протестантів, бо не зціплював руки на грудях, а зціплював пальці внизу, десь біля ширіньки, немовби перекидаючись від однієї віри до іншої, і своєї молитви вочевидь соромився. Бабця стояла навколішках поруч зі своїм братом Вінцентом біля смертного одра, гучно й ревно молилася по-капгубському, тоді як Вінцент тільки ворушив губами — либонь, по-польському, — зате якомога дужче витріщав очі на все це священнодійство. У мене свербіли руки вдарити в барабан. Зрештою, це саме моїй бідолашній матусі я завдячував стількома отими біло-червоними бляшанками. То саме вона, всупереч волі Мацерата, поклала мені до колиски свою материнську обіцянку подарувати барабана, до того ж її врода час від часу, надто коли матуся була ще струнка і їй не доводилося бігати на гімнастику, давала наснагу моєму барабанові. Скінчилося тим, що я вже не зміг себе стримувати, і в кімнаті, де померла матуся, ще раз утілив на своїй бляшанці ідеальний образ її сіроокої вроди. Старша сестра-жалібниця негайно запротестувала, і я аж здивувався, що саме Мацерат поклав край її протесту, що він узагалі став на мій бік, прошепотівши:

— Не чіпайте його, сестро, вони ж бо так любили одне одного.

Матуся вміла бути дуже веселою. Матуся вміла бути дуже делікатною. Матуся вміла швидко забувати. Одначе вона мала добру пам'ять. Матуся вихлюпнула разом з водою й мене, а проте зосталася зі мною в тійтаки ванні. Часом я втрачав матусю, але той, хто її шукав, ходив поруч з нею. Коли від мого співу лускали шибки, матуся бралася за замазку. Іноді вона не мала рації, але стояла на своєму, хоч довкола було достатньо стільців, щоб сісти. Навіть коли в матусі були застебнуті всі гудзики, вона лишалася для мене відкритою. Матуся боялася протягів, однак часто здіймала бурю. Вона жила витратами й не любила сплачувати боргів. Я був сорочкою горішньої карти в її колоді. Коли матуся заходила з чирви, вона щоразу вигравала.

Коли матуся померла, червоні язички полум'я на обичайці мого барабана трохи зблякли, зате білий лак став іще білішим і таким сліпучим, що навіть Оскар інколи мимоволі примружував очі.

Поховали мою бідолашну матусю не в Заспе, як вона того іноді вголос бажала, а на невеличкому тихому кладовищі в Брентау. Там-таки лежав і її вітчим, порохняр Греґор Коляйчек, який у сімнадцятому помер від грипу. Похоронна процесія, як і годиться, коли люди проводжають в останню путь улюблену господиню бакалійної крамниці, виявилася досить чималою, в ній можна було побачити обличчя не лише постійних покупців, а й посередників від усіляких торговельних фірм і навіть представників від конкурентів, як, скажімо, бакалійник Вайнрайх та пані Пробст із продовольчої крамниці на Герташтрасе. До каплички на кладовищі в Брентау весь той тлум навіть не вліз. Пахло квітами й чорними костюмами, просяклими нафталіном. У відкритій труні моя бідолашна матуся мала жовте, змучене обличчя. Під час тієї тривалої церемонії я не міг позбутися враження, що в неї ось-ось скинеться голова, і вона знову виблює, всередині в ній ще лишилося щось таке, що прагне вихопитись назовні, — не тільки тримісячний зародок, що, як і я, не знає, котрому з батьків завдячувати життям, не тільки він прагне вийти на волю і, як і Оскар, зажадати, щоб йому подарували барабана, ні — там є ще риба, і, звісно ж, не сардини в олії, про камбалу вже й казати не хочу, я маю на увазі шматочок вугра, кілька зеленувато-білих волокон вутрятини, вугра від морського бою в Скаґераку, вугра з молу в Нойфарвасері, вугра від Страсної п'ятниці, вугра, що виповз із конячої голови чи, може, навіть з її батька Йозефа Коляйчека, який потрапив під пліт і дістався вуграм, вугра від твого вугра, бо вугор — він на вугра й обертається...

Але матуся не виблювала. Вона лишила вугра в собі, взяла його з собою, в землю, щоб нарешті мати спокій.

Коли чоловіки зняли з труни віко, щоб накрити обличчя моєї бідолашної матусі, сповнене рішучости й водночас відрази, Ана Коляйчек ухопила чоловіків за руки, а тоді, топчучи квіти біля труни, кинулася на доччине тіло, й ридала, і рвала дорогий білий саван, і надривно кричала по-кашубському.

Згодом багато хто казав, нібито бабця проклинала Мацерата, якого вважали моїм батьком, і називала його вбивцею своєї доньки. Згадувала вона, мовляв, і про те, як я впав зі сходів у підвалі. Вона підхопила матусину вигадку й не давала Мацератові забути про його немовбито провину в моїй немовбито лихій долі. Бабця раз у раз звинувачувала Мацерата й потому, хоч той, попри всі політичні переміни, по суті, згнітивши серце, шанував її, а у війну помагав і цукром, і штучним медом, і кавою та гасом.

Городник Ґреф і Ян Бронський, що плакав тоненьким голосом, мов жінка, відвели мою бабцю вбік. Чоловіки нарешті змогли закрити віко й прибрати того виразу обличчя, який вони прибирають щоразу, коли збираються взяти труну на плечі. Там, на напівсільському кладовищі в Брентау, де було двоє піль — по одному з кожного боку в'язової алеї, де стояла капличка, що скидалася скорше на саморобну іграшку для різдвяної вистави з Ісусиком у яслах, де був колодязь із журавлем і не вгавав пташиний гамір, — там, на чистенько виробленій граблями кладовищенській алеї я, ступаючи вслід за Мацератом на чолі жалобної процесії, вперше замилувався формою труни. Згодом мені ще не раз траплялася нагода ковзнути поглядом по чорному, з бурим відтінком дереву, яке відбуває людині останню службу. Матусина труна була чорна. Від узголів'я до ніг вона звужувалася навдивовиж гармонійно. Чи є на цьому світі ще одна форма, яка б так само вдало відповідала пропорціям людського тіла?

От якби отак само звужувалися до ніг і ліжка! І щоб усі наші й звичні, й випадкові ложа також звужувалися до ніг! Бо, хоч би як ми розкарячувались, нашим ногам однаково дістається лише вузенька смужка, яка, починаючи від тієї ширини, яку вимагають для себе голова, плечі й тулуб, до ніг робиться чимдалі вужчою й вужчою.

Мацерат ішов одразу за труною. Циліндра він ніс у руках і, хоч як гірко тужив, з кожним своїм повільним кроком намагався випростувати коліно. Щоразу, коли я зводив ззаду на нього погляд, мені ставало шкода його: оця випнута потилиця, оті дві грубі, як рука, жили, що витикалися з-під комірця й ховалися під чубом...

Чому мене взяла за руку матінка Тручинська, а не Гретхен Шефлєр або не Гедвіґ Бронська? Матінка Тручинська мешкала на третьому поверсі в нашому будинку, а імені вона, певно, не мала, бо всі тільки так її й називали: матінка Тручинська.

Біля труни — його велебність Вінке зі служкою і з ладаном. Мій погляд ковзнув із Мацератової голови на вздовж і впоперек покраяні зморшками потилиці чоловіків, що несли труну. Довелося притлумити в собі несамовите бажання: Оскарові забаглося вискочити на труну. Йому замандюрилося сісти на самому верху й забарабанити. Тільки ж Оскар хотів вибивати своїми паличками не на бляшанці, а на вікові. Коли вони, похитуючись, нестимуть труну, Оскар хотів сидіти на ній верхи. Коли всі ті, що ступають позад нього, вслід за його велебністю проказуватимуть слова молитви, Оскар хотів задавати їм ритм. Коли біля ями труну поставлять на дошки й линви, Оскар хотів і далі сидіти верхи на ній. Коли триватиме проповідь, дзеленькатимуть дзвоники, куритиметься ладан і бризкатимуть свяченою водою, він хотів вистукувати свою латину на дерев'яному віку й дочекатися, доки його опустять на линвах разом із труною в могилу. Оскар хотів туди вкупі з матусею й зародком. Він хотів бути внизу, а ті, що лишаться вгорі, нехай набирають повні жмені землі й кидають її вниз; Оскар не хотів вилазити з ями, він хотів сидіти на вужчому кінці труни й барабанити, барабанити навіть під землею, якщо там узагалі можна барабанити, — доти, доки палички випадуть йому з рук, дерево — з-під паличок, поки матуся задля нього... поки він задля неї... поки всі, одне задля одного обернуться на тлін, поки плоть дістанеться землі і її мешканцям; навіть кісточками пальців Оскар залюбки барабанив би для ніжних хрящиків зародка — якби ж тільки можна було, якби ж тільки йому дозволили.

Але на вікові ніхто не сидів. Необтяжена труна погойдувалася попід в'язами та плакучими вербами на кладовищі в Брентау. Пістряві паламареві кури видзьобували серед могил черв'яків — сіяти не сіяли, а врожай збирали. Потім під березами. Я — позаду Мацерата, за руку з матінкою Тручинською, відразу за мною — моя бабця, її вели Ґреф і Ян; Вінцент Бронський попідручки з Гедвіґ, мала Марґа за руку зі Стефаном — перед Шефлєрами. Годинникар Лаубшад, старий добродій Гайландт, трубач Майн — щоправда, без своєї бляшанки й навіть досить тверезий.

Аж коли все завершилось і люди почали висловлювати співчуття, я вгледів Сиґізмунда Маркуса. Чорний і знічений, він приєднався до тих, хто подавав руку Мацератові, мені, бабці та Бронським і мав бажання щось пробурмотіти. Спершу я навіть не збагнув, чого від Маркуса зажадав Александер Шефлєр. Вони були ледве знайомі, якщо взагалі знали один одного. Зрештою до торговця іграшками підійшов і музикант Майн. Вони стояли за невисоким живоплотом із того зеленого зілля, яке, коли його розім'яти в пальцях, залишає сліди й гірке на смак. Пані Катер з донькою Зузі, що підросла надто швидко й стояла, затулившись носовою хустиною й шкірячи зуби, саме висловлювали Мацератові співчуття і не могли обійтися без того, щоб не погладити мене по голові. Голоси за живоплотом стали гучнішими, але зрозуміти їх було важко. Трубач Майн тицяв пальцем Маркусові в його чорний костюм, підштовхуючи його так перед собою, а тоді схопив крамаря попідруки ліворуч, Шефлєр — праворуч, і обидва, пильнуючи, щоб Маркус, який тепер задкував, не перечепився через якусь могилу, вивели його на центральну алею й показали, де ворота. Той, схоже, подякував за підказку й рушив до виходу, навіть циліндра надів і вже не озирався, хоч Майн і пекар дивилися йому вслід.

Ні Мацерат, ні матінка Тручинська не помітили, як я чкурнув і від них, і від тих, хто підходив висловити співчуття. Вдавши, буцімто йому приспічило, Оскар спершу позадкував повз гробокопа з його помічником, а відтак кинувся бігти, не шкодуючи плюща під ногами, дістався до в'язів і наздогнав Сиґізмунда Маркуса ще перед воротами.

— Оскарчику?! — здивувався Маркус. — Скажи на ласку, чого вони від Маркуса хочуть? Що він такого зробив, чим таке заслужив?

Я не знав, що зробив Маркус, я взяв його за спітнілу долоню, провів у розчахнуті куті ворота, і ми обидва, хоронитель моїх барабанів і я, барабанщик, можливо — його барабанщик, побачили перед собою Пришелепка Лео, що, як і ми, вірив у рай.

Маркус цього чоловіка знав, бо Пришелепка в місті знали всі. Я про нього чув, розповідали, що коли Лео ще вчився в семінарії, всі оті святі таїнства, конфесії, небеса, пекло, життя і смерть — весь світ одного сонячного дня довів сіромаху до такого божевілля, що його уявлення про цей світ стало хоч і божевільним, зате цілком завершеним.

Пришелепко Лео промишляв тим, що після кожного похорону — а він знав про всі панахиди — очікував жалобну процесію в чорному, лиснючому бахматому костюмі й білих рукавичках. Ми з Маркусом зметикували, що до цих кутих кладовищенських воріт Лео привів, сказати б, професійний обов'язок, і тепер він стояв, закотивши світлі водяві очі й ненастанно пускаючи слину назустріч процесії, а його білі рукавички були самим втіленням співчуття.

Середина травня, безхмарний сонячний день. На живоплотах і деревах повсідалися пташки. Кудахкають кури, символізуючи своїми яйцями і тим, що в них, безсмертя. У повітрі дзижчить і гуде. На свіжій зелені — жодної пилинки. Пришелепко Лео, тримаючи свого пошарпаного циліндра лівою рукою в рукавичці, легко, ніби пританцьовуючи, бо справді був не без іскри Божої, ступив назустріч нам із Маркусом, простяг розчепірену п'ятірню в просяклій пліснявою рукавичці й, мовби похитуючись од вітру, хоч на деревах не ворушився жодний листочок, СПИНИВСЯ перед нами — голова схилена набік, щось собі мурмоче, з рота звисає цівка слини, — поки Маркус, спершу вагаючись, потім рішуче поклав свою голу долоню в його чіпку рукавичку.

— Який гарний день! Тепер вона вже там, де все таке дешеве... А хіба ви не бачили Господа? Habemus ad Dominum. Щойно пройшов повз нас, поспішав. Амінь.

Ми й собі сказали «амінь», Маркус погодився з Лео, що день справді-таки гарний, і збрехав, що також бачив Господа.

За спиною в себе ми почули гомін: то від могили поверталися ті, що поприходили на похорон. Маркус вивільнив свою долоню з рукавички Лео, встиг іще тицьнути йому чайові, кинув на мене свій, Маркусів, погляд і заквапився, мов зацькований, до таксі, що чекало на нього перед брентауською поштою.

Я ще дивився вслід хмарці куряви, за якою сховався, від'їжджаючи, Маркус, коли матінка Тручинська вже знов схопила мене за руку. Вони надходили гуртами й гурточками. Пришелепко Лео висловлював усім своє співчуття, звернув увагу жалобного товариства на те, який гарний видався день, у кожного цікавився, чи бачив він або вона Господа, й у відповідь, як завжди, одержував більші чи менші чайові або й узагалі нічого не одержував. Мацерат з Яном Бронським заплатили носіям, гробокопам, служці і його велебності Вінке, який, збентежено зітхнувши, дав Пришелепкові Лео поцілувати свою руку, а тоді почав тою цілованою рукою посилати благословення жалобному товариству, що вже розходилось.

А ми — моя бабця, її брат Вінцент, Бронські з дітьми, Ґреф без дружини, а також Гретхен Шефлєр — посідали на дві підводи, застелені простою рядниною. Нас повезли до Бісау-Аббау на поминки — повз шинок «Золотий кухоль», лісом, а тоді через польський кордон, що був зовсім близько.

Садиба Вінцента Бронського стояла в ярку. Перед дворищем росли тополі — щоб у будівлі не вдарила блискавка. Браму до клуні скинули із завіс, поклали на дерев'яні козли й застелили скатерками. Із сусідніх дворів надійшли ще люди. Їли довгенько. Той наш стіл стояв на вході до клуні. Ґретхен Шефлєр тримала мене на колінах. Їжа була спершу жирна, потім солодка, тоді знов жирна, самогонка з картоплі, пиво, гуска й порося, пиріжки з ковбасою, гарбуз маринований з оцтом і цукром, пудинг із фруктами й сметаною, надвечір у відчинену клуню почав завівати вітерець, шаруділи миші, а також діти Бронських, що вкупі з сусідською малишнею зайняли двір.

Засвітили гасові лампи, на столі з'явилися карти. Самогонку не прибирали. Стояв і яєчний лікер, саморобний. Від нього всі розвеселилися. А Ґреф, який не пив, почав співати. Завели пісню й кашуби, а Мацерат почав роздавати карти. Другим був Ян, третім — десятник із цегельні. Аж тепер я завважив, що нема моєї бідолашної матусі. Грали до пізньої ночи, проте жодному з чоловіків так і не пощастило виграти з чирвою без позички. А коли Ян Бронський ні з сього ні з того програв чирву без чотирьох валетів, я почув, як він стиха мовив до Мацерата:

— Аґнес цю партію запевне виграла б.

Я сповз із колін Гретхен і знайшов у дворі бабцю та її брата Вінцента. Обоє сиділи на дишлі від воза. Вінцент півголосом щось промовляв по-польському до зірок. Плакати бабці вже не сила було, але під свої спідниці вона мене пустила.

А хто візьме мене під спідниці тепер? Хто сховає мене від світла дня і світла від лампи? Хто подарує мені запах того розтопленого, ледь пригірклого жовтуватого масла, яке бабця збирала, зберігала, носила під спідницями, яким принагідно частувати мене, щоб той харч пішов мені на пожиток, щоб припав мені до смаку?

Я заснув під чотирма спідницями, зовсім неподалік від витоків моєї бідолашної матусі, і мені було там так само тихо, хоч і не так бездиханно, як і їй у дерев'яній труні, що звужувалася до ніг.

Спина Герберта Тручинського

Кажуть, ніщо в світі не замінить рідну матір. Уже невдовзі після похорону мені почало дуже бракувати моєї бідолашної матусі. Припинилися гостини щочетверга в Сиґізмунда Маркуса, ніхто вже не водив мене на побачення з білим халатиком сестри-жалібниці Інґи, але особливо болісно нагадувала мені про матусину смерть кожна субота: матуся вже не ходила на сповідь.

Одне слово, про Старе місто, кабінет доктора Голаца й церкву Серця Ісусового мені довелося забувати. До маніфестацій я збайдужів. Як же мені було зваблювати перехожих підходити до вітрини, коли навіть професія спокусника стала Оскарові прісною і втратила будь-яку привабливість? Не було вже матусі, яка повела б мене до Міського театру на різдвяну виставу, до цирку Кроне чи Буша. Регулярно, хоч і досить неохоче, я й далі ходив на оті свої уроки, знуджено плентав рівними, як струна, вулицями передмістя на Кляйнгамервеґ, приходив до Гретхен Шефлєр, яка розповідала мені про подорожі, що їх влаштовувала «Сила в радощах» до країни опівнічного сонця, а я тим часом уперто порівнював Гьоте з Распутіним, порівнював без кінця-краю і від тієї сліпучо-похмурої круговерти рятувався тим, що брався вивчати історію. «Битва за Рим», «Історія міста Данцига», написана Кайзером, морські календарі Кьолєра... Мої давні, хрестоматійні твори давали мені сякі-такі знання про все на світі. Отож я ще й нині можу навести точні відомості про товщину броні, озброєння, спуск зі стапелів, завершення будівництва й штатний склад усіх кораблів, що брали участь у Скаґеракській битві, там-таки затонули чи дістали пошкодження.

Скоро мені вже мало сповнитися чотирнадцять, я любив усамітнюватись і частенько виходив погуляти. Барабан теж гуляв зі мною, але тепер я обходився з бляхою ощадливо, бо після матусиної смерти вчасно придбати новий барабан навряд чи пощастило б, і так воно, зрештою, й виявилось.

Коли ж це було — восени тридцять сьомого чи навесні тридцять восьмого? У кожному разі чвалаю я собі вздовж Гінденбурґалєе, в бік міста, і вже підходжу до кав'ярні «Чотири пори року», — тоді саме чи то падало листя, чи то розпукувалися бруньки, принаймні в природі щось діялось, — аж глядь — назустріч мені простує мій товариш і наставник Бебра, прямий нащадок принца Євгенія, а відтак і Людовіка Чотирнадцятого.

Ми не бачилися цілих три роки, одначе впізнали один одного за двадцять кроків. Бебра був не сам — попідручки з ним ішла така собі вишукана красуня південного типу, сантиметрів, може, на два нижча від Бебри, пальців на три вища від мене; знайомлячи нас, Бебра назвав її Розвітою Раґуною, найвідомішою сновидою в Італії.

Бебра запросив мене до кав'ярні «Чотири пори року» на філіжанку кави, ми сіли в «акваріумі», й дівулі-кавопивці за сусіднім столиком зашепотілися:

— О, диви — ліліпути! Ти ба', Лізбет? Вони що — виступатимуть у Кроне? Тра' буде піти.

Бебра всміхнувся до мене, і його обличчя помережали сотні тонюсіньких, ледве помітних зморщечок.

Кельнер, що приніс нам мокко, був дуже високий. Коли пані Розвіта замовляла в нього шматочок торта, то дивилася на того чоловіка у фраку, як дивляться на вежу.

Бебра не зводив з мене очей.

— Схоже, нашому скловбивці ведеться не вельми добре. Що сталося, друже мій? Уже не піддається скло чи голос не слухається?

Юний і гарячий, яким я тоді був, Оскар вирішив негайно продемонструвати своє невмируще мистецтво. Я роззирнувся навсібіч і вже спинив погляд на широкій скляній поверхні, за якою плавали декоративні рибки й похитувалися водорості, та не встиг пролунати мій спів, як Бебра сказав:

— Ні, друже мій! Ми вам і так віримо. Прошу вас, не треба руйнувань, повені, риб'ячого мору!

Я засоромлено вибачився, насамперед перед синьйорою Розвітою, яка тим часом дістала таке малесеньке-малесеньке віялко й почала збуджено ним обмахуватись.

— У мене померла матуся, — спробував я пояснити свою поведінку. — І нащо тільки вона це зробила? Я на неї лихий. А ще кажуть: мати все бачить, усе відчуває, все прощає. Все це — гасла, хоч на День матері виголошуй! Моя бачила в мені гнома. І якби могла, то позбулася б того гнома. Але вона не могла мене позбутись, бо дітей, навіть якщо вони — гноми, записують до паперів, і позбутися їх не дуже просто. До того ж я був її рідний гном, і вона, позбувшись мене, позбулася б і занапастила б і себе. Отож вона й спитала сама себе: «То я — чи гном?» І після того занапастила себе, їла саму рибу, і то навіть несвіжу, порозганяла коханців, а тепер, коли вона лежить на брентауському кладовищі, і коханці, й покупці — всі тільки й плещуть язиком: «То гном своїм барабаном загнав її в могилу. Через Оскарчика вона вже не хотіла жити, то він спровадив її на той світ!»

Я, звісно ж, добряче перегинав палицю — хотілося, мабуть, справити враження на синьйору Розвіту. Насправді провину за матусину смерть більшість людей покладали на Мацерата, а надто — на Яна Бронського. Бебра мене розгадав.

— Ви перебільшуєте, любий мій. Ви гніваєтесь на свою покійну матусю просто з ревнощів. Вона пішла на той світ не так через вас, як через свої стомливі любовні пригоди, тим-то ви й почуваєтесь, немовби вами знехтували. Ви злий і марнославний, яким, власне, й має бути геній!

Бебра зітхнув, глянув скоса на синьору Розвіту й додав:

— З таким зростом, як у нас, нелегко бути терплячим. Яке ж це важке завдання, яке високе покликання — не виявляти зовнішніх ознак росту і водночас не втрачати людяности!

Розвіта Раґуна, ця неаполітанська сновида зі шкірою гладенькою і зморшкуватою воднораз, та, якій я давав років вісімнадцять і якою вже за мить захоплювавсь як вісімдесяти, а то й дев'яносторічною бабусею, отож ця синьйора Розвіта погладила елегантний, англійського крою, пошитий на замовлення костюм пана Бебри, послала мені свій вишнево-чорний середземноморський погляд, а тоді глибоким голосом, в якому вчувався смак плодів і який зворушив мене й змусив заціпеніти, промовила:

— Карісімо, Оскарнело! Як я його розумію, ваш біль! Андіамо, їдьмо з нами — Мілан, Париж, Толедо, Гватемала!

У мене ледь не запаморочилося в голові. Я схопив ручку юної — кров з молоком — і давньої, як світ, синьйори Раґуни. Хвилі Середземного моря вдарили в мій берег, оливи зашепотіли мені на вухо:

— Розвіта стане вам, як матуся, Розвіта вас зрозуміє. Вона, велика сновида, що всіх бачить наскрізь, вона все розуміє, тільки сама себе не розуміє, о мама міа, тільки сама себе не розуміє — ні, діо!

Цієї миті Раґуна, щойно почавши пронизувати мене своїм сновидним поглядом і бачити наскрізь, навдивовиж раптово й злякано висмикнула свою долоню з моєї. Невже її нажахало моє зголодніле чотирнадцятирічне серце?

Чи не відкрилося їй, що Розвіта — байдуже, дівчина це чи стара баба — для мене означала тільки одне: Розвіта? Вона вся тремтіла, шепотіла щось по-неаполітанському й так ревно хрестилася, немовби страхам, що їх прочитала в моїй душі, вже не було кінцякраю, а тоді німотно сховалася за своїм віялом.

Збитий з пантелику, я попросив пана Бебру пояснити, що це означає, попросив сказати бодай одне слово. Та навіть у Бебри, хоч він був прямий нащадок принца Євгена, відібрало мову, він натужно силкувався щось пробелькотіти, і нарешті я розчув:

— Ваш геній, юний друже, його божественна, але воднораз, поза всяким сумнівом, і диявольська основа трохи збентежили мою добру Розвіту. Та й самому мені, мушу визнати, видається якоюсь чужою ваша спонтанна нестримність, що виявляється так зненацька, — чужою, але не зовсім незбагненною. Але незалежно від того... — Нарешті Бебра прийшов до тями. — ...як там склалася ваша вдача, їдьте з нами, виступатимете в Бебриному «Чудо-шоу». Трохи самовиховання, трохи самообмеження — і навіть за нинішніх політичних обставин ви, гадаю, знайдете свою публіку.

Я відразу все збагнув. Бебра, який колись радив мені завжди бути на трибуні й ніколи не ставати перед трибуною, сам опинився серед тих, хто стоїть перед трибуною, хоч і далі виступав у цирку. Тож він анітрохи не був розчарований, коли я, для годиться пошкодувавши, від його пропозиції відмовився. А синьйора Розвіта за віялом гучно зітхнула і знов показала мені свої середземноморські очі.

Ми ще якусь годинку погомоніли, я попросив кельнера принести порожню склянку, голосом виспівав у ній сердечко, виспівав довкола нього закрутистий напис: «Розвіті від Оскара», подарував їй склянку, вона дуже зраділа, Бебра розплатився, давши щедрі чайові, і ми пішли.

Вони провели мене аж до спортивної зали. Я показав барабанною паличкою на голі трибуни в другому кінці Травневого лугу і — о, нарешті пригадав, це було навесні тридцять восьмого — розповів наставникові Бебрі про свою діяльність барабанщика під трибунами. Бебра розгублено всміхнувся, а на суворому обличчі Раґуни не здригнулася жодна рисочка. І коли синьйора вже відійшла на кілька кроків убік, Бебра, прощаючись, прошепотів мені на вухо:

— Я дав маху, любий друже! Як же я можу тепер лишатися вашим наставником? Ох, ця брудна політика!

Потім він, як і багато років тому, коли ми вперше зустрілися між цирковими фургончиками, поцілував мене в лоба, дама Розвіта подала мені свою немовби порцелянову ручку, і я церемонно — як на чотирнадцятирічного це було майже по-великосвітському — схилився над пальчиками сновиди.

— Ми ще побачимося, синку! — помахав мені рукою пан Бебра. — Побачимося, хай там як складеться життя. Такі люди, як ми, у вічність не кануть.

— Не тримайте зла на батьків своїх! — повчально нагадала мені синьйора. — Звикайте жити самотужки, і тоді серце ваше знайде спокій, а диявола точитиме розпука!

На душі мені було так, немовби синьйора мене ще раз, хоч і вдруге так само марно, охрестила. Згинь, чорте-бісе! Але чорт-біс не погибав! Я тужно, з порожнечею в серці дивився тим двом услід, помахав рукою, коли вони посідали в таксі й геть зникли в ньому, бо то був «форд» для дорослих, і навіть з моїми друзями всередині здавався порожнім, а коли рушив, то й далі мав такий вигляд, ніби шукав пасажирів.

Я, щоправда, намагався вмовити Мацерата піти до цирку Кроне, але мої вмовляння на Мацерата не діяли, він усім серцем тужив за моєю бідолашною матусею, яка, втім, ніколи не належала йому цілком. Та й кому вона, зрештою, належала цілком? Навіть Янові Бронському — і то ні, хіба що мені, бо Оскар найдужче страждав після того, як її не стало, бо повсякденне життя його змінилося й навіть почало викликати сумнів. Матуся мене підвела. А від обох батьків годі було на щось і сподіватися. Наставник Бебра сам знайшов собі наставника в особі міністра пропаганди Ґебельса. Ґретхен Шефлєр з головою поринула в «зимову допомогу». Казали так: ніхто не має голодувати, ніхто не має мерзнути. А я тримався за свій барабан, остаточно усамітнився й не хотів знати нічого, крім отієї колись білої бляхи, яка під ударами паличок зробилася геть тоненька. Вечорами ми з Мацератом сиділи один навпроти одного, він гортав свої куховарські книжки, я виливав свою тугу на барабані. Іноді Мацерат плакав, сховавши голову в куховарську книжку. Ян Бронський навідувався до нас чимдалі рідше. Беручи до уваги політичну обстановку, обидва чоловіки дійшли висновку, що треба поводитись якомога обережніше, бо хто, мовляв, знає, як воно все повернеться. Тим-то пограти в скат — третім у них був щоразу хтось інший — вони тепер сідали у вітальні під лампою над головою дедалі рідше, і коли й сідали, то досить пізно, і розмовляти про політику всіляко уникали. Моя бабця Ана, схоже, вже й дорогу забула з Бісау до нас на Лабесвеґ. Вона була лиха на Мацерата, а може, й на мене, я ж бо сам чув, як вона казала: «Сердешна Аґнес, вона померла, бо вже не годна була терпіти далі цього гупання на барабані».

Що ж, коли вже моя бідолашна матуся померла через мене, то я тим затятіше чіплявся за свій огуджений барабан, адже він не помирав, як помирають матері, барабан можна придбати новий чи віддати полагодити старому Гайландту або годинникареві Лаубшаду, барабан мене розумів, завжди давав правильну відповідь і тримався за мене, як я тримався за нього.

У ті часи, коли наше помешкання ставало мені вже затісним, вулиці — закороткими або задовгими як на мої чотирнадцять років, коли минав, бувало, цілий день, а нагода спокусити когось перед вітриною так і не траплялася, коли вечорами сама спокуса вже не виходила такою, щоб десь у темному підворітті відчувати себе справжнім спокусником, я, відбиваючи такт, чалапав на п'ятий поверх, відлічуючи дорогою всі сто шістнадцять східців і спиняючись на кожному поверсі перепочити й принюхатися до запахів, що просотувалися з усіх п'ятьох дверей на кожному поверсі, бо запахам, як і мені, у двокімнатному помешканні було затісно.

Спочатку мені ще хоч вряди-годи щастило з трубачем Майном. Він лежав п’яний між розвішаними сохнути простирадлами на горищі, однак, на втіху моєму барабану, міг напрочуд майстерно подути в свою трубу. У травні тридцять восьмого Майн зав'язав з ялівцівкою, оголосивши всім у будинку: «Тепер настає нове життя!» Він вступив до оркестру при кавалерійському загоні в штурмовиків. Відтоді я частенько спостерігав, як він, тверезий-тверезісінький, у чоботях і з підшитим шкірою задом одним кроком долав п'ять східців одразу. Чотирьох своїх кішок, одну з яких звали Бісмарком, він тримав і далі, бо ялівцівка, як можна було здогадатися, час від часу все ж таки брала над ним гору й налаштовувала його на ліричний лад.

Я лише зрідка забігав до годинникаря Лаубшада, тихого чоловіка серед сотень гомінливих годинників. Так марнувати час я міг дозволити собі хіба що один раз на місяць, не частіше.

Халабуда старого Гайландта так само стояла у дворі нашого будинку. І так само старий вирівнював криві цвяхи. І були, як і в минулі часи, кролі й кроленята від кролів. А ось малишня у дворі була вже не та. Тепер діти ходили в уніформі, при чорних краватках і супу з товченої цегли вже не варили. Вони підростали, переганяли мене зростом, і я вже навіть не знав, як їх звати. Це було зовсім інше покоління, а моє вже закінчило школу й пішло в науку: Нухі Айке став перукарем, з Акселя Мішке мав вийти в Шіхау зварювальник, Зузі Катер училася на продавщицю в універмазі «Штернфельд» і мала вже постійного кавалера. Як же все може змінитися за три-чотири роки! Щоправда, у дворі так само стояла поперечина, на якій колись вибивали килими, а в будинковому розпорядку все ще писалося: «Вівторок і п'ятниця — вибивання килимів». Однак у ці два дні гупання в дворі лунало тільки вряди-годи і якось наче аж несміливо: відколи до влади прийшов Гітлер, у людей заводилося чимдалі більше пилососів, поперечини сиротіли, і тепер ними користалися хіба що горобці.

Отож мені лишалися тільки сходи та горище. Під черепичним дахом я читав свої улюблені книжки, а на сходах, коли мене тягло до людей, стукав у перші двері ліворуч на третьому поверсі. Матінка Тручинська відчиняла мені завжди. Відтоді, як на Брентауському кладовищі ця жінка потримала мене за руку, а тоді підвела до могили бідолашної моєї матусі, вона відчиняла щоразу, щойно Оскар поставав з барабанними паличками під її дверима.

— Тільки не барабань так гучно, Оскарчику. Нехай Герберт ще трошки поспить, бо ніч у нього знов була важка, і його привезли додому на машині.

Потому вона тягла мене до себе в помешкання, наливала солодової кави з молоком ще й давала шматочок бурого льодяника на ниточці — щоб я його вмочав у каву й облизував. Я пив, смоктав льодяника, а барабана не чіпав.

Матінка Тручинська мала невеличку круглу голівку, порослу попелясто-сивим волоссям — таким тонесеньким, що крізь нього світилася рожева шкіра. Ріденькі пасемця тяглися аж на потилицю й збиралися там у вузол, якого, хоч він був і зовсім невеличкий — менший від більярдної кулі — було видно з усіх боків, хай там як вона повертала голову. При купі того вузла тримали в'язальні дротики. Свої кругленькі щічки, що, коли вона сміялася, здавались накладними, матінка Тручинська щоранку натирала обгорткою від коробки з цикорієм, — обгортка була червона й линяла. Погляд у матінки Тручинської нагадував погляд миші. А чотирьох її дітей звали так: Герберт, Густа, Фріц і Марія.

Марія була мого віку, саме закінчила восьмирічку і тепер жила в Шидліці й училася в сім'ї якогось чиновника на економку. Фріц працював на вагонному заводі, й удома його бачили рідко. Він завжди мав двохтрьох дівчат, які по черзі стелили йому постіль і з якими він ходив до Ори на танці. У дворі нашого будинку він тримав кролів, віденських голубих, але поратися коло них мусила матінка Тручинська, бо Фріц і так мав доста роботи зі своїми дівчатами. Густа, флегматична молодичка років десь тридцятьох, служила покоївкою в готелі «Едем» біля головного вокзалу. Вона була й досі незаміжня і, як і решта обслуги в тому першокласному готелі, мешкала на горішньому поверсі висотної будівлі. І, нарешті, Герберт, найстарший з-поміж усіх, єдиний, хто жив разом із матір'ю, — якщо, звісно, не брати до уваги монтера Фріца, що час від часу ночував удома. Герберт працював кельнером у портовому передмісті Нойфарвасер. Саме про нього тут і піде мова. Бо після того, як померла моя бідолашна матуся, Герберт певний час — недовгий, але щасливий — був тією метою, до якої я прагнув, і я ще й тепер називаю його своїм товаришем.

Герберт кельнерував у Штарбуша. Так звали власника шинку «У шведа». Шинок стояв навпроти протестантської церкви для моряків, і завертали до нього, як неважко здогадатися з назви, переважно скандинави. Одначе бували там і росіяни, й поляки з Вільного міста, й вантажники з Гольма, й матроси з військового корабля, який саме прийшов з візитом із Німецького райху. Працювати в тому шинку, справді європейському, було досить небезпечно. Але завдяки досвіду, що його Герберт надбав у «Орському манежі» — до того, як перебратись у Фарвасер, Герберт кельнерував у тій третьорядній танцювальній забігайлівці, — йому пощастило в різномовній мішанині, що вирувала в «Шведі», домогтися визнання своєї нижньонімецької містечкової говірки, пересипаної англійськими та польськими слівцями. І все ж таки раз чи двічі на місяць Герберта привозила додому — хоч і проти його волі, зате безплатно, — санітарна машина.

У таких випадках Гербертові доводилося лежати долілиць, важко сопіти, бо важив він кілограмів сто, й кілька днів не злазити з ліжка. У такі дні матінка Тручинська сварилася на всі заставки, водночас невтомно допомагала синові оклигати й, уже вкотре зробивши перев'язку, щоразу показувала в'язальним дротиком, якого висмикувала зі свого волосся, на відретушований знімок під склом якраз навпроти ліжка; на тому знімку був чоловік із поважним, застиглим поглядом, вусатий і дуже схожий на декотрих із тих вусанів, що заселяють перші сторінки мого фотоальбому.

Але той пан, на якого вказував дротик матінки Тручинської, до членів нашої родини не належав, то був батько Герберта, Густи, Фріца й Марії.

— Колись ти скінчиш так, як скінчив твій батько, — ущипливо шипіла матінка Тручинська на вухо Гербертові, що важко сопів і стогнав. Однак вона так ніколи до пуття й не пояснила, де і як той вусатий чоловік у чорних рамцях знайшов чи, може, шукав свій кінець.

— І з ким же то ти цього разу? — допитувалася сивенька мишка, згорнувши на грудях руки.

— Зі шведами й норвежцями, як завше, — буркав Герберт і перекидався на другий бік, аж ліжко кректало.

— Як завше, як завше! Тільки не прикидайся, буцімто це щоразу самі шведи та норвежці. Он минулого разу то були хлопці з навчального судна. Як же це воно звалося?.. Та підкажи ж! Атож, «Шлаґетер», а я що казала! А ти щоразу торочиш мені про шведів та норвежців!

Вухо в Герберта — його обличчя мені не було видно — займалося аж до самих країв.

— Придурки, завше вони корчать із себе чортибатьказна-що й кирпу гнуть!

— То чого ж ти до них лізеш? Нащо вони тобі здалися? У місті, як зійдуть на берег, подивишся отак на них — наче порядні люди. Ти, либонь, знов завів з ними балачки про свого Леніна або тицяв носа в іспанську війну?

Герберт уже нічого на те не відповідав, і матінка Тручинська човгала на кухню пити свою солодову каву.

Як тільки спина в Герберта заживала, мені дозволяли на неї подивитись. Герберт сідав тоді на кухонний стіл, скидав підтяжки, що падали на коліна в синіх штанях, і поволеньки, так наче виборсувався з тяжких роздумів, стягував вовняну сорочку.

Спина була округла й уся мов на шарнірах. На ній невтомно перекочувалися м'язи. Рожевий краєвид, усіяний ластовинням. Під лопатками обабіч хребта, що заплив жиром, буйно кущилося руде, як у лисиці, волосся. Нижче до крижів воно кучерявилось і нарешті ховалося в підштанках, що їх Герберт носив навіть улітку. А вгору від підштанків аж до шийних м'язів спину вкривали здуті рубці, які стягували шкіру й на яких ані росло волосся, ані висипало ластовиння; перед тим, як мала перемінитися погода, ці різнобарвні рубці — від синювато-чорних до зеленувато-білих — свербіли. Оцих ось рубців мені й дозволяли торкатися.

Чи мав змогу я, хто лежав у ліжку, невидющим поглядом дивився за вікно, місяцями бачив там господарські будівлі лікувально-опікунського інтернату, а далі за ними Оберратський ліс, — чи мав я змогу до того дня помацати щось таке саме цупке, таке саме чутливе й бентежне, як рубці на спині в Герберта Тручинського? Хіба лише дещо на тілі в декотрих дівчат і жінок, та ще власного прутня, та гіпсового поливальничка в малого Ісусика, та отого підмізинного пальця, якого майже два роки тому мені приніс із жита собака і якого ще рік тому мені давали зберігати в себе, щоправда, тільки в слоїку, й щоб я не брав його до рук, але я міг того пальця так добре роздивитися, що й досі ще ніби відчуваю й навіть можу полічити на ньому кожен сутлобчик, досить лиш узятися за барабанні палички. Щоразу, коли мені хотілося згадати про рубці на спині в Герберта Тручинського, я сідав з барабаном перед скляним слоїком із пальцем і, взявшись за палички, розворушував свою пам'ять. Щоразу, коли я приступав до тіла котроїсь жінки — а таке траплялося не часто, — мене все ж таки не досить глибоко переконували окремі його частини, схожі на рубці, і подумки я знов повертався до рубців на спині в Герберта Тручинського. Нічого, однак, не зміниться, якщо я скажу про це й по-іншому: перші доторки до тих потовщень на широкій спині в мого товариша вже тоді провіщали мені знайомство й тимчасове володіння тими затверділостями, які ненадовго з'являються у готових кохатися жінок. Воднораз знаки на Гербертовій спині вже в той ранній період обіцяли мені в майбутньому заспиртованого підмізинного пальця. Але ще до

Гербертових рубців і їхніх передвісток барабанні палички вже на мій третій день народження навіщували мені й рубців, і органів продовження роду і, зрештою, підмізинного пальця. А втім, не зайве буде повернутися до часів ще давніших. Ще коли Оскар був зародком, ще коли він зовсім і не звався Оскаром, забава з власною пуповиною обіцяла мені то барабанні палички, то Гербертові рубці, то принагідно розвержені кратери в молодших і старших жінок, то, зрештою, підмізінного пальця, а тоді знов і знов — починаючи від поливальничка в малого Ісусика — мого власного прутня, що його я незмінно ношу з собою як примхливий символ свого безсилля й обмежених можливостей.

Сьогодні я знов узяв до рук барабанні палички. До згадки про рубці, м'якуші на тілі, моє власне причандалля, що лише час від часу здобувається на силі, я прийшов, либонь, манівцями, на які мене повів барабан. Щоб іще раз відсвяткувати свій третій день народження, мені має виповнитися тридцять. Ви, мабуть, уже здогадалися: Оскарова мета — повернутися до пуповини; тільки задля цього я спинився й так надовго затримавсь на рубцях Герберта Тручинського.

Перше ніж описувати й тлумачити Гербертову спину далі, я хочу зробити одне застереження: якщо не брати до уваги слідів на лівій гомілці, що лишилися від зубів однією повії з Ори, спереду на його могутньому, однак досить уразливому тілі — по суті, не тіло, а справня мішень, — жодних рубців не було. Вони могли підступитися до нього тільки ззаду. Тільки ззаду на нього можна було напасти, тільки спину йому пописали фінські й польські ножі, кинджали портових вантажників із Шпайхерінзеля та різаки для вітрил, що їх носять курсанти з навчальних суден.

Коли Герберт, пообідавши (тричі на тиждень у них були деруни, і так смажити їх уміла лише матінка Тручинська — тонесенькі, майже пісні, а проте досить хрумкі), одне слово, коли Герберт відставляв тарілку, я подавав йому «Останні вісті». Він спускав з плечей підтяжки, злущував із себе сорочку й, читаючи газету, дозволяв мені вивчати свою спину. Ці кілька годин запитань та відповідей матінка Тручинська сиділа здебільшого також за столом, розпускала старі плетені вовняні панчохи, кидала схвальні або зневажливі репліки, не минаючи нагоди час від часу нагадати про жахливу — як можна здогадатися — смерть свого чоловіка, що, сфотографований і відретушований, висів під склом на стіні якраз навпроти Гербертового ліжка.

Розпитувати я починав з того, що тицяв пальцем в один із рубців. Іноді я робив це не пальцем, а барабанною паличкою.

— А натисни ще раз, хлопче. Не можу втямити, про котрий ти питаєш. Схоже, ниньки він у мене спить.

Тоді я натискав ще раз, уже різкіше.

— А-а, оцей! То був українець. Щось там не поділив з одним типом із Ґдінґена. Спершу обидва сиділи за одним столом, як рідні брати. А тоді той, що з Ґдінґена, й каже до другого: ти — росіянин. Цього українець і не стерпів — його чим завгодно обізви, аби лиш не росіянином. Вони спустилися з деревом Віслою, а доти пройшли ще кільки річок, і в чоботі він мав купу грошей, і півчобота вже викинув у Штарбуша, пригощав усіх підряд, і раптом на тобі — оцей із Ґдінґена обзиває його росіянином! Довелося мені розбороняти їх — лагідно так, як я вмію це робити. А в Герберта роботи й так по саме нікуди. І раптом українець мені й каже: «Пшек ти», — каже, а один поляк, який цілісінький день вибирає драґою мул, кинув мені ще щось — так начебто «наці». Ну, Оскарчику, ти ж бо Герберта Тручинського знаєш: той, що з драґи — такий миршавенький типчик, схожий на шмаровоза, враз відкинув копита біля гардероба. І тільки-но я хотів був розтлумачити українцеві, яка різниця між пшеком і справжнім данцизьким пацаном, як той узяв та й штрикнув мене ззаду. Відтоді й оцей рубець.

Коли Герберт промовляв: «Відтоді й оцей рубець», він щоразу, мовби на підтвердження своїх слів, водночас перегортав сторінку газети й надпивав ковточок солодової кави. Аж після цього я мав право натиснути на наступний рубець — один раз або двічі.

— А-а, отой! Та це так, дрібничка. То було два роки тому, коли тут стала на якір флотилія торпедних катерів із Пілау. Ходили тут півнем — куди твоє діло! Грали «Синю форму», і дівки за нами просто казилися. Але як той п'яничка опинився на флоті — і досі не доберу. Він був із Дрездена. Ти чуєш, Оскарчику, з Дрездена! Та ти навіть уявити собі не можеш, що це таке, коли моряк — та з Дрездена!

Щоб розвіяти Гербертові думки, які аж надто вперто поривалися до чудового міста на Ельбі, й навернути їх знов до Нойфарвасера, я ще раз натис на рубець, що його мій товариш назвав «дрібничкою».

— Атож, я ж бо вже казав. Він служив сигнальником на торпедному катері. Корчив із себе велике цабе й хотів позбиткуватися над одним тихеньким шотландцем, посудина якого стояла в сухому доці. Щось там через Чемберлена, парасольку — дідько їх знає. Я йому так спокійнісінько, як я вмію це робити, й кажу: «Стули, — кажу, — писок». Тим більше, що той шотландець не розумів ні бе, ні ме й тільки щось мазюкав шнапсом на столі. А коли я сказав: «Угамуйся, хлопчику, ти тут не вдома, тут у нас Ліґа націй», — той недолобень з торпедного й заявляє мені: «Трофейний ти, — каже, — німець». Та ще й жирготить по-своєму, по-саксонському. Я йому, звісно, — в зуби, він одразу й угомонився. А за пігодини — я саме нахилився по гульден, що закотився під стіл, — той саксончик дістав штрикачку й, не довго думаючи, штрик мене!

Сміючись, Герберт погортав «Останні вісті», сказав іще: «Відтоді й оцей рубець!» — і посунув газету матінці Тручинській, яка щось бурмотіла собі під ніс, а сам надався встати.

Та не встиг Герберт випростатись і вшитися до клозету — я по його обличчю бачив, куди він зібрався, — як я швиденько тицьнув пальцем у зашитий фіолетово-чорний рубець, завширшки такий, як гральна карта завдовжки.

— Хлопчику, Герберт хоче в клозет. Я тобі розкажу потім.

Але я тицьнув іще раз і затупав ногами, вдаючи з себе трирічного, — це завжди допомагало.

— Ну добре. Аби лиш ти не чіплявся. Тільки зовсім коротко. — Герберт знову сів. — Це було на Різдво в тридцятому. Порт уже наче вимер. Вантажники на кожному розі били байдики й змагалися — хто далі плюне. Після опівнічної меси — у нас уже й пунш стояв готовий — із моряцької церкви, що через вулицю, плавом попливли шведи й фіни — прилизані такі, лаковані, всі в синьому. Я відразу відчув: тут добром не скінчиться. Стою собі в дверях, дивлюся на ті аж надто побожні пики й гадаю собі: «Чого це вони всі перебирають на собі ґудзики з якорями?» Коли глядь — а воно вже й почалося! Ножі ж бо довгі, а ніч коротка! Ну, фіни й шведи завше недолюблювали одні одних. Тільки яке до них діло Гербертові Тручинському — дідько його знає. Бо тільки-но десь здійметься буча, Герберт уже тут як тут, просто наче в нього швайка ззаду. Я, звісно, — за поріг, а Штарбуш кричить мені навздогін: «Глядися там, Герберте!» Але в Герберта своє на оці, він надумав урятувати пастора — невеличкий такий хлопчина, тільки недавнечко приїхав з Мальмьо, із семінарії, різдвяну месу з фінами й шведами в одній церкві воднораз ще ніколи не правив, отож Герберт хоче йому підсобити, щоб він вернувся додому живий-здоровий. Та не встиг я вхопити Божого чоловіка за рукав, аж чую — у спині в мене вже щось стримить. «Отакої! — думаю собі. — З Новим роком!», хоч був іще тільки святвечір. А як прийшов до тями, лежу, бачу, вже в нас просто на шинквасі, й моя рідненька крівця задурно цибенить у пивні кухлі, а Штарбуш уже підбігає з аптечкою від Чевоного Хреста, щоб надати мені, як то кажуть, невідкладну допомогу.

— Не тра' було туди лізти! — сердито пробурчала матінка Тручинська й висмикнула дротика зі свого вузла. — Самбо до церкви ніколи ані ногою. Навіть навпаки!

Герберт відмахнувся й, не поправляючи підтяжок, волочачи за собою сорочку, почвалав до клозету. Невдоволено пішов, невдоволено й кинув через плече:

— Відтоді й оцей рубець! — Одне слово, рушив у дорогу так, ніби хотів раз і назавжди відмежуватися й від церкви, й від пов'язаної з нею різанини, так ніби клозет — саме те місце, де можна лишитися вільнодумцем, чи стати ним, чи укріпитися в своєму вільнодумстві.

Кількома тижнями пізніше я застав Герберта мовчазним і не готовим відповідати на мої запитання. Він видався мені навіть засмученим, хоч звичної пов'язки на спині в нього й не було. Ба більше, він цілком спокійно лежав собі горілиць на канапі у вітальні, а не в своєму ліжку й не поранений. І все ж таки Герберт справляв враження тяжкопораненого. Я чув, як він зітхає, як звертається до Бога, до Маркса й Енгельса і проклинає їх. Час від часу він скидав угору кулака й сварився комусь, потім кулак важко падав йому на груди, і Герберт проробляв те саме з другим кулаком, одне слово, бив себе в груди, мов католик, коли той кричить: «Меа culpa, mea maxima culpa!»[7]

Виявляється, Герберт убив капітана якогось латвійського судна. Щоправда, суд його виправдав — кельнер діяв, як це досить часто буває з людьми такої професії, в межах самооборони. Однак виправдальний вирок — це виправдальний вирок, а латвієць так і лишився мертвим латвійцем і важким тягарем ліг на кельнерову душу, хоч люди й казали, що капітан той був чоловік хирлявий та ще й хворий на шлунок.

На роботу Герберт уже не вийшов. Звільнився. Власник шинку Штарбуш частенько навідувався до нього, сідав на канапу або за стіл до матінки Тручинської на кухні й діставав із теки для Герберта пляшечку ялівцівки, а для матінки Тручинської — двістіп’ятдесятиграмовий пакуночок необсмажених кавових зерен, які одержував з Вільної гавані. Потім або намагався вмовити самого Герберта, або вмовляв матінку Тручинську вмовити свого сина. Однак Герберт лишався твердий — або м'який, називайте це як завгодно, й кельнерувати в шинку більш не хотів, а вже в Нойфарвасері, навпроти моряцької церкви — й поготів. Він узагалі не бажав тепер кельнерувати, бо хто кельнерує, того ріжуть ножами, а кого ріжуть ножами, той колись уб'є невеличкого хирлявого латвійського капітана — тільки через те, що схоче відштовхнути від себе того капітана, тільки через те, що не схоче, щоб латвійський ніж, окрім усіх отих фінських, шведських, польських, ножів з Вільного міста й Німецького райху, лишив ще й латвійського рубця на вздовж і впоперек списаній спині такого собі Герберта Тручинського.

— Краще вже я піду на митницю, ніж знов стромляти голову в кельнерське ярмо у Нойфарвасері, — сказав Герберт.

Проте на митницю він так і не пішов.

Ніоба

У тридцять восьмому збільшили митні збори й тимчасово закрили кордон між Польщею і Вільним містом Данцигом. Тепер моя бабця вже не могла приїздити вузькоколійкою в базарні дні до Ланґфура, і свій рундучок їй довелося закрити. Вона лишилася сидіти, так би мовити, на своїх яйцях, не маючи великого бажання їх висиджувати. У порту вже й небо просмерділося оселедцями, товару збиралися гори, державні мужі провадили зустрічі й ухвалювали рішення, тільки мій товариш Герберт — безробітний, не в злагоді з самим собою — лежав на канапі й роздумував як людина, схильна до серйозних роздумів.

А митниця ж давала і заробіток, і хліб. Давала вона й зелену уніформу та зелений кордон, який варто було охороняти. Герберт так і не пішов на митницю, не хотів він уже й кельнерувати, а хотів лише лежати на канапі й роздумувати.

Але людина має десь працювати. Так гадала не тільки матінка Тручинська. Вона хоч і не послухалася власника шинку Штарбуша й не стала вмовляти сина знов піти кельнером до Фарвасера, однак зігнати Герберта з канапи була теж не проти. Та йому й самому невдовзі набридло їхнє двокімнатне помешкання, й роздумував він тепер лише про людське око. Одного чудового дня Герберт почав переглядати оголошення в «Останніх вістях» і — хоча й не без відрази — у «Форпості», шукаючи роботу вантажника в порту.

Я б допоміг йому залюбки. Хіба такому чоловікові, як Герберт, подобає міняти професію, яка його гідна, й шукати в портовому місті ще якихось приробітків? Проситися, щоб узяли на день попрацювати, перебиватися тимчасовим наймом, прикопувати протухлі оселедці? Я просто не міг собі уявити, як Герберт стоїть на молу в Мотлау, плює на чайок і все жує та пережовує тютюн. І в мене народилася ідея: створити разом із Гербертом свою фірму: один раз на тиждень чи й на місяць дві годинки напружено попрацюємо — і ми вже заможні, шановані люди. Оскар набув у цій галузі неабиякого досвіду й своїм усе ще алмазним голосом розтинав би багаті вітрини, а водночас і стояв би на чатах, тоді як Герберт ураз, як кажуть у таких випадках, виявлявся б напохваті. Нам не потрібні були б зварювальні апарати, підробні ключі, скриньки з усіляким інструментом. Ми б обходилися без кастетів і пістолетів. «Чорний воронок» і ми — то були б два окремі світи, які б не мали потреби перетинатися. А Меркурій, бог злодіїв і торгівлі, поблагословив би нас, бо я, народжений під знаком Діви, носив би його печать, яку при нагоді ставив би на тверді речі.

Замовчувати цей епізод було б безглуздо. Розповім про нього коротенько, тільки щоб ніхто не думав, що це — моє зізнання. Поки Герберт був без роботи, ми з ним скоїли двоє пограбувань, сказати б, середнього рівня тяжкости — в гастрономічних крамницях — і одне, серйозне, в хутряній крамниці: три голубі песці, один котик, одна каракулева муфта й гарненьке, хоч і не дуже дороге, пальто з лошати, яке залюбки вдягла б навіть моя бідолашна матуся. Отака була наша здобич.

Кинути красти нас спонукало згодом не так недоречне, хоч нерідко й досить гнітюче, почуття провини, як те, що збувати здобич ставало чимраз тяжче. Щоб вигідно продати речі, Герберт мусив знов їздити до Нойфарвасера, бо тямущих посередників можна було знайти лише в портовому передмісті. Але ті місця щоразу нагадували йому про хирлявого й хворого на шлунок латвійського капітана, тож Герберт намагався збувати крадене добро де завгодно — на Шіхауґасе, на Гакельверк, на Бюрґервізен — скрізь, тільки не у Фарвасері, де хутра пішли б як по маслу. Отож збут нашої здобичі затягувався так, що товари з гастрономічних крамниць зрештою перекочовували на кухню до матінки Тручинської, і Герберт подарував їй чи, правильніше сказати, спробував подарувати їй навіть каракулеву муфту.

Коли матінка Тручинська побачила ту муфту, їй було вже не до жартів. Харчі вона брала доти мовчки, думаючи, мабуть, про не заборонені законом дрібні крадіжки, до яких звичайно вдаються голодні люди. Одначе муфта — то була вже розкіш, а розкіш — то легковажність, а легковажність — то в’язниця. Отак просто й отак слушно розважила матінка Тручинська. Вона примружила свої мишачі оченята, висмикнула із зібраних у вузол кіс в'язального дротика й, тримаючи його в руці, промовила: «Колись ти скінчиш так, як скінчив твій батько». Після цього тицьнула Гербертові чи то «Останні вісті», чи то «Форпоста», що мало означати: «А тепер пошукай собі пристойну роботу, а не якусь там халтуру, бо не варитиму тобі їсти».

Герберт іще з тиждень вилежував на канапі в роздумах, усе бурчав, і розворушити його на розмову про рубці чи про спокусливі вітрини годі було й сподіватись. Я поставився до товариша з розумінням, давав йому випити чашу душевних мук до дна, а сам тим часом крутився біля годинникаря Лаубшада та його годинників, що пожирали час, ще раз спробував щастя в музиканта Майна, але той уже не дозволяв собі й душу закропити, тільки гарцював зі своєю трубою по нотах оркестру штурмовиків-кавалеристів, вигляд мав доглянутий і бравий, тоді як чотири його кішки, ці релікти запійних, однак надзвичайно музикальних часів, помалу підупадали, бо харчувалися сяк-так. Зате Мацерата, що, поки була жива матуся, випивав лише за компанію, я частенько заставав пізнього вечора з осклілим поглядом за невеликою чарчиною. Він гортав фотоальбома, намагаючись, як оце тепер роблю я, оживити бідолашну матусю на світлішому чи темнішому прямокутнику, до півночі наплакувався так, що починав розмовляти з Гітлером чи Бетговеном, які там само похмуро висіли один навпроти одного, довірчо звертався до них на «ти» і нібито діставав відповіді від генія, що був, до речі, глухий, тоді як непитущий фюрер мовчав, позаяк Мацерат, цей дрібний і п'яний керівник партійного осередку, на увагу провидіння не заслуговував.

Якось у вівторок — пригадувати з такою точністю мені допомагає барабан — я таки діждався свого. Герберт вифрантився, себто дав матері почистити холодною кавою сині, вгорі вузькі, внизу широкі штани, вліз у свої тихоступи на м'якій підошві, пірнув у піджак на гудзиках з якорями, покропив біле шовкове кашне, роздобуте у Вільній гавані, одеколоном, що виріс також на безмитному перегної тої ж таки гавані, й невдовзі постав переді мною — квадратний, церемонний і в синьому кашкеті.

— Вийду погляну, як там щодо халтурки, — кинув Герберт і хвацько збив ліворуч набакир кашкета — такого носив ґрос-адмірал і головний інспектор військово-морського флоту принц Гайнріх Прусський.

Матінка Тручинська опустила газету.

Уже другого дня Герберт мав і роботу, й уніформу. Тепер мій товариш ходив у темно-сірому, а не в митно-зеленому; він став доглядачем у Музеї морського судноплавства.

Як і все, що було варто зберігати в цьому місті — а воно вже саме собою гідне того, щоб його зберігати, — скарби Музею морського судноплавства заповнювали давню, також музейну на вигляд патриціанську будівлю, де знадвору збереглася кам'яна тераса й химерний, досить насичений орнамент на фасаді, а всередині — різьблення на темному дубі й кручені сходи. Тут зібрали й старанно увічнили в каталогах історію портового міста, яке завжди славилося тим, що серед численних могутніх, однак переважно бідних сусідів уміло нагромаджувати й утримувати небачені багатства. О, ці привілеї, викуплені в магістрів рицарських орденів та польських королів і скрупульозно закріплені в грамотах! А оті кольорові Гравюри, що закарбували численні облоги морської фортеці в гирлі Вісли! Ось у міських мурах — бідолаха Станіслав Лещинський, що втікає від саксонського короля. На олійному полотні добре видно, як йому страшно. Жахливо перелякані й примас Потоцький та французький посланник де Монті, адже росіяни під орудою генерала Ласкі взяли місто в облогу. І скрізь — детальні підписи, можна навіть прочитати назви французьких суден під прапором з лілією, що стоять на рейді. Стрілка вказує: на цьому судні король Станіслав Лещинський утікав до Лотарингії, коли третього серпня місто довелося здати. Проте основну частину виставлених експонатів становили трофеї, здобуті в переможних війнах, адже програні війни передають музеям трофеї рідко, а то й узагалі не передають.

А гордістю експозиції була галіонна фігура з великого флорентійського галіаса, що, хоч і прописаний до порту Брюґе, належав двом вихідцям із Флоренції, купцям Портінарі й Тані. У квітні тисяча чотириста сімдесят третього року цей галіас пощастило захопити данцизьким піратам і міським капітанам Паулю Бенеке та Мартінові Бардевіку, що курсували біля зеландського берега перед гаванню Слуйс. Висадившись на судно, вони відразу порішили всю численну команду вкупі з офіцерами й капітанами, а саме судно й усе, що на ньому було, доправили до Данцига. Складану картину зі «Страшним судом» художника Мемлінґа й золоту купіль — і те, й те за дорученням флорентійця Тані було виготовлено для однієї флорентійської церкви — виставили в Марієнкірхе; наскільки я знаю, «Страшний суд» і досі тішить католицьке око в Польщі. Яка доля спіткала галіонну фігуру по війні, й досі невідомо. Але за моїх часів вона зберігалася в Музеї морського судноплавства.

Пишно-дерев'яна, зеленувато-гола жінка, що поверх поривно відстовбурчених персів бурштиновими очима дивиться просто перед себе з-під здійнятих догори й недбало перехрещених рук із розчепіреними пальцями. І ось ця жінка, ця галіонна фігура приносила біду. Різьбареві, що зажив слави виготовленням таких дерев'яних галіонів, цю фігуру замовив купець Портінарі, звелівши відтворити форми однієї юної фламандки, любої його серцю. Та щойно ця зелена фігура піднеслася під бугшпритом галеаса, саму дівчину, як тоді часто траплялося, звинуватили в чаклунстві. Але перше ніж її охопило яскраве полум'я, вона, не витримавши тортур, виказала свого покровителя, флорентійського купця, а заразом і різьбара, який так вдало відтворив її форми. Розповідали, що Портінарі повісився, позаяк боявся вогнища. А різьбареві повідрубували обидві його обдаровані руки, щоб йому вже не кортіло виготовляти з відьом галіонні фігури. Ще не завершився в Брюґе той процес, що привернув до себе таку велику увагу — адже Портінарі був дуже багатий чоловік, — як судно з тією галіонною фігурою вже опинилося в руках піратської ватаги Пауля Бенеке. Синьйор Тані, другий купець, відразу впав від піратської сокири. Сам Пауль Бенека теж не довго топтав ряст: за кілька років він не засяг помилування в патриціїв рідного міста, і його втопили в дворі Ярусної вежі. Судна, на які після смерти Бенеке ставили ту фігуру, відразу, ще в гавані, й згоряли, до того ж вогонь перекидавсь і на сусідні судна. Згоряло все, крім, певна річ, самої фігури, — вогонь її просто не брав, а завдяки своїм гармонійним формам вона знов і знов знаходила любителів з-поміж судновласників. Та скоро лиш та бабера посідала своє одвічне місце на носі судна, як за спиною в неї серед доти миролюбних моряків спалахував бунт, і команда відчутно меншала. Безславний похід данцизького флоту під орудою вельми талановитого Ебергарда Фербера проти Данії в тисяча п'ятсот двадцять другому році завершився падінням Фербера й кривавим заколотом у самому місті. Щоправда, в історії йдеться про релігійний розбрат (у двадцять третьому році протестантський пастор Геґе повів натовп іконоборців на штурм сімох міських парафіяльних церков), але нас так і пориває скласти провину за цю довготривалу напасть на галіонну фігуру: ніс ферберського судна прикрашала саме вона.

Коли через п'ятдесят років Стефан Баторій узяв місто в облогу й не домігся успіху, Каспар Єшке, абат Олівського монастиря, в своїх проповідях відверто звинуватив у всьому галіонну фігуру, оту гріховну баберу. Польський король одержав її в дарунок від міста, возив із собою в польовому таборі й прислухався до її лихих порад. Ми не знаємо, який вплив та дерев'яна дама мала на шведські походи проти міста, на багаторічне ув'язнення релігійного фаната доктора Еґідіуса Штрауха, що провадив таємні перемовини зі шведами, а також вимагав спалити на вогнищі ту зелену бабенцію, яка знов повернулась до міста. Ходять темні чутки про те, нібито один поет на ім'я Опіц, що втік із Сілезії, на кілька років знайшов притулок у місті, однак дуже молодим помер, бо десь на горищі знайшов ту згубливу різьблену деревину й спробував оспівати її у віршах.

Аж наприкінці вісімнадцятого сторіччя, у добу поділів Польщі, пруссаки, яким довелося брати місто силоміць, видали королівсько-прусську заборону на «дерев'яну Ніобу». Так її вперше документально назвали на ім'я і відразу евакуювали чи, правильніше сказати, ув'язнили до тієї ж таки Ярусної вежі, в дворі якої колись утопили Пауля Бенеке й саме з галереї якої я вперше (і то успішно!) випробував, на що здатний мій голос на відстані, — ув'язнили для того, щоб серед щонайвингуканіших витворів людської фантазії, тобто знарядь тортур, вона спокійнісінько перебула собі все дев'ятнадцяте сторіччя.

Та коли в тридцять другому році я вибрався на Ярусну вежу і своїм голосом потрощив вікна у фойє Міського театру, Ніобу — люди називали її «Зеленою дівкою» або просто «Зеленавкою» — ще за багато років до того, хвалити Бога, винесли з камери тортур на вежі. Якби не це, то ще хтозна, чи пощастило б мені вчинити такий успішний напад на ту класичну будівлю.

З камери тортур, яка тримала Ніобу в шорах, її забрав і, відразу після утворення Вільного міста, перевіз до щойно заснованого Музею морського судноплавства його директор, чоловік заїжджий і необізнаний. Невдовзі той запопадливий директор помер від зараження крови — він заробив його, прикріплюючи табличку з написом, що тут виставлено галіонну фігуру, яка відгукується на ім'я Ніоба. Його наступник, обачний знавець міської історії, вирішив знов виселити Ніобу з музею. Він надумав подарувати цю небезпечну дерев'яну дівку місту Любеку, й тільки завдяки тому, що любекці того дарунка не прийняли, містечко на річці Траве, якщо не брати до уваги його цегляних церков, досить щасливо пережило бомбардування.

А Ніоба, або ще «Зеленавка», так і лишилася в музеї й за якихось неповних чотирнадцять років його історії довела до скону двох директорів — але не того обачного, той перевівся кудись-інде, — загибелі у неї в ногах літнього священика, насильницької смерти одного студента Технічного інституту, двох старшокласників з гімназії св. Петра, які тільки-тільки успішно поскладали іспити на атестат зрілости, і чотирьох надійних, переважно одружених музейних доглядачів.

Усіх їх, зокрема й студента, знаходили з просвітленим обличчям, а в грудях у кожного стримів один із тих гострих предметів, які трапляються лише в Музеї морського судноплавства: різаки для вітрил, абордажні гаки, гарпуни, вишукано карбовані гостряки списів із Золотого берега, голки, якими зшивають вітрила. І тільки другий старшокласник скористався спершу власним складаним ножиком, а вже потім — звичайним шкільним циркулем, бо незадовго до його смерти всі гострі речі в музеї або взяли на ланцюги, або поховали під скло.

Після кожного такого смертельного випадку криміналісти з комісії, що розслідувала вбивства, заявляли про трагічне самогубство, проте в місті, ба навіть на сторінках газет, зринали твердження про те, нібито до цього «доклала рук Зелена дівка». На Ніобу падали серйозні підозри в тому, що це вона спроваджувала на той світ чоловіків і хлопців. Розгоралися дебати, газети, щоб люди мали змогу вільно обмінюватися думками, відводили темі «Ніоба» окремі колонки; писалося там про фатальні історії. Міська влада заявляла, що все це — пережитки минулого й забобони: ніхто, мовляв, і не подумає вживати якихось необачних, нерозважливих заходів, поки не буде доказів, що тут діється справді щось загадкове.

Отож та зелена дровиняка й далі лишалася оздобою Музею морського судноплавства, позаяк і Краєзнавчий музей в Оліві, й Міський музей на Фляйшергасе, й Будинок-музей бюргерських зібрань, присвячених пам'яти короля Артура, відмовилися дати притулок цій ласій на чоловіків німфоманці.

У музеї бракувало доглядачів. Стерегти дерев'яну діву відмовлялися не лише доглядачі. Навіть відвідувачі й ті оминали залу з цією бурштиноокою. Тривалий час за ренесансними вікнами, що надавали скульптурі з такими пропорційними формами сприятливе бічне освітлення, панувала тиша. Зеленавка збирала на собі пил. Прибиральниці сюди вже й не зазирали. Фотографи, колись такі надокучливі — один із них невдовзі після того, як клацнув галіонну фігуру, помер хоч і природною, та, з огляду на той знімок, усе ж таки підозрілою смертю, — отож фотографи вже не робили з лампою-спалахом світлин того смертоносного творіння й не надавали їх газетам Вільного міста, Польщі, Німецького райху, а то й Франції; ба більше, вони познищували в своїх архівах усі портрети Ніоби й надалі знімали тільки приїзди і від'їзди всіляких президентів, глав держав та королів на вигнанні й жили очікуванням запланованих заходів — виставок свійської птиці, партійних з'їздів у райху, автомобільних перегонів та весняних повеней.

Так воно й було, поки Герберт Тручинський, який не бажав уже кельнерувати й нізащо в світі не хотів іти в митники, у мишачо-сірій уніформі музейного доглядача сів на шкіряний стілець під дверема до тієї зали, що її люди називали «Зеленавчиною світличкою».

Уже першого робочого дня я провів Герберта до трамвайної зупинки на Макс-Гальбе-плац. Я дуже за нього тривожився.

— Вертай додому, Оскарчику. Я не можу взяти тебе з собою.

Але я з барабаном і паличками так настирливо стовбичив перед очима свого старшого товариша, що він зрештою сказав:

— Ну, тоді дійдеш зі мною до Високої брами. Але потім поїдеш додому, і гляди мені, не пустуй!

Проте біля Високої брами сідати на п'ятий трамвай я не схотів, і Герберт узяв мене ще до вулиці Святого Духа. Біля музею, уже на сходах перед терасою, він спробував скараскатися мене ще раз і нарешті, зітхнувши, купив мені в касі дитячого квитка. Щоправда, я мав уже чотирнадцять, і мені належало купувати дорослого квитка, але яке їм було до цього діло!

День ми провели спокійно, по-дружньому. Відвідувачів катма, контролювати нікого. Час від часу я з півгодинки барабанив, час від часу Герберт на годинку засинав. Ніоба зирила перед себе бурштиновими очицями й випинала свої перса до мети, яка нашою метою аж ніяк не була. Ми про ту дровиняку, по суті, й не думали.

— Вона взагалі не в моєму стилі, — відмахнувся Герберт. — Ти тільки поглянь на оті складки жиру, на оте подвійне підборіддя! — Він схилив голову набік і критикував Зеленавку далі. — Ну, а тіло? Це ж двостулкова шафа, а не тіло! А Герберт любить жіночок тендітних — щоб та курвочка була, мов лялечка!

Я слухав, як Герберт велемовно розводиться про свій тип жінок, спостерігав, як він величезними, мов лопата, руками виліплює образ граційної особи жіночої статі, що довго ще лишався, та, власне, лишається й досі, навіть схований під халатиком сестри-жалібниці, моїм жіночим ідеалом.

Уже на третій день нашої роботи в музеї ми зважилися відійти від стільця під дверима. Вдаючи, ніби надумали прибирати, — а зала й справді мала жахливий вигляд, — змітаючи дорогою з дубових панелей пил, павутиння й косариків, ми з Гербертом у буквальному розумінні слова прокладали собі шлях до «Зеленавчиної світлички» й нарешті підступили до освітленої зеленої жінки з дерева, від якої падала тінь. Не можна сказати, що ми були до Ніоби геть байдужі. Надто вже демонстративно несла вона свою вроду — хоч і пишну, а проте, поза всяким сумнівом, не позбавлену форм. Але ми з Гербертом милувалися нею не очима тих, хто прагне володіти. Ні, ми хотіли окинути її поглядом тверезих знавців, що люблять усе добре зважити. Герберт і я, два цілком спокійні, перейняті холодним захватом естети, вимірювали за правилом великого пальця жіночі пропорції, взявши за класичну основу восьмикрат збільшену висоту голови. Усі поздовжні розміри в Ніоби цим вимогам відповідали, крім, хіба що, трохи закоротких стегон, а ось щодо поперечних розмірів — клуби, плечі, огруддя, — то вона відповідала радше канонам голландським, аніж грецьким.

Герберт опустив великого пальця й сказав:

— Як на мій смак, то в ліжку вона була б аж надто гаряча. О, в Орі й Фарвасері Герберт з такими наборюкався! Ні, аж стільки мені від жінки не треба. — Герберт був калач тертий. — А ось якби вона була лише трішечки в тілі — така собі билиночка, коли аж страх бере, щоб її не переламати в талії, — о, тоді Герберт з дорогою душею.

Звісно, якби дійшло до діла, то ми з Гербертом не мали б нічого проти й Ніоби, й того, щоб з такою поборюкатися. Герберт добре знав, що бажана чи небажана йому пасивність або активність голих чи напівголих жінок — це риси, не конче притаманні, скажімо, струнким і граційним, так само як і не конче позбавлені цих рис повні чи навіть гладкі; трапляються такі собі тихенькі з вигляду дівчата, які секунди не полежать спокійно, і гладенні бабери, в яких, мов ото вода в затоні, ніщо й не ворухнеться. Ми з Гербертом зумисне все спрощували, зводили до одного знаменника й ображали Ніобу — свідомо й щораз непростиміше. Так, наприклад, Герберт підняв мене на руки, і я барабанив обома паличками на персах у тої бабенції доти, доки з її численних, але порожніх ходів — завдяки обприскуванню з них пощастило викурити шашеля — посипалися кумедні хмарки деревного борошна. Поки я барабанив, ми обидва не зводили погляду зі шматочків бурштину, що правили їй за очі. Ніщо не змигнуло, не кліпнуло, не пустило сльозу. Ніщо загрозливо не примружилося, не заскалилось до сповнених ненавистю щілинок. Обоє шліфованих, радше жовтуватих, ніж червонуватих, вкраплень цілковито, хоча через свою опуклість і спотворено, віддзеркалювали все, що було в залі, й навіть частину осяяних сонцем вікон. Бурштин оманливий, хто ж цього не знає! Ми також знали, яка підступна буває ця смола, піднесена до рівня коштовности. І все ж уперто й нерозважливо, як це вміють робити тільки чоловіки, й далі поділяючи все жіноче на активне й пасивне, ми витлумачували очевидну байдужість Ніоби на свою користь. Ми почувалися впевнено. Герберт, уїдливо схлипуючи, забив їй у коліно цвяха. Кожен його удар болем віддавався в моєму коліні, а вона й бровою не повела. Ми казилися перед тією пишно-зеленою дровинякою як могли. Герберт накинув на себе шинелю англійського адмірала, озброївся далекоглядною трубою, а на довершення ще й нацупив адміральського кашкета. А я вдягнув червону камізельку, надів довгу чоловічу перуку й став адміральським пажем. Ми грали в Трафальгар, обстрілювали Копенгаген, розганяли Наполеонову флотилію під Абукіром, огинали на вітрильнику той чи той мис, ставали в пози історичні, потім знов у сучасні — і все це на очах у тієї галіонної фігури з формами голландської відьми, що, як нам здавалося, все схвалювала або просто нічого не помічала.

Тепер я вже знаю, що бачити вміє все, і ніщо не лишається непобаченим, і навіть у шпалер пам'ять краща, ніж у людей. І це — аж ніяк не милостивий Господь, який усе бачить! Досить звичайнісінької табуретки на кухні, пліука в шафі, попільниці з недокурками чи дерев'яного зображення жінки на ім’я Ніоба — і ось уже будь-якому вчинку є свідок, і цей свідок нічого не забуває.

Два тижні чи й довше пропрацювали ми в Музеї морського судноплавства. Герберт подарував мені барабана й уже вдруге приніс матінці Тручинській тижневий заробок з доплатою за небезпечні умови праці. А якось у вівторок, позаяк щопонеділка музей зачинено, в касі мені не продали дитячого квитка й до музею не впустили. Герберт поцікавився чому. Касир, хоч і буркотливо, однак досить доброзичливо, завів мову про скаргу, яку буцімто хтось подав, і тепер, мовляв, так далі не піде, і дітей уже пускати не можна. Хлопчиків батько, мовляв, проти, тобто він не заперечує, щоб я сидів унизу біля каси, адже йому, підприємцеві й удівцеві, ніколи дивитися за сином, але до зали, до «Зеленавчиної світлички», мені тепер зась, бо це безвідповідально.

Герберт уже ладен був здатись, однак я підштовхував його, підструнчував, і тоді він сказав, що, з одного боку, касир має рацію, але з другого — я для нього, Герберта, мовляв, наче талісман, янгол-охоронець, потім іще завів мову про дитячу невинність, за якою він, мовляв, наче за стіною. Одне слово, Герберт із тим касиром, можна сказати, потоваришував і таки домігся, щоб мене того дня до музею впустили — востаннє, як попередив касир.

Отож я, тримаючись за руку свого старшого товариша, ще раз зійшов вигадливими і, як завжди, свіжонатертими крученими сходами на третій поверх, де мешкала Ніоба. Ранок видався тихий, а день — іще тихіший. Герберт сидів, приплющивши очі, на своєму шкіряному стільці, оббитому цвяхами з мідними головками. Я примостився у нього в ногах. Барабан мовчав. Позадиравши голови, ми дивилися на ганзейські військово-морські судна, фрегати, корвети, п’ятищогловики, галери й шлюпки, каботажні вітрильники й кліпери, що висіли під дубовою обшивкою стелі, очікуючи ходового вітру. Ми розглядали цю флотилію моделей, разом з нею очікували на свіжий бриз, боялися штилю цієї світлички й робили все це з одним лише наміром: щоб не дивитися на Ніобу й не боятися її. Ох, чого б тільки ми не віддали за настирливе шурхотіння шашеля, яке вказувало б на те, що нутро цієї зеленої дровиняки хоч і поволі, та все ж неухильно порохнявіє й порожніє, що Ніоба також тлінна. Але її не точив жоден шашіль. Реставратор зробив цю дерев'яну плоть неприступною для жучків і невмирущою. Отож нам лишилася тільки ота флотилія моделей та безглузда надія на ходовий вітер, химерна гра зі страхом перед Ніобою, від якої ми відмежувалися, яку щосили намагалися не помічати й про яку, може, навіть забули б, якби пообіднє сонце, сяйнувши різко й влучно, не вразило бурштину в лівому оці й не змусило камінь зблиснути.

А втім, той спалах не мав би нас аж так здивувати. Адже ми вже знали, коли саме на третій поверх Музею морського судноплавства пополудні зазирає сонце, знали, котру годину пробило чи ось-ось проб'є, коли світло падає з боку карниза й осяває ганзейські військово-морські судна. Своє діло робили й церкви Правого міста, Старого міста й Порохового міста: рух сонячного світла, в якому здіймалися хмарки пилу, вони пов'язували з часом своїх годинників, а нашу історичну колекцію оздоблювало їхнім — також історичним — передзвоном. Не дивно, що для нас і сонце набуло історичних рис, дозріло, щоб стати експонатом і зайти в підозрілу змову з Ніобиними бурштиновими очима.

Однак пополудні того дня, коли ми не мали ні бажання, ні снаги справляти грища й викидати всілякі зухвалі коники, той зблиск у погляді зазвичай безживної дровиняки вразив нас із подвійною силою. Ми пригнічено чекали, поки мине півгодини, які нам ще належало просидіти. Рівно о п'ятій музей зачинили.

А другого дня Герберт заступив на свій пост без мене. Я провів його до музею, однак очікувати біля каси не схотів, а знайшов собі місцину навпроти патриціанського будинку. Я сидів з барабаном на гранітній кулі, ззаду в якої виростав хвіст, і дорослі користалися ним замість поручнів. Зайве казати, що й другий бік сходів охороняла така сама куля з таким самим чавунним хвостом. За палички я брався рідко, зате ж барабанив жахливо гучно, протестуючи проти перехожих — переважно жіночої статі, — яким так і кортіло спинитися переді мною, поцікавитись, як мене звати й погладити спітнілою долонею мій хоч і короткий, зате ледь кучерявий і вже тоді гарненький чубчик. Наставала обідня пора. У кінці вулиці Святого Духу цегляною квочкою стовбурчилася чорно-руда церква Святої Марії, обтикана невеличкими зеленими вежками під гладкою, наче набряклою, вежею. Голуби раз у раз випурхували з отворів у мурах вежі, падали на землю неподалік від мене, туркотіли казна-що, сном-духом не відаючи, доки ще ця квочка сидітиме, кого вона висиджує і чи її віковічне висиджування не обернулося зрештою на самоціль.

Ополудні Герберт вийшов надвір. З коробки зі сніданком, яку матінка Тручинська напхала так, що вона ледве закрилася, він дістав мені бутерброда — два окрайці хліба, намазані смальцем і з кров'янкою в палець завтовшки посередині. Їсти я не хотів, і він підбадьорливо й машинально кивнув мені головою. Зрештою я таки взявся за той бутерброд, а Герберт, нічого не ївши, закурив сигарету. Перше ніж повертатися до музею, він заскочив до шинку на Бротбенкенґасе й перехилив дві чи три чарки ялівцівки. Поки він пив, я не зводив погляду з його борлака. Щось не до шмиги було мені те, як мій товариш перехиляє ті чарки. І навіть коли він уже давно зник на кручених сходах у музеї, а я знов умостився на гранітну кулю, перед очима в Оскара все ще посмикувався Гербертів борлак.

Пістряво-блідим музейним фасадом поволі проповзав день. Він перебирався від кренделика до кренделика, осідлував німф і роги достатку, поглинав гладких янголів, що пнулися до квітів, робив перестиглими намальовані Грона стиглого винограду, наскочив на сільське свято, погрався там у піжмурки, забрався на повиту трояндами гойдалку, ушляхетнив міських мешканців у шароварах, що саме влаштували торги, схопив оленя, за яким гналися собаки, й нарешті дістався до того вікна на третьому поверсі, котре давало сонцю хоч і не надовго, а проте навік осяяти бурштинове око.

Я неквапно з'їхав із гранітної кулі. Барабан лунко вдарився в покритий плісенню камінь. Від білої обичайки і яскравих язичків полум'я на ній відлущився лак і кількома білими та червоними цятками впав на сходи до тераси.

Мабуть, я саме щось бубонів собі під ніс — проказував молитву чи якусь лічилку, принаймні невдовзі до музейного порталу підкотила машина невідкладної допомоги. Перехожі вишикувалися обабіч входу. Оскарові пощастило прослизнути разом із санітарами досередини. Сходи нагору я знайшов швидше, ніж санітари, хоч після стількох нещасливих випадків у музеї вони мали б усе ж таки знати, як там розташовані зали.

Побачивши Герберта, я мало не зареготав. Мій товариш висів на Ніобі спереду — він надумав з тою дровинякою злягтися! За його головою її голови не було видно. Руками він обхопив її здійняті догори й перехрещені руки. Сорочки на ньому не було. Згодом її знайшли ретельно згорненою на шкіряному стільці під дверима. Спину в Герберта вздовж і впоперек укривали рубці. Я перечитав те письмо й перелічив карби. Не бракувало жодного. Але й натяку на нову мітку теж не видно було.

Санітари, що ринули до зали невдовзі після мене, ледве відняли Герберта від Ніоби. Пойнятий жагою, він зірвав з ланцюга двосічну корабельну сокиру з коротким сокирищем, одне її лезо ввігнав у дерев'яну Ніобу, а на друге, беручи ту бабенцію, нахромився сам. Угорі Гербертові ще пощастило щільно злитися з нею, а ось унизу, де в нього й досі вперто й безглуздо стриміло з розстебнутих штанів, йому так і не пощастило знайти, куди кинути свій якір.

Герберта накрили ковдрою з написом «Міська невідкладна допомога», і Оскар, як і щоразу, коли щось утрачав, повернувся до свого барабана. Він не кидав гамселити кулаками по блясі навіть тоді, коли музейні службовці вивели його із «Зеленавчиної світлички» сходами вниз, а тоді відвезли поліційною машиною додому.

Навіть тепер, у цьому лікувально-опікунському інтернаті, Оскар, пригадуючи ту спробу плоті покохатися з деревом, мусить давати волю кулакам, щоб іще раз поблукати по краяній-перекраяній, строкатій спині Герберта Тручинського, поблукати твердим і чутливим лабіринтом рубців, який усе передбачає й провіщає, все перевершує своєю твердістю й чутливістю. Немовби незрячий, перечитує Оскар письмена на тій спині.

Аж тепер, коли Герберта відірвали від тієї глухої до кохання різьбленої дровиняки, входить Бруно, мій санітар, і вся його схожа на грушу голова — саме втілення відчаю. Він обережно забирає з барабана мої кулаки, чіпляє ту бляшанку на лівий стояк у ногах мого залізного ліжка, поправляє на мені ковдру.

— Але ж пане Мацерат, — застерігає він мене, — якщо ви так гучно гупатимете в барабан, то десь іще почують, що тут гупають у барабан аж надто гучно. Чи не бажаєте ви зробити перерву чи хоч би барабанити трохи тихіше?

Що ж, Бруно, я спробую продиктувати своїй бляшанці ще один, уже тихіший розділ, хоч саме ця тема ревіла б ревом зголоднілого оркестру.

Віра, Надія, Любов

Був собі колись один музикант, звали його Майн, і він чудесно грав на трубі. Мешкав той Майн на п'ятому поверсі будинку з помешканнями на винайм, під дахом, тримав чотирьох кішок, одну з яких звали Бісмарк, і від рання до смеркання прикладався до пляшки з ялівцівкою. І випивав він доти, доки біда змусила його прохмелитися.

Нині Оскар ще не годен по-справжньому повірити в передвістку. А тим часом уже й тоді багато що віщувало біду, яка натягала щораз більші чоботи, й у щораз більших чоботях простувало чимдалі розгонистішою ходою з наміром рознести біду по всіх усюдах. І саме в цей час помирає мій товариш Герберт Тручинський, помирає від рани в грудях, якої йому завдала одна дерев'яна бабера. А ось сама бабера не помирає, ні. Її опечатують і переносять до музейного запасника — буцімто на реставрацію. Одначе біду до запасника не сховаєш. Разом зі стічними водами біда потрапляє до каналізації, проникає в газогінні труби, приходить у кожен дім, і ніхто з тих, хто ставить каструлю на синювате полум'я, навіть не здогадується, що супчик його вариться на біді.

Коли Герберта ховали на Аанґфурському кладовищі, я вдруге побачив Пришелепка Лео, з яким познайомився на кладовищі у Брентау. І всім нам — матінці Тручинській, Густі, Фріцові й Марії Тручинській, гладкій пані Катер, старому Гайландту, який на свята різав для матінки Тручинської Фріцових кролів, моєму гаданому батькові Мацерату, що великодушно, намагаючись якомога виставити це напоказ, узяв на себе добру половину похоронних витрат, а також Янові Бронському (цей Герберта навряд чи й знав, а прийшов тільки задля того, щоб на нейтральній кладовищенській території побачитися з Мацератом, а може, й зі мною), — всім нам Пришелепко Лео, пускаючи слину й подаючи тремтячу руку в білій, укритій пліснявою рукавичці, плутано висловлював співчуття, в якому важко було відрізнити радість від горя.

Та коли рукавичка Пришелепка Лео трепетно пурхнула до музиканта Майна, який прийшов наполовину в цивільному, наполовину у формі штурмовика, явилася ще одна передвістка майбутньої біди.

Злиняла рукавичка скинулася вгору й попливла над могилами, потягнувши за собою Лео. Пролунав його крик, одначе те, що уривками слів зависало на кладовищенських кущах, було аж ніяк не співчуття.

Від трубача Майна ніхто не відступав. І все ж у гурті тих, хто прийшов на похорон, цей чоловік, якого впізнав і вшанував своєю увагою Лео Пришелепко, стояв осібно, знічено вовтузячись зі своєю трубою, яку приніс із собою вмисне і на якій так чудесно вигравав перед цим над Гербертовою могилою. Атож, просто-таки чудесно, бо Майн заздалегідь хильнув ялівцівки, чого вже давно не робив, бо смерть однолітка Герберта взяла його глибоко за душу, тоді як мене й мого барабана ця смерть змусила замовкнути.

Був собі колись один музикант, звали його Майн, і він чудесно грав на трубі. Мешкав той Майн на п'ятому поверсі будинку з помешканнями на винайм, під дахом, тримав чотирьох кішок, одну з яких звали Бісмарк, і від рання до смеркання прикладався до пляшки з ялівцівкою, аж поки — якщо не помиляюся, наприкінці тридцять шостого чи на початку тридцять сьомого року — вступив до оркестру при кінному загоні штурмовиків і там, уже як трубач, почав трубити хоч і грамотніше, проте вже не так чудесно, бо, нацупивши на себе шкіряні рейтузи, мусив зректися ялівцівки й дудіти в свою бляшанку тільки на тверезу голову й то гучно.

І коли в штурмовика Майна помер товариш його юности Герберт Тручинський, з яким вони у двадцяті роки входили спершу до комуністичної молодіжної групи, а згодом платили членські внески «Червоним соколам», коли Герберта опускали в могилу, Майн схопивсь і за трубу, й за пляшку з ялівцівкою воднораз.

Бо грати він хотів чудесно, а не тверезо, бо, навіть сидячи верхи на гнідому, не втратив музичного слуху, а тому, вже на кладовищі, хильнув іще ковток і, навіть граючи, не скидав із себе цивільного плаща, накинутого поверх уніформи, хоч спершу мав намір трубити на кладовищенській землі в коричневому мундирі, що-правда, простоволосий.

Був собі один штурмовик, який у плащі, накинутому поверх уніформи штурмовика-кіннотника, просто чудесно й просвітлено — після ялівцівки — трубив над могилою товариша юности. І коли отой Пришелепко Лео, яких можна побачити на кожному кладовищі, побажав висловити нам співчуття, кожне з нас те співчуття й вислухало. Потиснути білу рукавичку не випало лише штурмовикові, бо Лео штурмовика впізнав, злякався й, гучно скрикнувши, не вшанував його ні рукавичкою, ні співчуттям. І тоді штурмовик, не почувши співчуття, рушив з холодною трубою додому, де в помешканні під дахом і застав чотирьох своїх кішок.

Був собі один штурмовик, і звали його Майн. Ще відколи він щодня пив ялівцівку й чудесно грав на трубі, вдома у нього жили чотири кішки, й одну з них звали Бісмарк. Одного дня штурмовик Майн повернувся з похорону свого товариша юности Герберта Тручинського, знов уже тверезий і зажурений, бо йому хтось там не схотів висловити співчуття, і в помешканні з чотирма кішками йому стало на душі дуже самотньо. Кішки терлись об його кавалерійські чоботи, і Майн поклав їм на клапоть старої газети цілу гору оселедцевих голів. І кішки забули про його чоботи. Того дня в помешканні як ніколи пахло кішками, що, власне, були зовсім не кішки, а всі чотири — коти, одного з котрих звали Бісмарк, і ходив він у чорній шкурці на білих лапках. Але вдома у Майна ялівцівки, як на те, не було. І через це кішками — чи то пак котами — в помешканні пахло чимдалі дужче. Майн, либонь, міг би збігати по пляшечку й до нашої бакалійної крамниці — якби ж то він не жив на самісінькому п'ятому поверсі, аж під дахом. А сходів він боявсь, і боявся сусідів, перед якими досить частенько присягався, що жодна краплиночка ялівцівки вже не скропить його музикальних губів, що в нього почалося нове, тверезе-тверезісіньке життя, що відтепер для нього понад усе — лад, а не хмільні втіхи розбещеної і змарнованої юности.

Був собі чоловік, і звали його Майн. І ось одного дня в помешканні під дахом на душі йому стало дуже самотньо з чотирма котами, з яких одного звали Бісмарк, і котячий запах здався йому геть нестерпним, через те що вранці з цим чоловіком сталася прикра пригода, а ще через те, що вдома не знайшлося анітрохи ялівцівки. А позаяк та вранішня пригода й спрага діймали його чимдалі глибше і котячий запах через це давався взнаки чимдалі дужче, Майн, за фахом музикант і член духового оркестру в загоні штурмовиків-кіннотників, схопив коцюбку, що стояла під холодною грубою, і лупцював нею котів поти, поки йому нарешті здалося, що всі чотири, зокрема й той, котрий звався Бісмарк, уже пустилися духу, хоч котячий запах у помешканні й не став не таким різким.

Був собі один годинникар, і звали його Лаубшад, і жив він на другому поверсі у нашому будинку, в двокімнатному помешканні, вікна якого виходили у двір. Годинникар Лаубшад дружини не мав, він був членом націонал-соціалістської доброчинної спілки, а також товариства захисту тварин. Лаубшад мав добре серце й допомагав стати на ноги всім стомленим людям, хворим тваринам і зламаним годинникам. Якось пополудні, коли годинникар задумливо сидів край вікна, згадуючи про похорон одного із сусідів уранці, в око йому впав музикант Майн, що мешкав на п'ятому поверсі цього самого будинку; музикант саме виніс надвір щось у мішку з-під картоплі, і знизу мішок був мокрий, з нього навіть текло, — виніс і вкинув до одного з двох ящиків на сміття. Але той ящик був уже на три чверті заповнений, і музикантові ледве пощастило закрити його.

Були собі чотири коти, і одного з них звали Бісмарк. Господарем у тих котів був музикант на ім'я Майн. Коти були некастровані, й від них різко, просто нестерпно пахло, отож одного дня, коли музикантові той запах з особливих причин став особливо нестерпним, він узяв та й повбивав коцюбкою всіх чотирьох котів, повкидав їх до мішка з-під картоплі, зніс мішка сходами з п'ятого поверху вниз і поспішив якомога швидше запхати до сміттєвого ящика у дворі біля поперечини, на якій вибивали килими, бо мішковина була ріденька, і мішок уже на третьому поверсі почав протікати. А позаяк ящик уже й так був досить повненький, то музикантові довелося втрамбувати сміття своїм мішком, щоб закрити накривку. Та не встиг він вийти з двору на вулицю — адже повертатися до помешкання, пропахле котами, хоч уже й без котів, йому не хотілось, — як утрамбоване сміття почало розпрямлятися, підняло мішка, а разом з мішком і накривку на ящику.

Був собі один музикант, який повбивав чотирьох своїх котів, запхав їх до ящика на сміття й пішов з дому навідати друзів.

Був собі один годинникар, який задумливо сидів край вікна і спостерігав, як музикант Майн запхав до ящика на сміття щось у мішку з-під картоплі й пішов із двору, але невдовзі потому накривка на ящику зі сміттям почала підійматись і помалу підіймалася дедалі вище й вище.

Були собі чотири коти, і одного особливого дня — вони пахли тоді особливо різко — їх повбивали, повкидали до мішка з-під картоплі, а мішка запхали до ящика зі сміттям. Але коти, одного з яких звали Бісмарк, були ще не зовсім мертві — вони, як і всі коти, виявилися живучими. Отож вони заворушилися в мішку, внаслідок чого накривка на ящику зі сміттям піднялась, і годинникар Лаубшад, що й далі в задумі сидів край вікна, мимоволі запитав себе: «А вгадай, що в тому мішку, якого музикант Майн запхав до ящика зі сміттям?»

Був собі один годинникар, і він не міг спокійно дивитись, як у ящику зі сміттям щось ворушиться. Отож вийшов годинникар зі свого помешкання на другому поверсі, попростував у двір, підняв накривку на ящику зі сміттям і дістав мішка з чотирма побитими, але ще живими котами, щоб їх виходити. Проте вже вночі коти повмирали у нього на руках, і йому не лишилося нічого іншого, як звернутися зі скаргою до товариства захисту тварин, членом якого він був, а на додачу ще й повідомити керівництву місцевої партійної групи про знущання над тваринами, яке завдає шкоди партійній репутації.

Був собі один штурмовик, який убив чотирьох котів, а позаяк коти поздихали не зовсім, то вони його викрили, а один годинникар на нього доніс. Справа дійшла до суду, і штурмовикові довелося сплатити штраф. Окрім того, цей випадок обговорили й самі штурмовики, і нашого штурмовика Майна за негідну поведінку із штурмових загонів вигнали. І хоч наш штурмовик у ніч з дев'ятого на десяте листопада тридцять восьмого року, ту саму ніч, яку згодом назвали «кришталевою», виявив особливу хоробрість, підпалюючи вкупі з рештою штурмовиків синагогу на Міхаелісвеґ у Ланґфурі, а також докладав зусиль, коли другого ранку треба було випатрати кілька заздалегідь позначених крамниць, рішення вигнати його з лав штурмових загонів, попри всі його старання, лишилося без змін. За нелюдське знущання над тваринами його розжалували й викреслили зі списків. Аж через рік йому пощастило вступити до ополчення, яке згодом перейшло під оруду частин СС.

Був собі бакалійник, який одного дня в листопаді замкнув крамницю, бо в місті щось коїлося, взяв свого сина Оскара за руку й поїхав п'ятим трамваєм до Ланґґасівської брами, бо там, як і в Сопоті та Ланґфурі, горіла синагога. Власне, вона вже майже згоріла, й пожежники пильнували тільки, щоб вогонь не перекинувся на сусідні будівлі. Перед руїною люди в уніформі й у цивільному зносили на купу книжки, священні речі й диковинні тканини. Потім ту купу підпалили, і бакалійник, скориставшись нагодою, відігрів біля того громадського вогню свої пальці й свої почуття. А ось його син Оскар, бачачи, який натхненний і заклопотаний батько, непомітно вшився й подавсь у бік Цойґгауз-пасажу, бо потерпав за долю своїх біло-червоних барабанів з лакованої бляхи.

Був собі один торговець іграшками, і звали його Сиґізмунд Маркус, і з-поміж іншого продавав він і бляшані барабани, покриті білим та червоним лаком. А Оскар, про якого ми щойно згадували, був основним покупцем тих бляшаних барабанів, бо таку він мав роботу — барабанити й без бляшаного барабана не міг жити, не міг і не хотів. Тим-то він і подався від охопленої вогнем синагоги до Цойґгауз-пасажу, бо там мешкав той, хто доглядав його барабани. Одначе застав він доглядача в такому стані, в якому той уже не міг торгувати барабанами надалі й на цьому світі взагалі.

Це вони, ті самі піротехніки, від яких я, Оскар, сподівався втекти, вже навідалися переді мною до Маркуса, вмочили пензлі у фарбу, написали зютерлінським шрифтом навскіс на вітрині «єврейська свиня», потім — мабуть, невдоволені власним почерком — висадили підборами чобіт вітрину, і тепер про прізвисько, яким вони наділили Маркуса, можна було тільки здогадуватись. Знехтувавши дверима, вони ввійшли крізь розбиту вітрину до крамниці й заходилися там по-своєму, як це вміли робити лише вони, забавлятися іграшками.

Коли я так само, як і вони, ввійшов до крамниці крізь вітрину, то ще застав їх за тими забавами. Декотрі з них поспускали штани й понакладали бурих ковбас, в яких ще було видно неперетравлений горох, на вітрильники, мавпочок, що грали на скрипочці, й на мої барабани. Всі вони скидалися на музиканта Майна, носили, як і він, форму штурмовиків, але самого Майна серед них не було, як і десь інде не було, звісно, тих, що оце були тут. Один із них дістав кинджала й заходився розпорювати лялькам животики, і коли з тугенько напханого тільця, з ручок та ніжок сипалася сама тирса, він щоразу розчаровано опускав руки.

Я потерпав за свої барабани. Мої барабани їм не сподобалися. Перед їхньою люттю моя бляха була безпорадна, вона впала навколішки й принишкла. А ось Маркус від їхньої люті сховався. Але з ним побажали побесідувати, тільки стукати в його конторку не стали, а просто виламали двері, хоч вони були й незамкнені.

Торговець іграшками сидів за своїм письмовим столом. На рукавах його темно-сірого повсякденного костюма були, як завжди, нарукавники. Лупа на плечах свідчила про те, що шкіра під чубом у нього хвора. Один із них — на всіх його пальцях були голівки лялькової трупи з героєм Касперлє на чолі — штовхнув Маркуса дерев'яною головою бабусі Касперлє. Але заводити розмову з крамарем було вже пізно, як уже пізно було його й ображати.

На столі перед ним стояла склянка; він випив її до дна зі спраги, і та спрага пойняла його, певно, саме тієї миті, коли всіма скалками скрикнула вітрина його крамниці, й у роті в нього враз пересохло.

Був собі один барабанщик, і звали його Оскар. Коли в нього забрали торговця іграшками й розгромили крамницю того торговця, Оскар збагнув, що для барабанщиків заввишки як гномик — а він був саме такий — настають тяжкі часи. Тож він, виходячи з крамниці, вигріб з купи уламків одного цілого-цілісінького й два лише трохи пошкоджені барабани; обвішаний ними, він ступив за поріг, щоб на Вугільному базарі пошукати батька, який, мабуть, уже шукав сина й сам. Тим часом цей листопадовий день хилився до вечора. Біля Міського театру, неподалік від трамвайної зупинки, стояли віруючі жінки і змерзлі потворні дівчата, вони роздавали якісь релігійні книжечки, збирали в бляшані кухлики гроші й тримали на двох жердинах плаката зі словами з Першого послання Святого апостола Павла до коринтян, глава тринадцята. «Віра, Надія, Любов», — спромігся прочитати Оскар і почав гратися цими словами, як ото жонглер грається пляшками: легковір'я, бути при надії, любов — не картопля, не втрачай надії, любовний трикутник, віроломний напад. Невже ти віриш, що завтра буде дощ? Цілий легковірний народ вірив у Діда Мороза. Але Дід Мороз насправді виявився газівником. Я вірив, що це пахне горіхом і мигдалем. А пахло газом. Скоро настане перша передріздвяна неділя, принаймні я в це вірю. Спочатку відкрутять кран у першу неділю, потім у другу й нарешті в четверту, як ото відкручують газовий кран, щоб вірогідно запахло горіхами й мигдалем і щоб усі лускунчики й далі спокійно вірили. У що?

У те, що він іде! Він уже йде! І хто ж це прийшов? Маленький Ісус, Спаситель? Чи то небесний газівник із газометром під пахвою, який без угаву цокає? І він прорік: «Я — спаситель цього світу, без мене ви навіть не зварите їсти». І він виявився поступливим, і запропонував прийнятну ціну, й повідкручував свіжоначищені газові краники, й пустив у труби Святого Духа, щоб можна було зварити голуба. А ще він роздавав горіхи й мигдаль, і їх одразу лускали, і з них теж ішов дух і газ, отож легковірам не важко було в насиченому голубуватому повітрі в усіх газівниках перед універмагами побачити Дідів Морозів і немовлят Ісусиків — будь-яких завбільшки й на будь-які гроші. І тоді вони повірили в єдинорятівний газовий завод, який своїми газометрами, що показували то вищий, то нижчий тиск, символізував долю й за помірну плату влаштовував ті передріздвяні неділі, в які багато хто вірив у прийдешнє Різдво, однак напружені святкові дні спромоглися пережити лише ті, кому забракло припасів мигдалю та горіхів, хай навіть усі й вірили, нібито їх вистачить.

Та після того, як виявилося, що віра в Діда Мороза — це просто віра в газівника, люди спробували не зважати на послідовність у Посланні Святого Павла до коринтян і почати з любови. Казали: «Я тебе люблю, ох, як я тебе люблю! А ти себе теж любиш? Чи любиш ти мене? Скажи, ти справді мене любиш? Я себе теж люблю». І від такої безмежної любови вони називали одне одного «редисочками», любили редиску, кусали одне одного, одна редиска з любови відкушувала редиску в другої. Вони розповідали одне одному історії про дивовижну, неземну, але й про земну любов між редисками й, перше ніж укусити, шепотіли — палкі, спраглі й свіжі: «Скажи, редисочко, ти мене любиш? І я себе люблю».

Та після того, як вони з любови повідкушували одне в одного редиски, а віру в газівника оголосили державною релігією, після Віри й визначеної наперед Любови в крамниці залежалася, не знайшовши попиту, лише третя складова Послання до коринтян: Надія. І вони, ще хрумкаючи редиску, горіхи й мигдаль, уже плекали надію, що скоро настане кінець, і можна буде або розпочати все спочатку, або взятися за те саме, або після завершальних акордів, або ще під час завершальних акордів — так чи так, але з надією, що кінцю скоро настане кінець. Хоча чому саме кінець, і досі не знали. Лише мали надію, що кінець настане скоро, вже завтра, тільки ще, слід надіятись, не сьогодні, бо що ж вони робитимуть, коли кінець настане так зненацька? А коли кінець таки настав, вони хутенько обернули його на сповнений надій початок, бо в цій країні кінець — це завжди початок і надія в будь-якому кінці, навіть остаточному. Адже в Святому Письмі сказано: поки людина не втратила надію, вона у сповненому надій кінці знов і знов розпочинатиме все спочатку.

Але я — я не знаю. Я не знаю, приміром, що то за люди ховаються нині під бородами Дідів Морозів, не знаю, що носить такий Дід Мороз у торбі, не знаю, як закручують крани й перекривають газ, бо трубами вже знов — чи, може, й досі — тече передріздвяна неділя, не знаю — може, то тільки проба, не знаю, кому ця проба потрібна, не знаю, чи повірю я, що вони, слід надіятися, з любов'ю чистять газові крани, щоб вони кукурікали, не знаю, якого ранку, якого вечора, не знаю, чи це взагалі залежить від пори дня, бо любов часові не підвладна, а надія не має кінця-краю, а віра не знає меж, тільки знання й незнання прив'язані до часу й меж і здебільшого завчасу завершуються бородами, торбами й мигдалем, отож я знов мушу сказати: я не знаю, ні, я таки не знаю, чим вони, наприклад, начиняють кишки й чиї кишки можна начиняти, і не знаю, чим їх узагалі треба начиняти, хай навіть ціну кожної начинки написано — ретельно чи недбало, але в кожному разі читабельно, і все ж я не знаю, з чого складається ціна, не знаю, де, в яких словниках вони вишкрябують назви начинок, не знаю, чим вони начиняють словники і чим — кишки, не знаю, чиїм м'ясом, не знаю, чиєю мовою. Слова означають, різники замовчують, я краю кружальцями, ти розгортаєш книжки, я читаю те, що до вподоби мені, ти не знаєш, що до вподоби тобі. Ковбасні кружальця й цитати з кишок та книжок — і ми ніколи не довідаємось, кому довелося замовкнути навік, кому довелося заніміти, щоб було чим начиняти кишки, щоб заговорили книжки, густо-густо списані, напхані й спресовані; ні, я не знаю, я тільки здогадуюся: книжки й кишки начиняють словами й ковбасним фаршем ті самі різники, і нема ніякого Павла, того чоловіка звали Савл, він Савлом і був і, бувши Савлом, розповідав людям із Коринта про нечувано дешеві ковбаси, які він називав Вірою, Надією й Любов'ю, які розхвалював за те, що їх легко перетравлює шлунок, які він і понині накидає людям у щораз новому й новому образі Савла.

Але торговця іграшками вони в мене відібрали, прагнучи разом із ним зжити зі світу й іграшки.

Був собі один музикант, звали його Майн, і він чудесно грав на трубі.

Був собі один торговець іграшками, звали його Маркус, і продавав він бляшані барабани, полаковані білим і червоним.

Був собі один музикант, звали його Майн, і тримав він чотирьох котів, одного з яких звали Бісмарк.

Був собі один барабанщик, звали його Оскар, і він дуже любив торговця іграшками.

Був собі колись один музикант, звали його Майн, і він забив коцюбкою на смерть чотирьох своїх котів.

Був собі один годинникар, звали його Лаубшад, і він був членом товариства захисту тварин.

Був собі колись один барабанщик, звали його Оскар, і вони відібрали в нього торговця іграшками.

Був собі один торговець іграшками, звали його Маркус, і він забрав із собою з цього світу всі іграшки.

Був собі колись один музикант, звали його Майн, і якщо він не помер, то живе й досі і знов чудесно грає на трубі.

КНИГА ДРУГА

Брухт

День відвідин. Марія принесла мені нового барабана. Разом із бляшанкою вона хотіла була подати мені через ґратки біля ліжка й чек із крамниці іграшок, але я відмахнувся й натискав кнопку в ногах доти, доки прийшов Бруно, мій санітар, і зробив те, що робив щоразу, коли Марія приносила мені нового, загорненого в синій папір барабана. Бруно розв'язав шпагата на пакунку, папір відпав, і санітар майже врочисто дістав подарунка, а папір знову ретельно згорнув. Аж тепер Бруно з моєю новою бляшанкою в руках статечно ступив — а коли я кажу «статечно ступив», то саме статечну ступу й маю на увазі, — до умивальника, пустив теплу воду й обережно, щоб не подряпати ні білого, ні червоного лаку, відліпив від обичайки цінника.

Коли Марія, недовго засиджуючись і не надто стомлюючи мене, вже зібралася була йти, вона прихопила з собою й стару бляшанку, яку я побив, поки описував спину Герберта Тручинського, дерев'яну галіонну фігуру й тлумачив (можливо, трохи свавільно) Перше послання Святого Павла до коринтян, — прихопила, щоб у нас у підвалі покласти її до решти використаних бляшанок, які свого часу прислужилися моїм почасти діловим, почасти особистим справам.

Перше ніж піти, Марія сказала:

— Знаєш, а місця в підвалі лишилося вже небагато. Просто не знаю, куди зсипати картоплю на зиму.

Я тільки всміхнувся й пустив повз вухо бідкання хатньої господині, що промовляла Маріїними вустами, а тоді попрохав її занумерувати, як і належить, чорним чорнилом барабана, що відслужив своє, й перенести

занотовані мною на аркушику паперу дати й короткі відомості про його життєвий шлях до отого загального зошита, який уже багато років висить на внутрішньому боці дверей у підвалі й про мої бляшанки знає все, починаючи від сорок дев'ятого року.

Марія покірно кивнула головою, поцілувала мене на прощання й пішла. Їй і досі важко збагнути мою любов до порядку, ця любов її навіть трохи лякає. Маріїні побоювання Оскар добре розуміє, йому й самому не втямки, чому ця педантичність змушує його колекціонувати побиті барабани. До того ж він і тепер не хотів би, щоб та гора брухту лишалася в картопляному підвалі їхнього помешкання в Більку. Адже він по собі знає, що діти зневажливо ставляться до колекцій батьків, отож і його син Курт, діставши колись спадщину, на всі ті барабани в кращому разі просто махне рукою.

Тоді що ж мене спонукає кожнісінькі три тижні звертатися до Марії з проханням, яке, коли його щоразу виконувати, призведе до небажаних наслідків: наш підвал виявиться переповненим, і не буде куди засипати на зиму картоплю?

Невідчепна ідея, яка тепер нагадує про себе чимдалі рідше і яка полягає в тому, що, може, коли-небудь один із музеїв зацікавиться моїми понівеченими інструментами, виникла в мене ще тоді, як у підвалі зібралося їх уже кілька десятків. Виходить, причину моєї пристрасти до колекціонування слід шукати не тут. Скоріше — і що глибше я замислююся, то більше в цьому переконуюсь — в основі моєї колекціоманії лежить дуже простий комплекс: настане такий день, коли бляшані барабани скінчаться, стануть дивиною, опиняться під забороною, їм загрожуватиме знищення. Настане такий день, коли Оскарові доведеться ще віднести декотрі з барабанів, не надто побитих, до бляхаря, щоб той полагодив їх і допоміг мені завдяки тим залатаним ветеранам пережити жахливі безбарабанні часи.

Десь так, хоча, звісно, й іншими словами, визначають причину моєї манії збирати і лікарі в цьому лікувально-опікунському інтернаті. А фройляйн доктор Горнштетер навіть поцікавилася, який саме день можна вважати днем народження мого комплексу. І я досить однозначно назвав їй десяте листопада тридцять восьмого року: саме того дня я втратив Сиґізмунда Маркуса, який тримав склад із моїми барабанами. Коли навіть уже після смерти моєї бідолашної матусі мені стало дуже нелегко одержати вчасно новий барабан — адже візити щочетверга до Цойгауз-пасажу самі собою припинились, а Мацерат про мої інструменти дбав абияк, а Ян Бронський заходив до нас усе рідше й рідше, — то не важко уявити, наскільки безнадійнішим стало моє становище після того, як крамницю торговця іграшками розгромили, а вигляд її господаря, що сидів за прибраним письмовим столом, переконливо показав мені: жодного барабана Маркус тобі вже не подарує, Маркус уже не торгує іграшками, Маркус на віки вічні порвав ділові стосунки з фірмою, яка досі виробляла й поставляла для тебе такі гарненькі, лаковані біло-червоні барабани.

Однак тоді мені ще не хотілося вірити, що зі смертю торговця іграшками завершився й той ще досить радісний період гри — я просто вигріб собі з купи руїн, на які обернулася Маркусова крамниця, одну цілу й дві трохи погнуті на краях бляшанки, відніс ту здобич додому й гадав, що так подбав про своє майбутнє.

Ці інструменти я беріг, мов зіницю ока, барабанив рідко, тільки коли припікало аж-аж-аж, узагалі вже не брав до рук барабана пополудні й, хай і над силу, навіть за сніданком, хоч потім уже цілий день ходив сам не свій. Оскар звикав жити аскетом, він схуд, його показували докторові Голацу і його асистентці, сестрі-жалібниці Інзі, що ставала дедалі кістлявішою. Вони давали мені ліки солодкі, кислі, гіркі й узагалі позбавлені смаку, в усьому звинувачували мої залози, які, на думку доктора Голаца, своєю гіперабо гіпофункцією навперемін негативно впливали на моє здоров'я.

Щоб не ходити до Голаца, Оскар почав виявляти свій аскетизм стриманіше, поповнішав, улітку тридцять дев'ятого став приблизно тим самим трирічним Оскаром і остаточно добив останнього барабана, що лишився ще від Маркуса; так він заплатив за повернення своїх товстеньких щічок. Бляха без утаву деренчала, гуркотіла, скидала з себе білий і чорвоний лак, іржавіла й немилозвучно висіла в мене на пузі.

Просити допомоги в Мацерата не мало жодного сенсу, хоч загалом він був чоловік чуйний і навіть добрий. Після того, як померла моя бідолашна матуся, Мацерат тільки й думав, що про свої партійні справи, розважав душу на всіляких зустрічах із керівниками осередків або серед ночі, добряче випивши, гучно і довірливо розмовляв з портретами Гітлера й Бетговена в чорних рамцях, що висіли в нас у вітальні; в генія він намагався випитати про власну долю, у фюрера — про долю світу. А на тверезу голову свою долю Мацерат вбачав у тому, щоб збирати зимову допомогу.

Ох, не хочеться мені згадувати про ті неділі, коли збирали зимову допомогу. Одного з таких днів я навіть зробив марну спробу обзавестися новим барабаном. Мацерат, який від ранку до полудня збирав ту допомогу на вулиці Центральній перед кінотеатром, а також перед універсальним магазином Штернфельда, в обідню пору прийшов додому й підігрів собі й мені кенінґсберзькі фрикадельки. Після того смачного, як я й досі пам'ятаю, обіду — Мацерат, навіть овдовівши, страшенно любив кухарювати, й це виходило в нього просто чудесно — він, стомившись, ліг на канапу трохи подрімати. Скоро лиш він почав дихати так, як звичайно дихають уві сні, я взяв з піаніно до половини наповнену карнавку — вона нагадувала бляшанку з-під консервів, — сховавсь під прилавком у крамниці й почав глумитися над тією найкумеднішою з-поміж усіх карнавок. Не те що я хотів витрусити з неї кілька монет, ні. Просто в голову мені шибанула одна божевільна ідея: спробувати на тій бляшанці побарабанити. Та хоч як я по ній гамселив, хоч скільки перекладав палички з руки в руку, відповідь була щораз та сама: «Пожертвуй трохи на зимову допомогу! Ніхто не має голодувати, ніхто не має мерзнути! Пожертвуй трохи на зимову допомогу!»

За півгодини я облишив свої марні зусилля, дістав із крамничної каси п'ять гульденів, пожертвував їх на зимову допомогу й поставив збагачену в такий спосіб карнавку знов на піаніно: Мацерат, думаю, побачить її і збавить і решту неділі, брязкаючи на користь зимової допомоги.

Ця невдала спроба виявилася для мене навік цілющою. Відтоді я вже ніколи не намагався серйозно скористатися замість барабана консервною бляшанкою, відром чи тазиком, перекинутим догори дном. А коли все ж таки й пробував це зробити, то тепер намагаюся про такі безславні епізоди забути й відводжу їм у цих своїх нотатках дуже мало чи принаймні якомога менше місця. Бо консервна бляшанка — то не барабан, відро — це відро, а в тазику можна помитися самому або випрати шкарпетки. Як ніщо не може замінити мого інструмента тепер, так ніщо не могло замінити його й тоді; бляшаний барабан у білих і червоних язичках полум'я промовляє сам за себе, і йому не потрібно, щоб за нього промовляло щось інше.

Оскар лишився сам, зраджений і проданий. Як же він мав і далі ходити з личком трирічного малюка, коли йому бракувало найпотрібнішого — його барабана? Усі оті багаторічні хитрощі — як, скажімо, надзюрити часом у постіль, вечірню молитву щоразу лепетати, як мала дитина, злякатися Діда Мороза, якого насправді звали Ґреф, без угаву ставити кумедні, характерні для трирічного малюка запитання на кшталт: «А чому машини їздять на колесах?» — одне слово, до всіх отих відчайдушних зусиль, що їх очікували від мене дорослі, я мав вдаватися тепер без барабана; я вже ладен був махнути на все рукою й у відчаї тільки шукав того, хто хоч моїм батьком і не звався, однак, дуже ймовірно, спородив мене. Неподалік від Польської слободи, на Рінґштрасе, Оскар чатував на Яна Бронського.

Смерть моєї бідолашної матусі поклала край — хоч і не відразу, не різко, а поступово, проте в міру загострення політичної обстановки чимдалі остаточніше — нерідко майже дружнім взаєминам між Мацератом і дядьком (тим часом той дослужився на пошті до секретаря), попри їхні такі прекрасні спільні спогади. Коли взялися тліном тендітна душа й пишне тіло моєї матусі, то взялася тліном і дружба між двома чоловіками, які обидва відбивалися в дзеркалі тієї душі, обидва живилися її плоттю і тепер, утративши цю поживу й це опукле дзеркало, не могли знайти достатньої заміни, крім отих своїх посиденьок у товаристві чоловіків, що хоч і мали протилежні політичні погляди, однак курили той самий тютюн. Але ні Польська пошта, ні керівники осередків та їхні панібратські розмови не могли замінити вродливу і, незважаючи на подружню зраду, чулу жінку. І хоч які обережні були Мацерат і Ян (перший мав зважати на своїх покупців і на партію, другий — на поштове начальство), але протягом короткого часу між смертю моєї бідолашної матусі й загибеллю Сиґізмунда Маркуса обидва мої гадані батьки все ж таки бачились.

Разів два-три на місяць я чув, як опівночі дядько Ян стукає кісточками пальців у вікно нашої вітальні. Мацерат відслоняв Гардину, трохи прочиняв вікно, і обидва, вкрай збентежені, так і стояли, поки той чи той нарешті знаходив рятівне слово й пропонував зіграти о такій пізній порі в скат. Вони забирали з городньої крамниці Ґрефа, а коли той не хотів — не хотів через Яна, не хотів, бо як колишній ватажок скаутів (свою групу він тим часом розпустив) мав поводитись обачно, до того ж у скат він грав поганенько й не дуже охоче, — тоді третім сідав здебільшого пекар Александер Шефлєр. Щоправда, цей теж не любив сидіти за одним столом навпроти мого дядька Яна, але досить приязне ставлення до моєї бідолашної матусі, яке перейшло, ніби у спадок, на Мацерата, а також Шефлєрова теза про те, що крамарі мають триматися гурту, змушували куцоногого пекаря поспішати на Мацератів заклик з Кляйнгамервеґ до нас, сідати до столу у вітальні, блідими, ніби поточеними червою, борошнистими пальцями тасувати карти й роздавати їх, неначе булочки голодним людям.

Ці заборонені ігри починалися здебільшого аж за північ, а завершувались о третій, коли Шефлєр мусив уже бігти до себе в пекарню, тож мені лише зрідка щастило — в нічній сорочці, якомога тихіше — вибратися з ліжечка й непомітно, до того ж без барабана прослизнути в темний куточок під столом.

Як ви досі вже встигли, либонь, завважили, під столом я ще здавна влаштував собі місцинку, з якої було дуже зручно спостерігати. Там я провадив усілякі порівняння. Одначе як же змінилося все після смерти моєї бідолашної матусі! Гай-гай, де дівся тепер той Ян Бронський, який поверх столу поводився обережно, хоч і програвав партію за партією, зате під столом роззутою, в самій шкарпетці ногою хоробро йшов на завоювання між ногами в моєї матусі. Тепер, у ці роки, під столом уже не було еротики, а про кохання годі й думати. Шість холош із різної тканини в сосонку обтягували шість більшою чи меншою мірою волохатих ніг — одні були голі, інші надавали перевагу підштанникам, — і кожна намагалася навіть випадково не торкатися решти ніг, які вище, поверх столу, ширшали, товщали — одне слово, просто переходили собі в тулуби, плечі та голови й намагалися грати в гру, яку з політичних міркувань, власне, треба було б заборонити; а втім, це не означало, що після кожної виграної чи програної партії ніхто за столом скрушно не зітхав чи не радів перемозі: Польща програла, не звертаючись по позичку, Вільне місто Данциг щойно впевнено виграло для Великого німецького райху гру з найменшими ставками...

Неважко було передбачити, що колись цим маневрам зі скатом зрештою настане кінець — як рано чи пізно настає кінець будь-яким маневрам, і вони вже в так званих реальних умовах, сказати б, на вищому рівні повторюються конкретними фактами.

На початку літа тридцять дев'ятого року з'ясувалося, що на щотижневих зустрічах осередкових керівників Мацерат знайшов собі картярів простіших, ніж польські поштові службовці та колишні ватажки скаутів. Ян Бронський хоч-не-хоч мусив тепер приставати до свого берега й завів дружбу з поштовиками, наприклад, з комендантом будівлі інвалідом Кобиєлою, в якого після служби в легендарному легіоні маршала Пілсудського одна нога була на кілька сантиметрів коротша від другої. Та попри цю кульгаву ногу, комендант із Кобиєли вийшов досить справний, до того ж він був на всі руки майстер, і я покладав великі надії на його добре серце — може, гадав собі, він полагодить мого хирлявого барабана. І лише через те, що шлях до Кобиєли пролягав через Яна Бронського, я майже щодня, десь годині о шостій вечора, навіть у пекельну серпневу спеку ставав на пост неподалік від Польської слободи й очікував Яна, що зазвичай виходив з роботи здебільшого хвилина в хвилину. Але він не виходив. Нерідко я, не замислюючись, власне, над тим, що там робить так пізно мій гаданий батько, простоював отак до сьомої чи й до пів на восьму. А він усе не виходив і не виходив. Я міг би податися, звісно, й до тітки Гедвіґ. А що, коли Ян захворів, лежить з температурою або зламав ногу, і її взяли в гіпс? Отож Оскар не сходив з місця і вдовольнявся тим, що тільки час від часу позирав на завішані Гардинами вікна в помешканні секретаря Польської пошти. Якась дивна нерішучість не давала Оскарові зайти до тітки Гедвіґ, теплий, материнський погляд коров'ячих очей якої навіював на нього журбу. До того ж він недолюблював дітей Бронських, своїх гаданих однокровних брата й сестру. Вони поводилися з ним, наче з лялькою. Їм кортіло з ним гратися, крутити його сяк і так, мов іграшку. Але хто дав право п'ятнадцятирічному Стефану, майже його одноліткові, обходитися з ним по-батьківському, зверхньо, раз у раз його повчати? А ота десятирічна Марґа з кісками й личком, схожим на гладкий місяць уповні, для неї Оскар хто — просто безвладна лялька, яку можна вдягати й роздягати, цілими годинами розчісувати, прилизувати, осмикувати й виховувати? Ну звісно, вони обоє бачили в мені аномальну дитину, хлопчика-карлика, гідного співчуття, а себе вважали здоровими-здоровісінькими й багатонадійними. Воно й не дивно, адже вони були улюбленці в бабці Коляйчек, а я, на жаль, не давав їй ані найменшого приводу зробити своїм улюбленцем і Оскара. Ще б пак, мене ж бо казочками та книжечками з картинками не візьмеш. Те, чого я сподівався тоді від своєї бабці й про що й тепер іще пишу з усіма подробицями і з насолодою, було досить однозначне й тому навряд чи можливе: коли Оскар бачив бабцю, йому хотілося за прикладом діда Коляйчека пірнути під її спідниці і, якщо пощастить, до скону віків дихати лише в її затишку.

Чого тільки я не придумував, аби лиш залізти під бабусині спідниці! Не скажу, що їй не подобалося, коли в неї там сидів Оскар. Але вона завжди вагалася й здебільшого відмовляла мені, хоч будь-кому іншому, хто бодай трохи нагадував би Коляйчека, мабуть, дала б те пристановище, тільки я, хто не мав ні статури, ні сірників напохваті, як будь-який справжній палій, мусив щоразу вигадувати троянського коня, щоб потрапити до її фортеці.

Оскар бачить сам себе, як він ганяє, мов справжній трирічний малюк, за м'ячем, помічає, як у того Оскара м'яч ненароком закочується під спідниці, потім він під отим круглим приводом і сам прослизає туди ж таки, перше ніж бабця, розгадавши його хитрість, устигає кинути м'яча назад. Коли поруч були дорослі, бабця не дозволяла мені довго засиджуватися під спідницями. Бо дорослі з неї насміхалися, частенько непристойно натякаючи на те, як вона дівувала на осінньому картоплищі, й змушували її, хоч вона зроду не була бліда, надовго заливатися рум'янцем, що їй, шістдесятирічній та ще й майже сивокосій, досить-таки личило.

Одначе, коли бабця Ана була сама — щоправда, таке траплялося не часто, після смерти моєї бідолашної матусі я бачив її дедалі рідше, а коли їй довелося покинути рундучка на Ланґфурському базарі, то, по суті, й зовсім перестав бачити, — вона терпіла мене під своїми спідницями картопляного кольору добровільніше, охочіше й довше. І, щоб потрапити туди, навіть не треба було вдаватися до якоїсь безглуздої витівки з іще безглуздішим ґумовим м'ячем. Посуваючись із барабаном підлогою, підібгавши одну ногу й відштовхуючись другою від меблів, я наближався до бабиної гори, потім, діставшись до її підніжжя, підіймав паличками те чотиришарове шатро, опинявся під ним, давав усім чотирьом завісам одночасно впасти, на хвилинку завмирав і, дихаючи всіма своїми порами, цілком віддавався різкому запаху ледь пригірклого масла, який панував під цими чотирма спідницями всякчас і незалежно від пори року. І аж тоді Оскар починав барабанити. Хто-хто, а він добре знав, що любить послухати бабця, і я вибивав паличками шум жовтневого дощу, і цей шум нагадував їй про той, який вона наслухала, мабуть, біля багаття з картоплиння, коли Коляйчек із запахом палія, щодуху втікаючи від переслідувачів, шаснув під її спідниці. Я дудонів по блясі дрібним скісним дощем, поки до мого вуха вже починали долинати зітхання й імена святих, а ви тут уже самі здогадуйтеся, що означали ті зітхання й імена, які долинали до мого вуха, в дев'яносто дев'ятому році, коли моя бабця мокла під дощем, а Коляйчек сидів у теплі та затишку.

Отож коли в серпні тридцять дев'ятого я стояв навпроти Польської слободи й очікував Яна Бронського, на гадку мені часто спадала бабця. Адже вона могла бути в гостях у тітки Гедвіґ. Та хоч як спокушала мене думка посидіти під спідницями й подихати запахом згірклого масла, я не піднявся тоді на третій поверх і не подзвонив у двері з табличкою «Ян Бронський». Та й що запропонував би Оскар бабці? Барабан його був побитий, барабан його не видавав жодного звуку, барабан його забув, як шумить у жовтні дрібний скісний дощ, коли падає на багаття з картоплиння. А позаяк підступитися до бабці Ани можна було тільки в звуковому супроводі осіннього дощу, то Оскар так і стояв на Рінґштрасе, зустрічав і проводжав поглядом трамваї, які, подзвонюючи, підіймалися на Гересанґер, спускалися з нього й усі до одного їхали п'ятим маршрутом.

Чи сподівався я ще побачити Яна? Хіба я вже не махнув на все рукою й стояв на тому самому місці лише через те, що мені просто не траплялася зручна нагода відмовитися від свого наміру? Тривале очікування виховує людину. Але воно ж таки може й спокусити того, хто очікує, в думках змалювати собі очікувану зустріч із такими подробицями, що той, кого очікують, утратить будь-які шанси постати зненацька. І все ж таки Ян постав переді мною зненацька. Весь у полоні шанолюбної надії побачити його, хто ні про що не здогадувався, першим і привітати дробом на рештках свого барабана, я напружено стояв на своєму місці й тримав напоготові палички. Без будь-яких багатослівних пояснень я хотів заявити про своє базнадійне становище різким ударом, гучним бляшаним зойком. Я казав собі: ще п'ять трамваїв, ще три, ще цей один — і все; я малював собі в уяві всілякі страхи, придумував, нібито Ян перевіз усю свою сім'ю до Модліна чи Варшави, я бачив його старшим секретарем на пошті в Бромберзі чи в Торні, перечікував, ламаючи всі свої попередні клятви, ще одного трамвая й уже повернувся був обличчям у бік будинку, коли це раптом хтось схопив Оскара ззаду, й доросла рука затулила йому очі.

Я відчув м'які, сухі чоловічі долоні, що приємно пахли вишуканим милом: я відчув Яна Бронського.

Та коли він відпустив мене й, неприродно гучно розсміявшись, повернув обличчям до себе, виражати на блясі своє розпачливе становище було вже пізно. Отож я заткнув палички одночасно з обох боків за полотняні шлейки своїх коротеньких штанців, брудних і обшарпаних навколо кишень, позаяк тоді про мене ніхто не дбав. Звільнивши руки, я високо підняв барабана, що висів на сякому-такому мотузку, — підняв докірливо високо, майже до самого чола, так високо, як його велебність Вінке підіймав на месі проскуру, і як він, я теж міг би сказати: «Це — плоть моя і кров моя», але не зронив жодного слова, а тільки підняв угору ту понівечену залізяку і якихось докорінних, а то й зовсім чудесних перемін чи перевтілень також не зажадав; я хотів лише, щоб мені полагодили барабана, оце й усе.

Ян тієї ж миті урвав свій недоречний і, як я добре чув, напружений, нервовий сміх. Він побачив те, не побачити чого не можна було, — мій барабан, відвів погляд від пом'ятої бляхи, знайшов мої блискучі, й досі трирічні очі, в яких усе ще світилася щирість, спершу не розгледів у них нічого, крім двох синіх ірисів, які нічого не промовляли, в синіх ірисах — вогники, дзеркальні відображення, одне слово, все те, що звичайно оспівують у віршах, коли хочуть сказати про виразний погляд, а потім, коли вже не можна було не визнати, що погляд мій, по суті, нічим не різнився від першої-ліпшої калюжі на вулиці, ладній віддзеркалювати що завгодно, він нарешті зібрав у кулак усю свою добру волю — в його пам'яті вона була саме напохваті — й змусив себе побачити в моїх очах нехай і сірі, але з таким самим розрізом очі моєї матусі, де як-не-як стільки років йому віддзеркалювалася не лише прихильність, а й пристрасть. Та, може, Яна приголомшило його власне відображення в моїх очах, хоч це ще й не означало, що він — мій батько чи, правильніше сказати, той, хто мене зачав. Бо його, матусиним і моїм очам була властива та сама наївно-лукава, осяйно-дурненька краса, яка так личила майже всім Бронським, зокрема й Стефану, а також Марзі, хоч і трохи менше, зате моїй бабці та її братові Вінценту — більше. А ось у мені, попри мою синьоокість в обрамленні чорних вій, пульсувала й дещиця коляйчеківсько-палійської крови — згадаймо лишень про те, як я розтинав скло, — тоді як для того, щоб домислити на моєму обличчі райнсько-мацератівські риси, треба було докласти неабияких зусиль.

Якби тієї хвилини, коли я підняв барабана й заграв очима, хто-небудь навпрямець звернувся до Яна із запитанням, на яке він так не любив відповідати, то саме тієї хвилини навіть йому довелося б визнати: «Так, це дивиться на мене його мати Аґнес. А може, це я дивлюся сам на себе. У нас із його матір'ю було надто багато спільного. Можливо також, це дивиться на мене мій дядько Коляйчек, який тепер чи то в Америці, чи то на дні морському. Не дивиться на мене лише Мацерат, але так воно й краще».

Ян скинув з мене барабана, покрутив його в руках, обстукав. Ян, цей непрактичний чоловік, що навіть не вмів як слід підстругати олівця, вдавав, нібито щось тямить у тому, як полагодити бляшаного барабана! Він вочевидь ухвалив якесь рішення, що траплялося з ним не часто, і взяв мене за руку — мені це одразу впало в око, адже поспішати тут не було потреби, — перетнув зі мною Рінґштрасе, дійшов — так само тримаючи мене за руку — до п'ятачка на трамвайній зупинці Гересанґер і, коли під'їхав п'ятий трамвай, уліз, тягнучи мене за собою, до причіпного вагона для курців.

Оскар здогадувався: ми їдемо в місто, до Польської пошти на Гевеліусплац, там є комендант Кобиєла, що має і струмент, і руки, до яких ось уже кілька тижнів аж проситься потрапити Оскарів барабан.

Наша поїздка в трамваї могла б стати такою собі веселою прогулянкою, якби це не було напередодні першого вересня тридцять дев'ятого року і якби дорогою від Макс-Гальбе-плац до центру так не дзеленчали і перший, і другий вагони п'ятого маршруту, напхом напхані хоч і стомленими, однак досить галасливими купальниками з брьозенського пляжу. Який чудесний вечір наприкінці літа, за лимонадом через соломинку ми провели б у кав'ярні «Вайцке» після того, як віддали б лагодити мого барабана, якби при вході до гавані, саме навпроти Вестерплате, не стояли на якорі оті два лінкори — «Сілезія» і «Шлезвіґ-Гольштайн», — демонструючи цегляному муру, що за ним були склади боєприпасів, свої сталеві корпуси, спарені обертові башти й важкі гармати! Як добре було б подзвонити в двері сторожки Польської пошти й довірити комендантові Кобиєлі полагодити звичайнісінького дитячого барабана, якби зсередини ту будівлю ще кілька місяців тому не обклали панцерними плитами й не обернули на фортецю, а доти звичайнісіньких поштових службовців, операторів, листонош після суботніх та недільних зборів у Гдінґені й Оксгьофті — на її Гарнізон.

Ми під'їздили до Олівської брами. Спітнілий Ян Бронський не відводив очей від запилюженої зелені дерев на Гінденбурґалєе й курив свої сигарети із золотистим мундштуком частіше, ніж йому звичайно дозволяла його ощадність. Я зроду ще не бачив, щоб мій гаданий батько так обливався потом, якщо не брати до уваги тих двох-тьох разів, коли Оскар спостерігав, як вони з матусею вовтузилися на канапі.

Але бідолашна моя матуся вже давно лежала в землі. То чому ж тоді так кидало в «піт Яна Бронського? Аж коли я вже просто не міг не завважити, як майже перед кожною зупинкою Яна так і пориває вискочити з вагона, але щоразу, коли він уже ось-ось мав підхопитися, йому спадало на думку, що з ним їду я, що задля нас із барабаном доведеться знову сісти, — аж тоді я збагнув: потом Яна проймає через Польську пошту, яку він, бувши державним службовцем, мав захищати. Адже один раз він уже був утік, потім, уздрівши на розі Рінґштрасе й Гересанґер мене й мого калікуватого барабана, згадав про свої обов'язки службовця, вирішив повернутися, потяг за собою й мене, хоч ніякий я не службовець і захисник поштамту з мене теж ніякий, а тоді всю дорогу тільки те й робив, що пітнів та курив. Чому ж він усе ж таки не зійшов із трамвая ще раз? Я ж бо не став би йому на заваді, запевне. Адже він був чоловік іще в розквіті сил, йому ще не виповнилося й сорока п'ятьох, і очі він мав сині, й чуб каштановий, і руки доглянуті, хоч вони й тремтіли, і якби він не обливався так жахливо холодним потом, то Оскар, сидячи поруч зі своїм гаданим батьком, удихав би запах одеколону, а не поту.

Біля Дров'яного базару ми зійшли й далі попростували пішки Старомісним Грабеном. Літо добігало кінця, стояв тихий, ані шелесь, вечір. Дзвони в Старому місті, як завжди перед восьмою годиною, сповнювали небо своїм бронзовим теленьканням. Передзвін, від якого цілими хмаровищами спурхували голуби. «Вірність і честь бережи до могили». Це лунало так гарно, що аж сльози на очі наверталися. Проте всі довкола сміялись. Із трамваїв, що приїздили з пляжів Ґлеткау й Гойбуде, напхані тисячами свіжовикупаних відпочивальників, сходили жінки з по-літньому засмаглими дітьми, з волохатими халатами, пістрявими пляжними м'ячами й вітрильничками. Молоді дівчата з іще заспаними очима швиденько лизали малинове морозиво. Одна п'ятнадцятирічна впустила на землю морозиво у вафельній трубочці, вже хотіла була нахилитись і підібрати свою лакоминку, але, побачивши, що вона розтеклася, завагалась і залишила її на бруківці на поталу підошвам майбутніх перехожих. Скоро дівчина стане дорослою і серед вулиці морозива вже не лизатиме.

На Шнайдемюлєнґасе ми повернули ліворуч. Гевеліусплац, куди виходила ця вулиця, перегородили гурти людей з місцевого есесівського ополчення: молоді парубки й уже літні сімейні чоловіки з нарукавними пов'язками й поліцейськими карабінами. Не важко було б обійти цю перешкоду кружним шляхом і дістатися до пошти з боку Рема. Але Ян рушив просто на ополченців. Задум у нього був очевидний: він хотів, щоб нас зупинили на очах у його начальства, яке, певна річ, спостерігало з поштової будівлі за тим, що відбувалося на Гевеліусплац, — щоб зупинили й показали дорогу назад, і тоді він, уже як знехтуваний герой, у такій досить пристойній ролі міг би поїхати додому тим-таки п'ятим трамваєм, що привіз його сюди.

Але ополченці нас не затримали — їм, либонь, і на гадку не спало, що цей пристойно вдягнений чоловік із трирічним малюком за руку намислив проникнути до поштамту. Вони тільки чемно порадили нам бути обержними, а «стій!» крикнули аж тоді, коли ми вже проминули ґратчасту огорожу й стояли перед головним порталом. Ян нерішуче обернувся. Цієї миті важкі двері трохи прочинились, і нас хтось потяг усередину. Ми відчули приємну прохолоду напівтемної операційної зали Польської пошти.

Колеги зустріли Яна Бронського без особливого захвату. Вони йому не довіряли, вони вже махнули на нього рукою й відверто заявили, що вже запідозрили були, нібито він, секретар Бронський, надумав утекти. Ян спробував відкинути ці звинувачення. Але ніхто не хотів його слухати, його просто поставили в ланцюжок, який невідь навіщо переносив мішки з піском із підвалу до операційної зали. Ті мішки й усілякий мотлох складали під вікнами, а важкі меблі, наприклад, канцелярські шафи, пересовували ближче до головного входу, щоб, коли що, можна було швидко забарикадувати його на всю ширину.

Якийсь чоловік поцікавився, хто такий я, але чекати, поки Ян відповість, йому було ніколи. Всі ходили знервовані, розмовляли то надто гучно, то, через зайву обережність, дуже тихо. Про мій барабан і його нужду тут, здавалося, ніхто й не думав. Коменданта Кобиєли, на кого я покладав такі надії і хто мав повернути пристойний вигляд отому шматку брухту, що теліпався в мене на череві, ніде не було видно взагалі, — мабуть, десь на другому чи третьому поверсі він гарячково, як і листоноші та службовці в операційній залі, складав туго набиті мішки з піском, що мали захистити пошту від куль. Оскар був тут для Яна тягарем. Отож скоро лиш чоловік, якого всі називали доктором Міхоном, розпорядився, що має робити Ян, я хутко вшився геть. Поникавши трохи, я, намагаючись обходити десятою дорогою того доктора Міхона — він ходив у польському сталевому шоломі й вочевидь був директором поштамту, — я надибав сходи на другий поверх, а там, майже в кінці коридору, досить чималу кімнату без вікон, де ніхто ані перетягував ящики з набоями, ані складав мішки з піском.

На підлозі там стояли щільно один побіля одного коші на коліщатах — схожі на ті, в яких зберігають білизну, — і в них було повно-повнісінько конвертів, обліплених барвистими марками. Кімната була невисока, шпалери — вохряного кольору. Пахло трохи гуміарабіком. Світила гола електрична лампочка. Оскар був надто стомлений, щоб шукати вимикача. Десь далеко-далено дзвони на Святій Марії, Святій Катерині, Святому Івані, Святій Бриґіті, Святій Варварі, Трійці й Святому Тілі нагадували: вже дев'ята година, Оскаре, пора спати! Отож я ліг в один із кошів з листами, поклав поруч такого самого стомленого, як і сам, барабана й заснув.

Польська пошта

Я спав у коші на білизну, наповненому листами, які хотіли потрапити до Лодзя, Любліна, Львова, Торуна, Кракова й Ченстохової, і тими, що надійшли з Лодзя, Любліна, Лемберга, Торна, Кракау й Ченстохау. Але мені не приснилася ні Матка Боска Ченстоховська, ні Чорна Мадонна, вві сні я не гриз ні серце маршала Пілсудського, яке зберігається в Кракау, ні різдвяного печива, що ним так уславилося місто Торн. Не приснився мені навіть мій усе ще не полагоджений барабан. Лежачи без снів на конвертах у білизняному коші на коліщатах, Оскар нічого не чув із того перешіптування, сичання, шамкотіння, з тих таємниць, які нібито можна почути, коли в одній купі опиняється так багато листів. Мені ті листи не сказали ані слівця, я ні від кого не чекав жодної звістки, ніхто не вважав мене не лише адресатом, а й відправником. Отож я замкнувся в собі, ввібрав антену й спав собі на горі пошти, такої насиченої новинами, що вона могла означати для мене цілий світ.

І розбудив мене, як не важко здогадатися, не той лист, що його якийсь там пан Лєх Мілєвчик із Варшави відіслав своїй небозі до Данцига-Шидліца, — лист досить тривожний для того, щоб розбуркати зі сну навіть тисячорічну черепаху; ні, розбудило мене чи то кулеметне татакання десь неподалік, чи то гуркіт далеких залпів із спарених гарматних башт на лінкорах у Вільній гавані.

Та це тільки легко так написати: кулемети, гарматні башти... А хіба то не могла пуститися злива, чи пороснути град, чи вдарити наприкінці літа гроза, як ота, що вдарила з приводу моєї появи на світ? Я був ще надто заспаний, щоб отак тверезо розмірковувати, у вухах у мене ще лунали всі ті звуки, тож, як і будь-хто спросоння, я дійшов слушного висновку й назвав ситуацію своїм ім'ям: «О, вони вже стріляють!»

Щойно вибравшись із білизняного коша, ще невпевнено стоячи на взутих у сандалі ногах, Оскар насамперед подбав про свого чутливого барабана. У тому самому коші, який доти беріг його сон, він заходився обіруч вигрібати яму в листах — хоч і не позв'язуваних, проте складених стосами. Але грібся він не брутально, конвертів не жмакав, не рвав, марок із них не відліплював: ні, я обережно відділяв один від одного конверти, що позлипалися, дбав про кожен лист і про кожну листівочку, на більшості з яких стояв чорнильний штемпель «Польська пошта», пильнував, щоб жоден конверт не розклеївся, бо навіть напередодні невідворотних подій, які все змінюють, таємницю листування належить зберігати.

У міру того, як наростав кулеметний вогонь, ширшала й моя вирва у білизняному коші з листами. Нарешті я вирішив, що вона досить глибока, вклав у це свіжоприготоване ложе свого смертельно хворого барабана, щільненько вкрив його — не просто трьома шарами листів, ні, а дев'ятьма, десятьма, може, навіть двадцятьма, перекладаючи конверти так, як ото муляр перев'язує цеглу, коли треба звести міцний мур.

Щойно я завершив свою споруду, здатну, на мою думку, захистити барабана від куль та осколків, як перед поштамтом, що виходив фасадом на Гевеліусплац, десь так на рівні операційної зали вибухнув перший протитанковий снаряд.

Польська пошта, ця масивна цегляна будівля, могла легко витримати скільки завгодно таких ударів, і годі було потерпати, що отим народним ополченцям пощастить відразу, завиграшки зробити пролом, достатній для того, щоб перейти до багато разів відпрацьованої лобової атаки.

Я вийшов зі свого надійного, навіть без вікон, сховища для листів, замкненого з трьох боків службовими кабінетами, а з четвертого — коридором, і рушив з другого поверху на пошуки Яна Бронського. Намагаючись знайти свого гаданого батька, я воднораз і, по суті, ще нетерплячіше виглядав, певна річ, отого кульгавого коменданта Кобиєлу. Адже напередодні я задля того й відмовився від вечері, задля того й приїхав до центру міста, на Гевеліусплац, задля того й пішов до поштамту (який загалом мене, до речі, анітрохи не цікавив), щоб віддати в ремонт свого барабана. Виходить, якщо я не встигну розшукати коменданта вчасно, тобто до початку атаки, яка, судячи з усього, неминуча, то про те, щоб по-справжньому дати лад моїй захирілій блясі, годі й думати.

Одне слово, Оскар шукав Яна, а думав про Кобиєлу. Згорнувши на грудях руки, я знов і знов перемірював кроками довгий, викладений кахлями коридор, однак і далі лишався зі своїми кроками на самоті. Щоправда, Оскар уже навчився вирізняти на слух окремі постріли з гвинтівок, що лунали, поза всяким сумнівом, у самому поштамті, від тривалого марнотратства набоїв збоку ополченців; проте ощадливим стрілцям із кабінетів довелося, мабуть, замість поштових штемпелів узяти в руки оті зовсім інші інструменти, які також могли проштемпелювати хіба ж так! У коридорі не стояло, не лежало, не висіло напохваті нічого такого, чим у разі потреби можна було б скористатися для контратаки. Тут патрулював лише Оскар, патрулював без зброї і без барабана, ставши мимовільним учасником доленосної увертюри до цього надто раннього ранку, який осипав землю, щоправда, не сріблом-злотом, а свинцем.

Жодної душі не знайшов я і в кабінетах, що виходили вікнами у двір. «Це досить легковажно, — подумав я. — Треба ж було подбати про безпеку будівлі і з боку Шнайдемюлєґасе. Поліційний відділок, відгороджений від поштового двору та пандуса для посилок звичайнісіньким дощаним парканом, був таким вигідним плацдармом для нападу, який можна знайти хіба що в ілюстрованих посібниках. Я обнишпорив усі робочі кімнати — для рекомендованої коресподенції, для грошових переказів, касу, де видавали платню, телеграфне відділення... То ось де вони всі були! Вони лежали за панцирними плитами та мішками з піском, за перекинутими канцелярськими меблями — лежали й пострілювали так невпевнено, ніби ощадили набої.

У більшості кімнат окремі шибки у вікнах уже зазнали на собі знайомства з кулеметами ополченців. Я мимохідь кидав погляд на ті повибивані шибки й порівнював їх із тими, які розліталися від мого алмазного голосу під спокійне й глибоке дихання мирного часу. І якби тепер він мене зажадали зробити свій внесок в оборону Польської пошти, якби, скажімо, отой невеличкий, жвавий доктор Міхон — уже не як поштовий, а як військовий директор поштамту — підійшов, прийняв у мене присягу й узяв на службу Польщі, я б йому в своєму голосі не відмовив: задля Польщі й польського господарства, що розквітало буйним цвітом і все ж незмінно давало плоди, я б за кілька хвилин залюбки обернув на чорні діри, відкриті всім протягам, вікна всіх будинків на другому боці Гевеліусплац, усі вікна на Ремі, скляну анфіладу на Шнайдемюлєнґасе, зокрема й поліційний відділок, а потім розширив би радіус своєї дії так, як не робив цього ніколи доти, й охопив би начищені до блиску вітрини на Грабені в Старому місті й на Рітерґасе. Це викликало б паніку і серед ополченців, і серед мешканців міста, що все це спостерігали. Це дало б ефект більший, аніж десятки важких кулеметів. Це спонукало б уже на самісінькому початку війни повірити в чудодійну зброю. Але Польської пошти це однаково не врятувало б.

Одначе послугами Оскара ніхто не скористався. Отой доктор Міхон з польським шоломом на директорській голові присяги в мене не прийняв, ба більше: коли я збігав сходами вниз до операційної зали й прошмигнув у нього між ногами, він дав мені болючого ляща й відразу по тому, гучно лаючись по-польському, знов повернувся до своїх оборонних клопотів. Отож мені не лишалося нічого іншого, як того ляща мовчки проковтнути. Люди, зокрема й доктор Міхон, на якому, зрештою, лежала відповідальність за все, ходили збуджені, перелякані, і їх можна було зрозуміти.

Годинник в операційній залі підказав мені, що вже двадцять хвилин на п'яту. А коли стрілка перейшла на двадцять першу хвилину, я переконався, що перші бойові дії годинниковому механізму шкоди не завдали. Годинник працював, і я не міг збагнути, як сприймати цю незворушність часу — як добрий знак чи як поганий.

У кожному разі я затримався в операційній залі ще трохи, пошукав Яна й Кобиєлу, намагаючись не потрапляти на очі докторові Міхону, але не знайшов ні дядька, ні коменданта: мені впало в око, що вікна тут усе ж таки постраждали, в тиньку біля головного входу з'явилися тріщини й жахливі видовбини, і я мимоволі став свідком того, як принесли двох перших поранених. Один із них, літній чоловік з усе ще охайним проділом у сивому чубі, збуджено й безугавно щось розповідав, поки йому перев'язували праве плече, яке трохи зачепила куля. Щойно його досить незначну рану обмотали чимось білим, як він уже хотів був скочити на ноги, схопити гвинтівку й знову кинутися на позицію — до мішків з піском, які, виходить, не так уже й надійно захищали від куль. На щастя, цієї миті легка слабість, спричинена великою втратою крови, змусила його знов лягти на підлогу й утамуватися, бо інакше такому літньому чоловікові після поранення приходити до тями доводилося б довго. До того ж невеличкий нервовий пан років п’ятдесятьох у сталевому шоломі на голові — з нагрудної кишеньки його цивільного піджака Галантно виглядав, однак, ріжок хустини — одне слово, цей пан із шляхетними манерами лицаря-службовця, який мав ступінь доктора й звався Міхон, пан, який напередодні ввечері влаштував суворий допит Янові Бронському, цей пан іменем Польщі наказав пораненому літньому чоловікові не рухатися.

Другий поранений лежав, важко дихаючи, на сіннику й до мішків із піском уже, схоже, не поривався. Через рівні проміжки часу він, гучно й не соромлячись, скрикував, бо його поранило в живіт.

Оскар саме хотів був ще раз пройтися вздовж вервечки чоловіків за мішками з піском, щоб нарешті знайти двох, йому потрібних, коли це майже одночасно гахнули два снаряди — над головним порталом і поряд із ним; в операційній залі все задзвеніло й задеренчало. Шафи, що їх попересовували до дверей, порозчахувались, і з них повипадали цілі стоси позшиваних тек; вони просто-таки спурхнули в повітря, перемішались, а тоді попадали на кахляні плити й поїхали по них, зачіпаючи й накриваючи собою папери, яких у разі належного бухгалтерського обліку вони ніколи навіть не торкнулися б. Чи варто казати про те, що тепер розлетілися на скалки й решта шибок у вікнах, а зі стін та стелі посипалися більші й менші шматки тиньку. Крізь клуби гіпсу й вапна до зали втягли ще одного пораненого, але потім за наказом сталевого шолома, доктора Міхона, понесли сходами вгору на другий поверх.

Оскар рушив за чоловіками, що несли пораненого поштового службовця; на кожному східці той стогнав. Ніхто не гукнув Оскара вернутися назад, ніхто його ні про що не спитав, і тим більше нікому не спало на думку, як незадовго перед цим Міхонові, важкою чоловічою рукою дати йому ляща. Щоправда, Оскар і сам уже намагався не шмигати між ногами ні в кого з дорослих захисників пошти.

Коли я вслід за чоловіками, що повільно долали сходи, зійшов на другий поверх, мої передчуття, на жаль, справдилися: пораненого віднесли до тієї самої кімнати зі складом кореспонденції, яка не мала вікон, а тому була надійна, і яку я, власне, вже вибрав собі. Ба більше, позаяк сінників на підлозі виявилось замало, тим чоловікам здалося, що в кошах на білизну — непогана підстилка для поранених, хоч і дрібна, однак м'якенька. Я вже пошкодував, що сховав свого барабана в одному з тих кошів, напханих листами, які так і не дійшли до своїх адресатів. А що як кров цих подірявлених, розпанаханих листонош та інших поштових службовців просочиться крізь десять чи двадцять шарів паперу й надасть моїй бляшанці того кольору, який досі вона знала лише як лакову фарбу? Що спільного в мого барабана й крові поляків? Нехай краще фарбують цією юшкою свої папери та промокашки! Нехай краще повиливають зі своїх чорнильниць синизну й заллють туди багрянець! Нехай краще пофарбують багрянцем польську половину своїх носових хустин та білих накрохмалених сорочок! Ідеться ж бо, зрештою, про Польщу, а не про мій барабан! А якщо їм так залежить на тому, щоб Польща зґінєла, коли вже вона це зробила в біло-червоному кольорі, то невже ж і мій барабан, викликавши неабияку підозру своїм свіжим пофарбуванням, теж має згинути?

Помалу в мені утверджувалася думка: йдеться ж бо зовсім не про Польщу, йдеться про мою пом'яту бляшанку. Ян заманив мене на пошту, щоб перед тими службовцями, яких сама Польща вже ні на що не надихала, поставити ще один закличний штандарт. Уночі, коли я спав у коші з листами, але кататися не катавсь, і снитися мені теж нічого не снилось, поштові службовці, що стояли на чатах, нашіптували один одному, мов пароль: «У нас попросив притулку вмирущий дитячий барабан. Ми — поляки, ми маємо його захистити, адже Англія і Франція уклали з нами гарантійну угоду».

Поки такі безплідні абстрактні роздуми перед прочиненими дверима сховища з кореспонденцією не давали мені нічого робити, у поштовому дворі вперше подав голос кулемет. Як я й передбачав, місцеве ополчення зважилося почати атаку саме з боку поліційного відділку на Шнайдемюлєнґасе. Невдовзі по цьому нас усіх підняло над підлогою: ополченцям пощастило підірвати двері до сховища посилок над вантажно-розвантажувальною рампою для поштових машин. Відразу після того вони ввірвалися до сховища посилок, потім — до зали, де приймали посилки, а двері в коридор, що вів до операційної зали, вже стояли навстіж.

Чоловіки, що винесли нагору пораненого й поклали його в той самий кіш, куди я сховав барабана, кинулися навтіки, за ними подалися й решта. Якщо судити з гармидеру, сутичка тривала вже в коридорі на першому поверсі, потім — у залі, де приймали посилки. Зрештою, ополченцям довелося відступити.

Оскар спочатку нерішуче, потім чимдалі впевненіше ступив до сховища з листами. Обличчя в пораненого чоловіка було якесь сіро-жовте, зуби — ошкірені, а очі під опущеними повіками крутилися. З рота в нього стікала тягуча кров, і він раз у раз її спльовував. Але голова його звисала з коша, отож можна було не потерпати, що він запаскудить кореспонденцію. Оскарові, щоб дотягтися рукою до коша, довелося стати навшпиньки. Чоловікова сідниця лежала саме в тому місці, де був закопаний барабан. Оскарові пощастило — спершу обережно, не забуваючи про листи й пораненого, що стогнав, потім смикаючи щораз різкіше, зрештою рвучи й шматуючи, — вигребти з-під нещасного десятки конвертів.

Сьогодні мені здається, що тоді я вже намацав був край барабана, але тієї самої миті на сходах, а тоді й уздовж коридору почулося тупотіння. Чоловіки повернулися, викуривши ополченців із посилкового сховища. Поки що вони були переможці; я чув, як вони сміялися.

Чоловіки затрималися коло пораненого, а я чекав, сховавшись за одним із кошів з листами поблизу дверей. Спершу вони гучно розмовляли й розмахували руками, потім, стиха лаючись, зробили йому перев'язку.

Десь там, де була операційна зала, вибухнули два протитанкові снаряди, потім — ще два, й запала тиша. Вдалині, у Вільній гавані, навпроти Вестерплате залпи лінкорів гуркали розмірено й добродушно, наче бурмотіли; помалу вухо до них звикало.

Покинувши на призволяще барабана й намагаючись не потрапляти на очі чоловікам, що клопоталися біля порненого, я вислизнув за двері й знову вирушив на пошуки Яна, свого гаданого батька й дядька, а також коменданта Кобиєли.

На третьому поверсі було службове помешкання старшого секретаря пошти на прізвисько Начальник, який нібито встиг вивезти сім'ю чи то до Бромберґа, чи то до Варшави. Спершу я обстежив усілякі комірчини, що виходили у двір, і аж у дитячій кімнаті службового помешкання знайшов Яна й Кобиєлу.

Привітна світла кімнатка, обклеєна веселенькою шпалерою, в кількох місцях, на жаль, пошкодженою сліпими кулями. У мирний час можна було б із приємністю постояти край будь-якого з двох вікон, милуючись виглядом Гевеліусплац. Ще цілий-цілісінький коник-гойдалка, різноматні м'ячики, рицарська фортеця, повна перекинутих олов'яних солдатиків — піших і верхи на конях, коробка без накривки, наповнена залізничними рейками й манюсінькими товарними вагончиками, купа більш і менш покалічених ляльок, лялькові хатки, в яких панував безлад, — одне слово, море іграшок, яке свідчило про те, що старший секретар пошти Начальник мав, судячи з усього, двох досить розбещених дітей — хлопчика й дівчинку. Як добре, що тих малюків евакуювали до Варшави, що мені не доведеться зустрітись із тими братиком і сестричкою, схожими, певно, на дітей Бронських. З неабиякою зловтіхою я уявив собі, як гірко було, мабуть, отому секретарському шибенику розлучатися з оцим дитячим раєм, населеним олов'яними солдатиками. Либонь, він сховав собі до кишені штанців кількох уланів, щоб згодом, коли розпочнуться бої за фортецю Модлін, підкріпити ними польську кавалерію.

Оскар, звісно, надто багато розводиться тут про олов'яних солдатиків, проте не може він приховати й ще одного: на горішній полиці відкритого стелажу з іграшками, книжками з картинками й різноманітними іграми вишикувалися рядочком невеличкі музичні інструменти. Медово-жовта труба німо стояла поряд із набором дзвіночків, що супроводжували перебіг бойових дій, тобто після кожного вибуху снаряда влаштовували передзвін. А праворуч збоку, трохи навскоси, розтяглася на всю свою довжину строкато розмальована гармонька. У батька-матері вистачило марнолюбства, щоб подарувати своєму нащадкові й справжню малесеньку скрипочку з чотирма справжніми струнами. А біля скрипочки стояв, виставивши напоказ білий, без жодної подряпинки круг, стояв, підпертий з обох боків дитячими кубиками, щоб не покотився, — ви просто не повірите! — біло-червоний, лакований, бляшаний барабан!

Я навіть не пробував дістати барабана з полиці самотужки. Оскар загалом усвідомлював, які обмежені в нього можливості, і в тих випадках, коли карликовий зріст ставив його в безвихідь, дозволяв собі просити допомоги в дорослих.

Ян Бронський і Кобиєла лежали за мішками з піском, які затуляли нижню третину великих, до самої підлоги, вікон. Янові дісталося ліве вікно, Кобиєлі — праве. Я відразу зметикував: зараз комендант навряд чи знайде час діставати й лагодини мого барабана, що запевне чимдалі сплющується під тягарем отого пораненого чоловіка, який харкає кров'ю. Адже Кобиєла був цілком заклопотаний своїм: через рівні проміжки часу він пострілював із гвинтівки крізь шпарину між мішками з піском — пострілював поверх Гевеліусплац у бік Шнайдемюлєнґасе, де на розі, перед самісіньким Радаунським мостом стояла протитанкова гармата.

Ян лежав, згорнутись калачиком, затуливши голову руками, й тремтів усім тілом. Я впізнав його по елегантному, хоч тепер і обсипаному вапном та піском темно-сірому костюмі. Шнурок на його правому, також сірому черевику розв'язався. Я нахиливсь і зав'язав його бантиком. Коли я затягував вузлика, Ян здригнувся, підвів над лівим рукавом свої аж надто сині очі й безтямно втупився в мене синім і водявим поглядом. Він німо плакав, хоча, як переконався Оскар, нашвидку оглянути його, поранений не був. Яна Бронського поймав страх. Не звертаючи уваги на його скімлення, я показав на бляшаного барабана, що належав евакуйованому начальницькому синочку, й досить виразним рухом зажадав від Яна, щоб той, тримаючись мертвого кутка кімнати, якнайобережніше підповз до стелажа й дістав з горішньої полиці ту бляшанку. Але дядько нічого не втямив. Мій гаданий батько мене не зрозумів. Коханець моєї бідолашної матусі був такий сповнений страху й поглинутий тим страхом, що мої рухи, звернені до нього по допомогу, тільки поглибили його страх. Оскар уже хотів був закричати на нього, але побоявся привернути увагу Кобиєли, який доти, здавалося, чув лише свою гвинтівку.

Отож я ліг ліворуч від Яна за мішки з піском і притиснувся до нещасного свого дядька й гаданого батька, щоб передати йому частину звичайної своєї незворушности. Невдовзі він, як мені здалося, й справді трохи заспокоївся.

Завдяки моєму підкреслено рівному диханню його пульс пощастило зробити теж приблизно таким самим рівним. Та коли згодом я, щоправда, трохи поквапившись, удруге показав Янові на бляшаний барабан Начальника-молодшого, повертаючи його голову спершу поволі й лагідно, а потім дедалі рішучіше в бік заставленого іграшками дерев'яного стелажа, Ян мене знов не зрозумів. Страх заповнював його всього, від ніг до голови, стікав назад, згори донизу, але внизу — можливо, через підметки та устілки — наштовхувався на такий упертий спротив, що йому, цьому страхові, ставало тісно, і тоді він, подаючись назад через шлунок, селезінку й печінку, захоплював у бідній Яновій голові стільки місця, що сині очі просто-таки вилазили з орбіт, виставляючи напоказ гіллясті червоні прожилки в білках, бачити які на очних яблуках у свого гаданого батька Оскарові доти ще ніколи не випадало.

Мені коштувало неабияких зусиль і часу, щоб повернути дядькові очі на місце й закликати його серце битися пристойніше. Проте всі мої старання на службі в естетики зійшли нанівець, коли місцеві ополченці вперше застосували польову гаубицю середнього калібру; за допомогою оптичного прицілу вони прямою наводкою поклали на землю чавунну огорожу перед поштамтом, а тоді, з подиву гідною точністю — який високий рівень вишколу! — почали вціляти в цегляні стовпи, підтинати їм коліна й змушувати їх одного по одному зрештою остаточно падати навколішки й тягти за собою залізні ґрати. Нещасний дядько Ян усім серцем, усією душею переймався падінням кожного з тих п'ятнадцятьох чи двадцятьох цегляних стовпів, переймався так глибоко, немовби то розліталися на порох не лише постаменти, а разом із постаментами й постаті богів, які на них стояли — постаті уявні, але такі близькі й такі потрібні в житті дядьковому серцю.

Тільки так можна пояснити, чому після кожного попадання Ян скрикував до того пронизливо, що якби той скрик він формував трохи свідоміше й цілеспрямованіше, то він, як і мій крик, фатальний для шибок, набув би властивости алмазного склоріза. Але Ян скрикував хоч і пристрасно, проте без будь-якого плану й кінець кінцем домігся лише того, що Кобияла перемістив ближче до нас своє кістляве, покалічене комендантське тіло, підвів змарніле пташине обличчя з очима без вій і обвів товаришів у біді сірими, водявими зіницями. Він потермосив Яна, і той знов заскиглив. Тоді Кобиєла розстебнув на Янові сорочку, поквапно обмацав плече, шукаючи рану, — я ледве стримався, щоб не засміятись, — але жодних слідів поранення не виявив, перекинув Яна на спину, схопив за нижню щелепу, смиконув її так, що в ній щось аж хруснуло, змусив сині сімейні очі Бронських витримати спалахи водяво-сірих кобиєльських вогнів, матюкнув Яна по-польському, бризнути слиною в його обличчя, і нарешті перекинув йому гвинтівку, яка доти лежала перед спеціально влаштованою бійницею, — лежала марно, бо ніхто навіть не зняв її із запобіжника. Приклад лунко вдарив Янові в ліве коліно. Різкий і — після стількох душевних мук — перший фізичний біль, схоже, пішов Янові на користь, бо він схопив гвинтівку, спочатку нібито аж злякався, коли відчув у долонях — і ту ж мить у крові — її залізний холод, але, підбадьорений прокльонами й водночас умовляннями Кобиєли, підповз до своєї бійниці.

Мій гаданий батько мав таке виразне й, завдяки своїй гнучкій, бурхливій фантазії, таке реалістичне уявлення про війну, що триматися хоробро, як це роблять люди з уявою убогішою, йому було дуже важко, ба навіть неможливо. Тож, навіть не окинувши поглядом крізь відведену йому бійницю поле обстрілу й не намагаючись знайти яку-небудь годящу ціль, Ян відвів гвинтівку навкоси якомога далі від себе й почав швидко й наослід смалити кудись понад дахами будинків на Гевеліусплац, поки висмалив весь магазин, а тоді знов, уже з порожніми руками, забився за мішки з піском. Своїм поглядом, яким Ян позирав з тієї схованки на коменданта, благаючи пощади, він нагадував школяра, що не виконав домашнього завдання й тепер, визнаючи провину, знічено надуває губки. Кобиєла кілька разів клацнув зубами, потім гучно, ніби аж нестримно, зареготав, а тоді різко й загрозливо урвав сміх, разів три-чотири копнув Яна (власне, свого начальника, адже той був секретар пошти) — в гомілку, заніс свого безформного, зашнурованого ортопедичного черевика знов, щоб штурханути Яна ще й під бік, але цієї миті кулемет перелічив ще вцілілі горішні шибки й кілька разів колупнув стелю в дитячій кімнаті, і комендант опустив ногу, кинувся до своєї бійниці і заходився невдоволено й гарячково, немовби хотів надолужити змарнований на Яна час, раз по раз стріляти, збільшуючи в такий спосіб витрати набоїв у Другій світовій війні.

Невже комендант мене не помітив? Цей чоловік, зазвичай досить суворий і неприступний — так тримаються лише інваліди війни, бажаючи від усіх певною і немалою мірою дистанціюватись, — лишив мене в цьому відкритому всім протягам закутку, де повітря насичене запахом свинцю. Може, Кабиєла просто подумав собі: це кімната дитяча, тож нехай Оскар сидить тут і, коли вщухає бій, навіть грається?

Вже й не знаю, скільки ми так пролежали: я — між Яном і стіною ліворуч, обидва ми — за мішками з піском, Кобиєла — зі своєю гвинтівкою, з якої стріляв за двох. Годині о десятій стрілянина вщухла. Стало так тихо, що чути було, як гудуть мухи, лунають голоси й команди на Гевеліусплац, а час від часу я навіть вирізняв глухий, розкотистий гуркіт лінкорів у гавані. Ясний вересневий день, іноді набіжить хмарка, сонце взяло пензлика й укриває природу старим золотом, усе таке тонесеньке-тонесеньке, чутливе й водночас приглухувате. Ще кілька днів, і мені виповниться п'ятнядцять. І, як і щороку у вересні, я бажав собі на день народження бляшаного барабана — бляшаного барабана, й не менше; думки мої відмовлялися від усіх скарбів світу, вони неухильно поверталися тільки до барабана з біло-червоної лакованої бляхи.

Ян не ворушився. Кобиєла сопів так рівно, що Оскарові вже здалося, ніби той, скориставшися з цієї коротенької перерви в стрілянині, задрімав, адже всім, навіть героям, час від часу потрібно трохи поспати й відновити сили. Тільки я спати й не думав, я невблаганно прагнув, як тільки можна прагнути в моєму віці, бляшаного барабана. Не через те, що саме тепер, серед дедалі глибшої тиші й уже майже завмерлого гудіння стомленої за літо мухи мені знову сплив на думку барабан юного Начальника. Ні, того барабана Оскар не спускав з ока навіть під час бою, коли довкола гуркали снаряди й лунали постріли. Але тепер мені траплялася нагода, проґавити яку я й у гадці не припускав.

Оскар неквапно підвівся й тихенько, намагаючись не наступати на бите скло, однак упевнено рушив до дерев'яного стелажа з іграшками. Подумки він уже поставив на дитячий стільчик коробку з кубиками й звів таку собі підставку, досить високу й воднораз досить надійну, щоб зробити Оскара власником новісінького барабана. Але цієї миті Кобиєлин голос, а вслід за ним і суха комендантова рука спинили мене. Я розпачливо показав на барабан, що лежав осьдечки, зовсім поруч. Кобиєла смикнув мене назад. Я обіруч потягся до бляшанки. Інвалід на мить замислився, вже хотів був сягнути рукою нагору й ощасливити мене, та раптом тишу в дитячій кімнаті розітнула кулеметна черга, а перед порталом забухкали протитанкові снаряди. Кобиєла відкинув мене в куток до Яна Бронського, сам знов метнувся до гвинтівки й уже встиг двічі її перезарядити, а я все ще не відривав погляду від бляшаного барабана.

І ось Оскар лежав, а Ян Бронський, мій любий синьоокий дядько навіть носа свого не підвів, коли ота пташина пика, отой клишоногий з водявими очима без вій уже перед самісінькою моєю заповітною метою відкинув мене вбік, у цей куток за мішками з піском. О ні, Оскар сльози не пустив! У мені закипала лють. У мені швидко плодилися жирні, синювато-білі безокі черв'ячки, шукаючи поживну падлину. Що мені до тієї Польщі? Та й що воно таке, Польща? Вони ж бо мають свою кавалерію! То нехай і скачуть собі! Виціловують паніям ручки й щоразу надто пізно помічають, що цмокали не стомлені жіночі пальчики, а ненаквацьоване жерло польової гаубиці. А опісля глядь — а ота незаймана з роду Крупів уже розроджується. Ось вона прицмокнула губками, відтворюючи хоч і сяк-так, а все ж досить правдоподібно звуки бою, які можна почути в щотижневих оглядах новин, а ось вона вже закидає своїми хлопавками головний вхід до пошти, готуючись зробити пролом, і вона таки зробила його, і намірилася пройти через розбиту операційну залу й пообгризати всі сходи, щоб уже ніхто не міг ні підійматися ними нагору, ні спуститися вниз. А її почету — тому, що за кулеметами, й тому, що приїхав в елегантних розвідувальних бронемашинах з намальованими на них гарненькими іменами на кшталт «Остмарк» чи «Судети», — їм усе було мало, і вони з гуркотом роз'їжджали в своїй розвідувальній броні перед поштою, туди-сюди, немовби дві допитливі юні дівчини, що навідалися оглянути замок, а замок іще на замку. Через це розбещені красуні, які звикли, що перед ними завжди всі двері навстіж, чимдалі втрачали терпець і раз у раз кидали погляди — сірі, мов свинець, пронизливі погляди того самого калібру — в усі приступні очам покої замку, щоб його каштелянів обсипало то холодом, то жаром і щоб вони не знаходили собі місця.

Одна з тих розвідувальних бронемашин — якщо не помиляюся, «Остмарк» — саме виїхала з Рітерґасе й знову рушила до поштамту, і цієї хвилини Ян, мій дядько, який уже досить довгенько лежав, мов неживий, вистромив у бійницю праву ногу й задер її, сподіваючись, що розвідувальна машина розвідає її й обстріляє або, може, над ним зглянеться якийсь заблуканий снаряд, чирконе йому литку чи п'яту й завдасть такої рани, яка дає змогу солдатові, надміру припадаючи на ногу, відступити.

Але довго тримати задерту ногу Янові Бронському було, мабуть, важкувато. Час від часу він мусив її опускати. Аж коли він перекинувся на спину й знов задер ногу, підтримуючи її обіруч під коліном, йому стало легше: тепер він міг довше і з більшою надією на успіх підставляти литку й п'яту під прицільний вогонь чи під заблуклі снаряди.

Я добре розумів Яна тоді, розумію його ще й тепер, але не міг я не зрозуміти й того, чому такий лютий був Кобиєла, коли побачив свого начальника, секретаря пошти Яна Бронського, в такій жалюгідній і розпачливій позі. Комендант одним стрибком підхопився на ноги, другим опинився біля нас, тобто над нами, дав волю рукам, схопив Янового костюмчика, разом з костюмчиком і самого Яна, підняв той оберемок, жбурнув його назад на підлогу, схопив знов, костюмчик затріщав, комендант ударив зліва, перехопив справа, замахнувся правою, відкинув ліворуч, ще встиг перехопити на льоту, хотів був звести лівий і правий кулаки в один великий і завдати ним могутнього удару Янові Бронському, моєму дядькові, гаданому Оскаровому батькові, але цієї миті щось задзвеніло, як ото дзвенять, мабуть, янголи на славу Господу, цієї миті щось просвистіло, як ото в радіо свистить ефір, цієї миті удар прийшовся — тільки не в Яна Бронського, удар прийшовся в Кобиєлу, цієї миті снаряд надумав утнути добрячий жарт, цієї миті цегла розреготалася на друзки, а друзки — на порох, тиньк обернувся на порохню, дерево знайшло свою сокиру, цієї миті вся ця кумедна дитяча кімната підскочила на одній нозі, ляльки в стилі Кете Крузе полускали, коник-гойдалка рвонувся з місця й був би аж-аж-аж який раденький скинути вершника, якби ж то на ньому хто-небудь сидів, цієї миті в іграшковому конструкторі склалося щось не так, а польські улани одночасно захопили всі чотири кутки в кімнаті — і цієї миті стелаж із іграшками нарешті перекинувся, й усі дзвіночки закликали своїм передзвоном до Великодня, а гармонька вереснула, а труба, певно, щось комусь протрубила, і все одночасно подало голос, немовби то лаштувався заграти оркестр: те кричало, те лускало, те іржало, те калатало, те тріскалося, те скреготало, те розліталося, те вищало, те верещало не своїм голосом і заривалося під самісінький підмурівок. Щодо мене, то я, як і личить трирічному малюкові, тієї миті, коли вибухнув снаряд, сидів у куточку янгола-охоронця дитячої кімнати, тобто під самісіньким вікном, і мені дісталась ота бляшанка, барабан. На новому Оскаровому барабані лише в кількох місцях полускався лак, зате в ньому не було жодної дірочки!

Коли я підвів погляд від свого новісінького, сказати б, щойно спеченого барабана, що сам підкотився простісінько до моїх ніг, то побачив, що мушу допомогти Янові Бронському. Він ніяк не міг скинути з себе важке комендантове тіло. Спершу я подумав, що Яна теж поранило, бо дуже вже природно він скиглив. Та, зрештою, коли ми вдвох відкотили вбік Кобиєлу, який стогнав так само природно, виявилося, що Яна зачепило тільки трішечки: бите скло подряпало йому праву щоку й другий бік долоні, оце й усе. Я швиденько порівняв Янову кров із Кобиєлиною і дійшов висновку, що в мого гаданого батька вона світліша, ніж у коменданта, чиї холоші на стегнах набули соковитого темного відтінку.

Щоправда, з'ясувати, хто розпанахав і вивернув навиворіт елегантного сірого Янового піджака, вже не можна було. Кобиєла чи снаряд? Хто пообривав плечі на піджаку, відчикрижив підкладку, пообтинав гудзики, порозпорював шви й повивертав кишені?

Прошу поставитись поблажливо до нещасного мого Яна Бронського, який спершу згріб докупи все, що витрусив з його кишень той жорстокий ураган, а вже потім з моєю допомогою витяг із дитячої кімнати Кобиєлу. Ян знайшов і свого гребінця, й знімки рідних та близьких — був там і портрет моєї бідолашної матусі, — а гаманець навіть не розстебнувся. Зате зібрати колоду карт, що розлетілися по всій кімнаті, Янові виявилося не так то й легко, навіть небезпечно, адже частину захисних мішків з піском змело вибухом, а Ян неодмінно хотів мати всі тридцять дві карти й, не знайшовши тридцять другої, відчув себе глибоко нещасливим, і коли Оскар натрапив на неї між двома розламаними ляльковими хатинками й подав її дядькові, той широко всміхнувся, хоч то й була винова сімка.

Коли ми нарешті виволокли Кобиєлу з дитячої кімнати в коридор, інвалід зібрався на силі й стривожено прошепотів кілька зрозумілих для Яна слів:

— А як там — усе на місці?

Ян запустив руку йому в штани між старечими ногами, відчув щось у долоні й кивнув Кобиєлі головою.

Які ж бо щасливі були ми всі троє: Кобиєла не втратив своїх чоловічих гордощів, Ян Бронський знайшов усі тридцять дві карти зі скатної колоди — зокрема й винову сімку, а Оскар мав тепер новенького бляшаного барабана, що за кожним кроком бив йому по коліну, поки Ян з іще одим чоловіком, якого Ян називав Віктором, переносили коменданта, знесиленого внаслідок утрати крови, до сховища листів поверхом нижче.

Карткова хатка

Переносити коменданта, який ставав щодалі важчим, хоч і втрачав щодалі більше крови, нам допомагав Віктор Велюн. Тоді дуже короткозорий Віктор ще носив окуляри й не спотикався на кам'яних сходах. На пошті він, нехай якою неймовірною здається така робота для короткозорого чоловіка, розносив грошові перекази. Тепер, коли про нього заходить мова, я називаю його бідолашним Віктором. Достоту як ото моя матуся після однієї сімейної прогулянки на мол стала бідолашною матусею, так і поштар Віктор, утративши окуляри — хоч свою роль відіграли тут і інші обставини, — став бідолашним Віктором без окулярів.

— Ти часом не бачив бідолашного Віктора? — питаю я в свого товариша Вітляра, коли той навідується до мене.

Та після тієї поїздки з Флінґерна до Ґересгайма (про це я ще розповім згодом) Віктор Велюн зник із наших очей. Лишається тільки сподіватися, що й нишпорки розшукують його так само марно, що він знайшов свої окуляри або придбав нові, такі, які йому потрібні, й тепер цей чоловік, короткозорий, але в окулярах, можливо, як у давні часи, нехай уже й на службі не в Польської, а у федеральної пошти, все ж таки й далі ощасливлює людей, розносячи перекази — строкаті папірці й дзвінкі монети.

— Це просто жах! — важко хекав Ян, несучи Кобиєлу за ліву руку й ліву ногу.

— І чим воно скінчиться, якщо не прийдуть ні англійці, ні французи? — бідкався Віктор, який ніс коменданта за праву руку й ногу.

— Прийдуть, прийдуть! Он Рітс Шміґлі ще вчора сказав по радіо: «Ми маємо тверді гарантії: коли щось почнеться, то у Франції піднімуться всі як один!»

Янові нелегко було проказати цю фразу до кінця однаково впевнено, бо вигляд власної крови на подряпаному другому боці долоні хоч і не ставив під сумнів польсько-французьку гарантійну угоду, проте давав підстави побоюватись, що він, Ян, зійде кров'ю, перше ніж у Франції піднімуться всі як один і, вірні Гарантійним зобов'язанням, посунуть через Західний вал.

— Вони запевне вже на марші! А британський флот уже розтинає хвилі Балтійського моря! — Віктор Велюн полюбляв сильні, гучні фрази. Він спинився на сходах, правою рукою підтримуючи покаліченого коменданта, а ліву викинуши так, ніби стояв на кону, — щоб кожен із п'ятьох пальців міг сказати своє слово. — Приходьте ж, горді британці!

Поки Ян із Віктором, раз у раз повертаючись до польсько-французько-англійських взаємин, поволі зносили Кобиєлу до тимчасового шпиталю, Оскар подумки гортав книжки Ґретхен Шефлєр, відшукуючи місця, що стосувалися цих взаємин. Кайзерова «Історія міста Данциг»: «Під час німецько-французької війни 1870-71 рр. двадцять першого серпня 1871 р. чотири французькі бойові кораблі пополудні ввійшли до Данцигської бухти, стали на рейді й навели гармати на місто й порт, однак уже наступної ночи гвинтовий корвет «Німфа» під командуванням капітана Вайкмана примусив відступити флотилію, що стояла на якорі в невеличкій Путцизькій затоці».

Ми вже були майже біля сховища листів на другому поверсі, і тут я нарешті, хоч і не відразу, дійшов висновку, який дістав подтвердження згодом: поки Польська пошта й уся рівнинна Польща перебувала в облозі, Флот метрополії стояв у більшій чи меншій безпеці в одному з фіордів північної Шотландії; велике французьке військо ще розкошувало за обіднім столом, не маючи сумніву, що, провівши кілька розвідувальних операцій перед лінією Мажино, свої зобов'язання за польсько-французькою гарантійною угодою виконало.

Перед сховищем і воднораз тимчасовим шпиталем на нас уже чатував доктор Міхон — так само в сталевому шоломі, з нагрудної кишеньки так само галантно виглядав ріжок хустини — й такий собі Конрад, уповноважений з Варшави. І в Янові Бронському тієї ж миті прокинувся колишнй страх, так і сяк малюючи в його уяві якнайжахливіші каліцтва. Віктор Велюн — адже він був цілий-цілісінький та ще й в окулярах, одне слово, цілком годящий стрілець — мав спускатися до оперційної зали, а нам дозволили залишитися в кімнаті без вікон, ледве освітленій лойовими свічками, бо електростанція міста Данциг уже не хотіла забезпечувати Польську пошту енергією.

Доктор Міхон не дуже вірив у те, що рани в Яна серйозні, однак і здатність свого секретаря захищати пошту теж ставив не високо, отож наказав йому побути тут таким собі санітаром і понаглядати за пораненим, а заразом не спускати з очей і мене (кого він мимохідь і, як мені здалося, у розпачі погладив по голові) — щоб хлопченя, мовляв, не потрапило під кулі.

Польова гаубиця поцілила в стіну операційної зали. Нас підкинуло, мов гральні кості. Сталевий шолом Міхон, варшавський посланець Конрад і рознощик грошових переказів Велюн кинулися на свої бойові позиції. А ми з Яном та ще семеро чи восьмеро поранених лишилися в кімнаті без вікон, куди тільки глухо долинало відлуння бою. Навіть полум'я свічок тут майже не миготіло, коли гаубиця надворі бралася за своє діло по-серйозному. Тут було тихо, хоч поранені й стогнали, а може, саме через те й було тихо, що вони стогнали. Ян поквапно й незграбно обмотав стяжками від порваного простирадла Кобиєлине стегно, а тоді надумався подбати й про себе, однак ні щока, ні другий бік долоні в нього вже не кровоточили. Порізи зашерхли й заніміли, та, схоже, все ж таки трохи нили й цим живили Янів страх, який у низенькій і задушливій кімнаті не знаходив собі виходу. Дядько стривожено обмацав свої кишені й дістав повну колоду карт. Скат! І доти, доки оборона зазнала поразки, ми грали в скат.

Ми перетасували тридцять дві карти, підрізали, роздали, походили. В усіх кошах уже лежали поранені, і ми посадовили Кобиєлу просто на підлозі, зіперши його спиною на один із кошів, потім, оскільки він раз у раз поривався впасти, ще й прив'язали до коша підтяжками, які взяли в іншого пораненого, й наказали комендантові не випускати з рук карт, бо він був нам потрібний. Що б ми робили без нього, адже в скат можна грати лише втрьох! Ті, що лежали в кошах, уже не відрізнили б чорну масть від червоної, їм було не до скату. А втім, Кобиєлі вже також було не до карт. Він хотів просто лягти й лежати. Нехай буде, як буде, пустити все на самоплив — ось чого хотів комендант. Згорнути без діла свої комендантські руки, приплющити повіки без вій і спостерігати, як добігає кінця цей крах. Але нам такий фаталізм був ненависний, ми міцно прив'язали Кобиєлу до коша, ми присилували його бути третім, тоді як Оскар був другим, і нікого не дивувало те, що такий недоросток уміє грати в скат.

Щоправда, коли я вперше озвався мовою дорослих, кинувши: «Вісімнадцять!», Ян підвів погляд від своїх карт, коротко й спантеличено зиркнув на мене своїми синіми очима, однак ствердно кивнув головою. Тоді я знов: «Двадцять!» Ян одразу: «Так само». Я: «Два! А три? Двадцять чотири?» Ян, скрушно зітхнути: «Пас». А що ж Кобиєла? Той, попри підтяжки, вже знов надався був зсунутися набік. Але його підхопили, перечекали, поки вляжеться гуркіт снаряда, що вибухнув десь надворі, далеко від нашої кімнати, і тоді в тиші, яка запала відразу по цьому, Ян нарешті процідив: «Двадцять чотири, Кобиєло! Невже ти не чуєш, що замовляє хлопець?»

Уже й не знаю, звідки, з яких глибин випірнув комендант. Здавалося, свої повіки йому довелось підводити домкратом. Нарешті його водявий погляд ковзнув по десятьох картах, що їх перед цим делікатно, навіть не спробувавши змахлювати, вклав йому в руку Ян.

— Я — пас, — сказав Кабиєла.

Правильніше сказати, ці слова ми прочитали на його губах, надто, мабуть, пересохлих для того, щоб ними розмовляти.

Я зайшов з жирового валета. Ми розіграли перші взятки, Ян оголосив «контру» й мусив гаркнути на коменданта, а потім добродушно, хоч і досить різко, штовхнути його під бік, щоб той очумався й не забував, чого тут сидить. Бо я вже видурив в обох усі козирі, викинувши жирового короля, якого Ян покрив виновим валетом; та позаяк бубни в мене не було, я взяв у Яна бубнового туза й знову перебрав хід — чирвовим валетом вибив у нього десятку. Кобиєла скинув бубнову дев'ятку, і мені лишилося тільки добити їх купою чирви: раз-походив-два-контра-три-не-набрав-очок-і-програв-чотири-побив-жир-і-це-вже-сорок-вісім-очок-або-дванадцять-пфеніґів! Аж у другій партії — я саме ризикнув більше ніж ризикованим ґрандом без двох валетів, а Кобиєла, що хоч і мав тих валетів, дійшов лише до тридцятьох трьох очок і взяв мого бубнового валета своїм жировим — гра трохи пожвавішала. Комендант, ніби взявши сам себе на власну взятку, пішов бубновим тузом, на якого я мусив викласти всю свою бубну, а Ян ще й підкинув десятку. Кобиєла згріб узятку й походив королем, якого я мав би взяти, але не взяв, а тільки скинув жирову вісімку. Ян підмащував комендантові як міг, навіть зайшов з винової десятки, і я мало не взяв її козиром, але цей Кобиєла, дідько його матері, перебив мене виновим валетом — я чи то забув про нього, чи то гадав, що він у Яна, а той валет раптом виявився таки в Кобиєли, — одне слово, перебив мене й аж зареготав. Звісно, тепер він пішов вином, я мусив раз у раз скидати карти, а Ян і далі підмащував комендантові, і коли вони нарешті пішли чирвою, мені це вже не допомогло, я налічив усього-на-всього п’ятдесят двоє очок: без-двох-граєш-тричі-ґранд-це-буде-шістдесят-програв-сто-двадцять-або-тридцять-пфеніґів. Ян позичив мені два гульдени дрібняками, я заплатив, але Кобиєла, хоч і виграв, знов скис, грошей не взяв, і навіть коли на сходах тієї хвилини вперше вибухнув снаряд із протитанкової гармати, комендант теж не зронив жодного слова, хоч то були його сходи, які він багато років невтомно прибирав і натирав.

Зате Яна, щойно двері нашого сховища листів здригнулись, а вогники лойових свічок уже не знали, що з ними коїться і в який бік їм хилитися, знову пойняв страх. Навіть коли на сходах стало вже досить тихо, коли ще один протитанковий снаряд вибухнув далеченько від нас, аж перед фасадом, Ян Бронський, тасуючи карти, поводився, мов божевільний, і навіть двічі роздав собі. Але я вже тільки мовчки дивився на нього. Поки тривала стрілянина, казати щось Янові була марна річ, він сидів знервований, раз у раз кидав не ту карту, забував навіть залишати прикуп і весь час прислухався котримсь із своїх невеличких, гарненьких, чуттєво-пухкеньких вух до того, що діялося надворі, тоді як ми нетерпляче чекали, коли вже він нарешті повернеться до гри. А ось Кобиєла, на відміну від Яна, що грав чимдалі неуважніше, — Кобиєла пильности на втрачав, хіба що час від часу скисав і зсувався набік, і тоді нам доводилося штурхати його під ребра. Грав він не так уже й кепсько, як цього, коли судити з його вигляду, слід було сподіватись. А осувався він лише тоді, коли вигравав партію або коли, оголосивши «контру», зводив нанівець Янові чи мені ґранд. Вигравати чи програвати — йому було вже байдуже. Йому — аби грати. А коли ми лічили й перелічували очки, він косо повисав на позичених підтяжках і дозволяв лише своєму борлаку злякано посмикуватись, даючи так знати, що комендант Кобиєла ще живий.

Оскара також стомлювала ця гра втрьох. Ні, я досить спокійно сприймав отой гуркіт та двигтіння, що супроводжували облогу й захист пошти. Причина була радше в тому, що мені довелося вперше, несподівано і, як я поклав собі, на певний час відмовитися прикидатись кимось іншим. Коли доти без личини мене бачили тільки наставник Бебра й ота його сновида Розвіта, то цього дня уже й перед Яном, своїм дядьком і гаданим батьком, а також перед інвалідом Кобиєлою, тобто людьми, які згодом могли бути лише свідками й у жодному разі нічим більшим, я постав, згідно зі своєю метрикою, п'ятнадцятирічним підлітком, який хоч трохи й ризиковано, а проте досить непогано грає в скат.

Та ба, не минуло й години, і ці зусилля, що загалом відповідали моїм намірам, однак аж ніяк не відповідали моєму карликовому зросту, спричинили до того, що я відчув у голові, в руках і ногах, у всіх суглобах страшенний біль.

Оскар уже ладен був облишити гру, і він легко знайшов би привід, щоб, скажімо, між двома вибухами снарядів, які майже один за одним стрясали будівлю, втекти звідти, якби доти незнане почуття відповідальности не наказало йому терпіти далі й страху гаданого батька протиставити єдино можливий дійовим засіб — гру в скат.

Отож ми грали далі, не даючи Кобиєлі померти. Йому просто було не до цього. Адже я дбав про те, щоб карти ні на мить не залежувались. А коли після вибуху на сходах лойові свічки попадали й погубили свої пломінці, саме я, не втрачаючи самовладання, зробив те, що можна було зробити насамперед: дістав у Яна з кишені сірники, заразом прихопивши звідти й сигарети з золотим мундштучком, повернув на землю світло, припалив Янові заспокійливу «Регату» й відновив у темряві вогник за вогником, щоб Кобиєла не скористався з темряви й не змотав назавжди вудочки.

Дві свічки Оскар поставив на свій новий барабан і поклав напохваті сигарети, хоч сам, однак, від них зневажливо відмовився: зате Янові він пропонував сигарету за сигаретою, одну стромив навіть до перекривленого рота Кобиєлі, і справи пішли на лад, гра знов пожвавішала, тютюн утішав і заспокоював, хоч і не заважав Янові Бронському програвати партію за партією. Цей пітнів і, як і щоразу, коли чимось захоплювався, облизував кінчиком язика горішню губу. Ян так розпалився, що, забувши про все на світі, почав називати мене то Альфредом, то Мацератом, а в Кобиєлі побачив як партнера бідолашну мою матусю. І коли в коридорі хтось крикнув: «Конрада вбило!», він докірливо подивився на мене й промовив:

— Прошу тебе, Альфреде, вимкни радіо! А то вже самого себе не чути.

І вже геть розлютився бідолашний Ян, коли рвучко розчахнулися двері, й до сховища листів унесли вже готовенького Конрада.

— Причиніть двері, тягне! — обурився Ян.

Тягло й справді. Стривожено заблимали свічки, і вгамувалися вони аж тоді, коли Конрада забгали в куток, і чоловіки, що принесли його, причинили за собою двері. Ми троє мали вигляд далебі примарний. Знизу нас осявало світло від свічок, і в ньому ми здавалися всевладними чарівниками. І коли потім Кобиєла вирішив зіграти чирвою без двох валетів і сказав: «Двадцять сім», а тоді: «Тридцять» — навіть не сказав, а пробелькотів, до того ж очі в нього раз у раз закочувалися під лоба, а в правому плечі сиділо щось таке, що поривалося вихопитись назовні, здригалося, безглуздо там вовтузилось, а тоді нарешті вгамувалося, зате вже й не стримувало Кобиєлу, і він упав ницьма, через що білизняний кіш із листами й мертвяком без підтяжок — той самий кіш, до якого було прив'язано коменданта, покотився на коліщатах, коли потім Ян рвучко, одним-однісіньким рухом перехопив і Кобиєлу, й білизняного коша, коли Кобиєла, якому й цього разу не дали піти, нарешті прохрипів: «Чирва без прикупу!», а Ян тільки прошипів: «Контра!», а Кобиєла спромігся видавити з себе: «Ре», Оскар збагнув: оборона Польської пошти вдалася, ті, хто саме наступає, щойно розпочату війну вже програли — навіть якщо до її завершення їм іще пощастить захопити Аляску й Тибет, Острови Пасхи і Єрусалим.

Одне лиш було кепсько: те, що Янові так і не пощастило завершити свого великого, безпрограшного гранта з чотирма валетами, оголошеними тридцятьма очками й без взяток.

Почав він із жиру — у нього була його ціла купа, — називав мене тепер уже Аґнес, а Кобиєлу приймав за свого суперника Мацерата, облудно виклав бубнового валета (я, до речі, волів удавати для нього краще вже мою бідолашну матусю, ніж Мацерата), потім — чирвового валета (бути Мацератом я не хотів нізащо) й терпляче чекав, поки той Мацерат, а насправді каліка й комендант на ім'я Кобиєла, скине карти; на це пішло чимало часу, але потім Ян ляснув по підлозі червовим тузом і не міг, та й не хотів збагнути, зрештою, він так і не втямив цього по-справжньому ніколи, бо завжди був усього-на-всього синьооким, пахнув одеколоном, не мав клепки в голові, а тому й не зрозумів, чого це раптом Кобиєла випустив усі карти, поставив білизняного коша з листами й покійником у ньому на ребро, поки спершу той покійник, а вслід за ним пака листів і нарешті й увесь на совість сплетений кіш перекинувся, присипавши нас цілою купою кореспонденції, так ніби ми — адресати, так ніби тепер настала й наша черга полишити карти й заходитися читати ті послання чи колекціонувати поштові марки. Але Ян читати не хотів, він не хотів колекціонувати марки, він наколекціонувався їх ще в дитинстві, він хотів грати, хотів дограти свій грант; Ян хотів виграти, перемогти. Тож він підвів Кобиєлу, поставив коша на коліщата, але покійника лишив лежати й листів збирати теж не став, одне слово, коша як слід не завантажив, а проте був непомалу вражений, бо Кобиєла, прив'язаний до вже легенького коша на коліщатах, тепер не міг усидіти на місці й щораз нижче хилився наперед, поки Ян гримнув на нього:

— Альфреде! Прошу тебе, Альфреде, не псуй гру! Ти чуєш? Ще одну партію, й підемо додому. Чуєш, Альфреде!

Оскар, пересилюючи дедалі глибший біль у голові, в руках, ногах і всіх суглобах, звівся на ноги, поклав на плечі Янові свої невеличкі, але витривалі руки барабанщика й змусив себе негучно, однак настійливо промовити:

— Та облиш його, тату. Він помер і вже не гратиме. Якщо хочеш, пограємо в шістдесят шість.

Ян Бронський, якого я оце назвав татом, відпустив комендантову тлінну плоть, втупився в мене своєю синизною, потім та синизна розпливлася, й він заплакав:

— Ні, ні, ні, ні, ні!

Я почав його гладити, але Ян і далі щось заперечував. Тоді я багатозначно поцілував його, однак він тільки й думав, що про свій недограний ґранд.

— Я б його виграв, Аґнес! Я б запевне пішов додому з грандом!

Так він скаржився мені замість моєї бідолашної матусі, і я, його син, змирився з цією роллю, я йому підтакував, присягався, що він виграв би, що він, по суті, вже виграв, треба тільки, щоб він, мовляв, твердо в це вірив і в усьому слухався своєї Аґнес. Та Ян не вірив ні мені, ні моїй матусі, спершу він гучно плакав, гірко нарікаючи на долю, потім перейшов на невиразне бурмотіння, вигріб з-під охололої гори — Кобиєли — карти, понишпорив рукою в коменданта між ногами, гора листів повернула йому кілька карт, однак він не вгамувався доти, доки зібрав докупи всі тридцять дві. Ян постирав з них оту липку сукровицю, що просочувалася крізь штани Кобиєли, ретельно обтріпав кожну карту, перетасував колоду, хотів був знов роздавати, й аж тоді під його гожим чолом, навіть не низеньким, однак обтягненим надто гладенькою, непроникною шкірою, зринула думка, що третього партнера для ската на цьому світі вже нема.

У сховищі листів запала глибока тиша. Мабуть, і там, надворі, зволили тривалою хвилиною мовчання вшанувати пам'ять останнього гравця й третього партнера. Та раптом Оскарові причулося, ніби тихенько прочинилися двері. Озирнувшися через плече й сподіваючись побачити будь-що, але тільки неземне, він угледів навдивовижу сліпе й безвиразне обличчя Віктора Велюна.

— Яне, я згубив окуляри! Ти ще тут? Треба втікати. Французи не прийдуть, а якщо й прийдуть, то надто пізно! Ходімо зі мною, Яне. Виведи мене звідси, я згубив окуляри!

Нещасний Віктор, певно, подумав, що втрапив не до тієї кімнати. Бо, не діставши ні відповіді, ні окулярів, ні простягненої Янової руки, ладної разом із ним утікати, він знову сховав своє обличчя без окулярів за дверима, причинив їх, і я ще чув, як Віктор ступив навпомацки кілька кроків, долаючи туман і пускаючись навтіки.

Що ж такого смішного сталося в невеличкій Яновій голові й чому він спершу нишком, ще крізь сльози, але потім гучно й весело розсміявся, заграв своїм свіжим, рожевим язиком з гострим кінчиком для всіляких там пестощів, підкинув над собою колоду карт і нарешті, позаяк у цій коморі з понімілими чоловіками й німими листами стало тихо і, як у неділю, врочисто, почав, затамувавши дух, обережно, виваженимим рухами складати карткову хатку? У підмурівок лягли винова сімка й жирова дама. Їх накрив бубновий король. З чирвової дев'ятки й винового туза Ян, скріпивши їх жировою вісімкою, спорудив біля першого підмурівка ще один. Обидва ці підмурівки він перев'язав: поставив на ребро десятки й валети, над ними зробив перекриття з дам і тузів так, що всі карти підтримували одна одну. Потім він надумав звести над другим поверхом ще й третій, і коли робив це, пальці його немовби виконували якийсь обряд заклинання, — ті самі пальці, що їх знала, мабуть, і моя бідолашна матуся, коли вони виконували такий самий обряд. І коли Ян прихилив чирвову даму до короля з червоним серцем, споруда зовсім не завалилася, ні, вона й далі стояла, така вся повітряна, тендітна, стояла, легко дихаючи в тій кімнаті, де було повно бездиханних мертв’яків і живих людей, що затамували подих, стояла, не потребуючи підтримки наших рук, змушуючи оцього скептика Оскара, що за всіма правилами оглядав карткову хатку, забути про ядучий чад і сморід, які звивисто й скупо просотувалися крізь шпарини в дверях і створювали таке враження, немовби ця комірчина з картковою хаткою в ній двері в двері сусідить із самим пеклом.

А ті вже застосували вогнемети; боячись контратаки, вони вирішили просто викурити з поштамту останніх його захисників. Доктора Міхона вони довели до того, що він скинув сталевого шолома, схопив простирадло, а тоді, коли простирадла, як йому здалося, виявилося замало, висмикнув зі своєї нагрудної кишеньки ще й хустину і, розмахуючи тим і тим, сповістив про капітуляцію Польської пошти.

І вони всі до одного — душ тридцять напівсліпих, обпечених чоловіків, — попідіймали, позакладали за потилицю руки, вийшли через лівий бічний портал з поштамту й поставали під муром, чекаючи на ополченців, що неквапно підступали до них. Згодом люди розповідали, нібито за той короткий час, поки захисники шикувалися на подвір'ї, а нападники ще не наспіли, а тільки підходили, трьом чи чотирьом пощастило втекти — через поштовий гараж, потім через поліційний гараж, що межував із поштовим — і сховатися в порожніх будинках на Ремі, з яких повибиралися люди. Там вони, мовляв, знайшли собі одяг, навіть з партійними значками, умились, одне слово, дали собі лад і по одному розбіглися, а про одного навіть казали таке: у Старому місті, на Грабені, він зайшов до оптичної крамниці й попросив окуляри, позаяк свої згубив у бою на пошті. І вже в новеньких окулярах Віктор Велюн — а то був саме він — на Дров'яному базарі вихилив кухоль пива, а тоді ще один, бо після вогнеметів його дуже діймала спрага. Потім він у тих новеньких окулярах, які хоч трохи й розвіяли йому туман перед очима, проте зовсім не так, як це робили колишні окуляри, вдався до втечі, що триває й донині. Отакі вперті виявилися його переслідники.

Що ж до решти захисників — а втікати не зважились, як я вже згадував, душ тридцять, — то вони поставали попід муром навпроти бічного порталу, і було це саме тієї хвилини, коли Ян прихилив чирвову даму до чирвового короля і, щасливий, відвів руки від карт.

Що я можу додати ще? Вони нас знайшли. Рвучко відчинивши двері, вони закричали: «Виходьте!» Розперезалися, впустили протяг, і Янова карткова хатка впала. Така архітектура їм була чужа. Вони покладалися на бетон. Будували на вічність. А на скривджене, обурене обличчя поштового секретаря Бронського навіть не звернули уваги. І коли тягли його за двері, то не помітили, як він ще раз запустив руку в карти й щось там прихопив і що я, Оскар, повідколупував недогарки свічок від свого нового барабана й узяв його з собою, а недогарки потім повикидав, бо ми надто багато чого побачили і в світлі від кишенькових ліхтариків; і ще вони не помітили, що оті їхні бликунці нас засліпили, і ми довго не могли втрапити в двері. Повиставлявши вперед свої військові ліхтарики, тримаючи напереваги карабіни, вони раз у раз гримали: «Виходьте!» Ми з Яном уже стояли в коридорі, а вони й далі кричали: «Виходьте!» Те їхнє «Виходьте!» стосувалося Кобиєли, й Конрада з Варшави, й Бобека, й малого Вишневського, що, поки був живий, приймав телеграми. Але ті ополченців не слухались, і вони поперелякувались. І аж коли до них дійшло, що виставили себе перед Яном і мною на посміховисько, бо у відповідь на їхні викрики «Виходьте!» я щоразу тільки гучно реготав, вони кинули горлати, сказали: «То он як?!» — і повели нас у двір до тих тридцятьох, що стояли, попідіймавши й позакладавши за потилицю руки, і всіх палила спрага, а «Вохеншау» знімало їх на плівку.

Щойно нас вивели через бічний портал, оператори з «Вохеншау» наставили в наш бік камери, закріплені на легкових автомашинах, і зняли про нас отой короткометражний фільм, який потім крутили в усіх кінотеатрах.

Мене відвели він гурту, що стояв під муром. Оскар згадав про свій карликовий зріст, про свій трирічний вік, який був виправданням усьому, знову відчув настирливий біль у голові, в руках, ногах, в усіх суглобах, упав зі своїм барабаном на землю, задриґав ногами, почасти страждаючи від нападу, почасти вдаючи його, але й під час нападу не випускаючи з рук барабана. А коли його схопили й запхали до воронка есесівських ополченців, коли машина рушила з ним до Міської лікарні, Оскар ще встиг угледіти безглузду й блаженну усмішку на обличчі в Яна, бідолашного Яна; тримаючи над головою кілька карт, він махав лівою рукою — якщо не помиляюся, в ній була чирвова дама, — махав услід Оскару, своєму синові, що від'їздив.

Він лежить у Заспе

Щойно я перечитав цей останній абзац іще раз. І хоч тим, що написано, я лишився й невдоволений, одначе мушу визнати: все ж таки це — Оскарове перо, адже йому пощастило дати коротке узагальнення подій — щоправда, місцями узагальнення аж надто коротке, а місцями він навіть дещо свідомо перебільшив, а то й перебрехав.

Одначе я хотів би триматися правди, завдати Оскаровому перу удару в спину й сказати тут, що, по-перше, остання гра Яна, яку він, на жаль, не зміг завершити й виграти, була зовсім не ґранд, а бубна без двох валетів, що, по-друге, Оскар, виходячи зі сховища листів, прихопив із собою не тільки нового барабана, а й старого, отого пом'ятого, який разом із конвертами та мертвим чоловіком без підтяжок випав з білизняного коша. Крім того, не завадить додати й ось що: скоро лиш ми з Яном вийшли зі сховища, позаяк ополченці підганяли нас криками «Виходьте!» та військовими ліхтариками й карабінами, Оскар, шукаючи захисту, втерся між двох по-дядьківському добродушних на виглад ополченців, скривився, буцімто жалібно плаче, й почав тицяти пальцем на Яна, свого батька, так, мовби в чомусь його звинувачував, отож після цього бідолаха в очах ополченців відразу став лиходієм, що затяг невинне хлоп'я до Польської пошти і з властивою полякам жорстокістю підставив під кулі.

Від свого юдиного вчинку Оскар сподівався вигоди і для ціленького, і для понівеченого барабана, й у своїх розрахунках він, як виявилося, не помилився: ополченці копали Яна ногами в спину, штурхали прикладами, зате мені лишили обидва барабани, один з ополченців, уже літній чоловік зі скорботними зморшками батька родини навколо носа й рота, поплескав мене по щоках, а ще один, білявий парубок з очима, які всякчас усміхались і через це були вузькі й глибоко сховані, навіть узяв мене на руки, і це дуже зворушило Оскара.

Тепер, коли мені часом стає соромно за той негідний вчинок, я знов і знов кажу собі: але ж Ян однаково нічого не помітив, у голові в нього були самі карти, він і згодом не думав ні про що інше, крім карт, відвернути його увагу від карт і скату не могло ніщо, навіть найкумедніші, а то й просто сатанинські вигадки ополченців. Одне слово, Ян уже перебував у вічному царстві карткових хаток і щасливо мешкав в одній із них, спеціально спорудженій задля такого щастя, а ми, тобто ополченці і я — адже Оскар і себе вважав ополченцем — ще стояли серед цегляних стін на кахляній підлозі в коридорі, під стелею з гіпсовими карнизами, які повчіплювалися в стіни й перегородки так судомно, що того дня можна було боятися найгіршого: хоч би все це ліплення, зване архітектурою, під тиском тих чи тих обставин не відмовилося триматись купи.

Звичайно, цей надто пізній висновок мене не виправдує, та й те сказати: я, хто, бачачи риштування, щоразу мусить думати про знесені будівлі, був тоді не від того, щоб і самому повірити в карткові хатки як у єдине житло, гідне людини. До цього можна додати й сімейні обставини, які обтяжують мою провину. Адже на той день я був глибоко переконаний, що Ян Бронський — мені не лише дядько, а й справжнісінький, а не гаданий батько. Своєрідний прогрес, який навік-віків визначив різницю між ним і Мацератом: або Мацерат був моїм батьком, або взагалі не був ніким.

Отож першим вереснем тридцять дев'ятого року — а я виходжу з припущення, що цього нещасливого дня й ви впізнали в тому щасливому Янові Бронському, що грав у карти, мого батька, — я датую другу свою велику провину.

Навіть коли на душі в мене так тоскно, що хоч вовком вий, я вже не можу приховувати від себе: мій барабан, ба ні, я сам, барабанщик Оскар, спровадив на той світ спочатку свою бідолашну матусю, а потому і Яна Бронського, свого дядька й батька.

Але в ті дні, коли невідчепне почуття провини, яке нізащо не проженеш за поріг, притискає мене до подушок лікарняного ліжка, я, як і решта людей, намагаюся виправдати себе тим, що нічого не знав, — така позиція саме входила в моду тоді, та й досі, власне, прикрашує, мов хвацька шапочка, не одну голову.

Отож хитруна Оскара, який нічого не знав, цю невинну жертву польського варварства з високою температурою й збудженими нервами доправили до Міської лікарні. Повідомили Мацератові. Він ще напередодні ввечері заявив про те, що я зник, хоч усе ще не було певности в тому, що я — його.

А тих тридцятьох чоловіків, до яких треба ще додати Яна Бронського, з піднятими й закладеними за потилицю руками зняли на плівку для «Вохеншау» й спершу відвели до школи «Вікторія», що тепер стояла порожня, потім їм дала притулок в'язниця Шісштанґе й нарешті, на початку жовтня, — сипкий пісок за мурами занедбаного кладовища в Заспе, яке вже своє відслужило.

Звідки про це знає Оскар? Я знаю про це від Пришелепка Лео. Адже офіційно не повідомляли, звісно, про те, на якому піску, під яким муром розстріляли тридцять одного чоловіка і в який пісок усіх їх загребли.

Гедвіґ Бронська спершу одержала повістку з вимогою звільнити помешкання на Рінґштрасе: до нього мала вселитися сім’я якогось високого офіцера з люфтвафе. Поки Гедвіґ зі Стефаном спаковувала речі й готувалася переїхати до Рамкау — вона мала там кілька гектарів землі з лісом, а також житло орендаря, — вдові надійшло повідомлення, яке її очі, що хоч і відбивали, але не годні були збагнути скорботу цього світу, прочитали тільки повільно-повільно, та й то з допомогою Стефана. Те повідомлення чорним на білому, офіційно оголошувало її вдовою, і писалося в ньому таке:

Канцелярія судової колегії

під головуванням Ебергардта

Св. А. 41/39

Сопот, 6 жовтня 1939 р.

Пані Гедвіґ Бронська!

Відповідно до інструкції повідомляємо, що рішенням військового суду Бронського Яна за партизанські дії засуджено до смертної кари і страчено.

Целєвський,

Інспектор польового суду

Отже, про Заспе тут, як бачите, жодного слівця. Це вони так подбали про Янових рідних та близьких — не хотіли, щоб ті викидали купу грошей на догляд за такою величезною гуртовою могилою, адже на неї потрібно носити силу-силенну квітів, отож і догляд, і можливе перепоховання вони взяли на себе: розрівняли заспенський пісок і визбирали всі патронні гільзи — всі, крім однієї, бо якась одна в таких випадках завжди та лишається, — визбирали, позаяк розкидані гільзи псують вигляд будь-якого пристойного кладовища, навіть якщо на ньому вже давно нікого не ховають.

Одначе цю патронну гільзу, яка хай одна, а завжди лишається і яка стає каменем спотикання, знайшов Пришелепко Лео, що не проґавить жодного похорону, навіть такого засекреченого. Той чоловік, який пам'ятав мене ще від похорону моєї бідолашної матусі, від похорону мого порубцьованого товариша Герберта Тручинського, чоловік, який, поза всяким сумнівом, знав також, де загребли в землю Сиґізмунда Маркуса, — щоправда, про це я в нього ніколи не питав, — був просто щасливий, радість так і розпирала йому груди, коли наприкінці листопада (мене тоді саме виписали з лікарні) передав мені ту гільзу-зрадницю.

Та перше ніж прихопити ту вже трохи оксидовану шкаралущу, де колись ховалося свинцеве ядро, призначене, можливо, саме для Яна Бронського, й услід за Пришелепком Лео вирушити з вами на кладовище в Заспе, я хотів би попросити вас порівняти залізне ліжко в дитячому відділенні данцизької Міської лікарні із залізним ліжком у нашому лікувально-опікунському інтернаті. Обоє ліжок покриті білим лаком, і все ж таки вони різні. Ліжко в дитячому відділенні хоч і коротше, якщо брати його довжину, зате вище, якщо приставити метра до його ґратчастої боковини. І хоч я надаю перевагу отій короткій і високій ґратчастій коробці зразка тридцять дев'ятого року, саме в моєму нинішньому, призначеному для дорослих, компромісному ліжку я знайшов свій тепер уже невибагливий спокій, і нехай начальство цього закладу саме вирішує — задовольнити мою заяву, подану ще кілька місяців тому, на вище ліжко, але таке саме залізне, й покрите білим лаком, і з ґратками, чи відхилити її.

Коли тепер, у нашому закладі я, по суті, беззахисний перед відвідувачами, то в дитячому відділенні данцизької лікарні висока ґратчаста боковина у відповідні дні відділяла мене од відвідувача Мацерата, відвідувачів подружжя Ґреф і подружжя Шефлєр, а наприкінці мого перебування в лікарні крізь ті самі ґратки я бачив поділену на смужки, згорьовану й засапану гору, що пересувалася в чотирьох — одна поверх одної — спідницях і мала ім'я моєї бабці Ани Коляйчек. Вона приходила, зітхала, час від часу скидала догори свої великі, рясно помережані зморшками руки, виставляючи напоказ потріскані рожеві долоні, тоді скрушно опускала руки, й долоні її ляскали по колінах, і те ляскання й досі відлунює в моїх вухах, хоч відтворити його на барабані я можу лише приблизно.

Уже коли бабця прийшла вперше, вона привела з собою й брата Вінцента, який, учепившись руками в ґратки ліжка, заходився хоч і тихенько, проте проникливо й монотонно розповідати, чи співати, чи наспівно розповідати про королеву польську, про Діву Марію.

Оскар був радий, коли поруч із цими двома, бабцею й Вінцентом, опинялася котрась із сестер-жалібниць. Адже ті двоє висували проти мене звинувачення. Обоє втуплювалися в мене своїми незахмареними очицями породи Бронських, сподіваючись почути від Оскара, який ледве стримував істерію — наслідок отої гри в скат на Польській пошті, — бодай натяк, бодай одне-однісіньке співчутливе слово, бодай якусь поблажливу розповідь про останні години Яна, які він пережив між страхом і скатом. Вони хотіли почути зізнання, хотіли почути щось таке, що зняло б із нього провину, так наче ту провину з нього міг зняти я, так наче мої свідчення могли бути достатньо вагомі й переконливі.

Та й що я міг сказати у своєму поясненні судовій колегії під головуванням Ебергардта? Мовляв, я, Оскар Мацерат, визнаю, що ввечері напередодні першого вересня підстеріг Яна Бронського, коли той повертався додому, й за допомогою барабана, якого треба було полагодити, заманив того чоловіка до будівлі Польської пошти, з якої він перед тим вийшов, не бажаючи її захищати?

Оскар таких свідчень не дав і провини зі свого гаданого батька не зняв, а коли все ж таки зважився виступити за свідка, на нього напали такі страшні судоми, що на вимогу старшої сестри-жалібниці час відвідин для нього надалі обмежили, а бабці Ані й гаданому дядькові Вінценту приходити взагалі заборонили.

Коли обоє стареньких — вони прийшли з Бісау пішки й принесли мені яблук — розгублено й аж надто обережно, як це звичайно роблять сільські люди, виходили з палати дитячого відділення, в міру того, як віддалялися, погойдуючись, чотири бабині спідниці й чорний, пропахлий коров'ячим гноєм костюм її брата, глибшало й усвідомлення моєї провини, моєї великої провини.

Скільки ж усього може статися водночас! Поки коло ліжка в мене товклися Мацерат, Ґрефи, Шефлєри з фруктами й тістечками, поки з Бісау до мене чимчикували пішки через Ґолдкруґ і Брентау, позаяк залізницю від Картгауса до Ланґфура ще не звільнили, поки сестри-жалібниці, всі запоморочливо-білі, переказували одна одній усілякі лікарняні плітки й замінювали янголів у дитячому відділенні, Польща ще не зґінєла, потім вона все ж таки зґінєла й нарешті, після знаменитих вісімнадцятьох днів, Польща зґінєла остаточно, хоча невдовзі по тому з'ясувалося, що Польща все ще не зґінєла, як і нині, всупереч усіляким сілезьким і східнопрусським земляцтвам, Польща й досі не зґінєла.

Ох, ця вже мені відважна кавалерія! Верхи на конях і ласа до чорниць. Зі списами, прикрашеними біло-червоними вимпелами. Ескадрони меланхолії й традиції. Атаки, як у книжках з картинками. Полями-байраками, під Лодзю й Кутном. Крізь кільце облоги — на Модлін. О, який вишуканий ґалоп. Скоріше б тільки вечірня заграва. Кавалерія йде в атаку лише тоді, коли забезпечено розкішний передній і задній план, адже битва — це мальовниче полотно, а смерть — модель для художника, стояти воднораз на опорній і другій нозі, потім помчати вперед, ласуючи чорницями, шипшиною, а плоди розскакуються й котяться, вони викликають сверблячку, без якої кавалерія навіть з місця не зрушить. Уланів знов уже бере сверблячка, біля солом'яних скирт вони завертають коней — тут також хоч картину малюй — і збираються навколо одного, в Іспанії його називають Дон Кіхотом, але тут він — пан Кіхот, це чистовроджений поляк сумно-шляхетного образу, то саме він навчив усіх своїх уланів цілувати ручку просто з коня, отож вони знов і знов ґречно цілують ручку смерті, так ніби вона — дама, але поки що вони вишикувалися так, що вечірня заграва в них за спиною (адже їхній резерв — то настрій), а попереду — німецькі танки, жеребці з кінних заводів Круппа фон Болєна й Гальбаха. Породистішої кавалерії ще світ не бачив. Та ось той напівіспанський-напівпольський лицар, що злигався зі смертю — обдарований пан Кіхот, ох, а таки обдарований! — опускає прикрашеного вимпелом списа, біло-червоний вимпел закликає вас поцілувати ручку й гукає, що ось вона, мовляв, вечірня заграва, біло-червоні бусли тріскотять на дахах про те, що вишні випльовують свої камінці, і він гукає до своєї кавалерії: «Слухайте, шляхетні поляки на конях, то не танки стальнії, а лиш вітряки чи вівці, ну ж бо сміливіше — ручку цілувати!»

І скачуть ескадрони коням сталевим у сірі фланги, і мусить заграва вечірня ще червонішою стати... Пробачмо Оскарові цю завершальну риму, а заразом і певну поетичність цього опису битви. Можливо, краще було б, якби я назвав число втрат у польській кавалерії й подав статистику, яка стримано й проникливо вшанувала б пам'ять так званого польського походу. В разі потреби я міг би навіть поставити тут зірочку, щоб потім дати примітку, а саму поему все ж таки лишив би.

Десь так до двадцятого вересня я, лежачи в лікарняному ліжечку, прислухався до гарматних залпів батарей, що позаймали висоти в Єшкентальському та Олівському лісах. Потім здалося останнє вогнище опору — півострів Гела. Вільне місто Данциг могло святкувати приєднання своєї цегляної Готики до Великого німецького райху й, тріумфуючи, задивлятися в сині очі, що мали один спільний успіх із такими самими очима Яна Бронського — успіх у жінок, — того фюрера й райхсканцлера Адольфа Гітлера, що невтомно роз'їздив навстоячки в чорному «мерседесі» й майже без перепочинку викидав уперед руку для привітання.

У середині жовтня Оскара виписали з Міської лікарні. Тяжко далося мені прощання з тамтешніми сестрами-жалібницями. І коли одна з них — якщо не помиляюся, звали її чи то Ерні, чи то Берні, — отож коли та сестра Ерні чи то Берні подала мені обидва мої барабани, побитий, через якого на мене впала провина, й цілий, якого я добув під час оборони Польської пошти, я збагув: на цьому світі для мене, крім бляшаних барабанів, є ще щось — сестри-жалібниці!

Отож я, маючи ціленький інструмент і свіжий досвід за плечима, взяв за руку Мацерата й залишив Міську лікарню, щоб у нас на Лабесвеґ, іще трохи невпевнено тримаючись на ніжках вічного трилітка, поринути в будні, в буденну нудьгу й ще нудніші неділі першого воєнного року.

Якось наприкінці листопада, у вівторок, після кількох тижнів стриманого режиму я вперше вийшов на вулицю; на розі Макс-Гальбе-плац і Брьозенервеґ Оскар, похмуро, знічев'я барабанячи й майже не помічаючи вологого холоду, натрапив на колишнього семінариста Лео Пришелепка.

Ми довгенько стояли один навпроти одного, збентежено всміхаючись, і аж коли Лео дістав з кишень пальта свої рукавички й почав натягати жовтувато-білу лайку, схожу на людську шкіру, на пальці, а потім далі, на долоні, я збагнув, хто стоїть переді мною і чим може обернутися для мене ця зустріч. Ту ж мить Оскар відчув страх.

Ми ще позазирали до вітрин кавової крамниці Кайзера, провели поглядами кілька трамваїв п'ятої й дев'ятої ліній, які перетиналися якраз на Макс-Гальбеплац, потім проминули схожі один на одного будинки на Брьозенервеґ, кілька разів обійшли довкола афішної тумби, вивчили оголошення, яке повідомляло про обмін данцизьких гульденів на німецькі райхсмарки, пошкребли нігтями рекламу «Персіля», дошкреблися крізь білий і синій кольори до клаптика червоного й, задовольнившись цим, уже хотіли були повернутися знов на майдан, та раптом Лео обома рукавичками підштовхнув Оскара до якогось під'їзду, там відвів назад ліву руку, відкинув пальцями в рукавичці полу пальта, сягнув до кишені штанів, щось пошукав і таки знайшов, обмацав свою знахідку ще в кишені й, задоволений нею, дістав стисненого кулака з кишені, знов опустив полу пальта, неквапно почав випростувати вперед кулака в рукавичці, випростував його все далі й далі, поки притис ним Оскара до стіни в під'їзді, а рука в нього виявилася довжелезною, а стіна назад не подавалась, і Лео розтис свого п’ястука в шкірі аж тоді, коли в мене вже промайнула думка: зараз ось його рука випорсне з плечового суглоба, почне діяти самостійно, садоне мені в груди, прохромить їх, між лопатками виткнеться й увійде в стіну на цих затхлих сходах, і Оскар так ніколи й не побачить, що саме Лео тримав у кулаці, хіба, може, запам'ятає оті правила для мешканців у будинку на Брьозенервеґ, які майже нічим не відрізнялися від правил у будинку на Лабесвеґ.

Потім Лео, піднісши рукавичку до самісінького мого матроського пальтечка й натиснувши нею на ґудзика з якорем, розтис кулака так швидко, що аж хруснули пальці: на запліснявілій, зашмугляній до блиску шкірці, під якою була його долоня, лежала патронна гільза.

Коли Лео знову стулив долоню, я вже був ладен іти за ним. Ота залізна штуковина ніби щось промовляла безпосердньо до мене. Ми пліч-о-пліч — Оскар по ліву руч від Лео — рушили вздовж Брьозенервеґ униз, не затримуючись уже перед жодною вітриною, перед жодною афішною тумбою, перетнули Маґдебурґерштрасе, проминули обидва високі, схожі на коробки будинки в кінці Брьозенервеґ, на яких уночі горіли сиґнальні вогні для літаків, що злітали й сідали неподалік, довго пробиралися попід огорожею аеродрому, нарешті вийшли на сухішу, асфальтовану дорогу й попростували вздовж трамвайної колії дев'ятого маршруту в бік Брьозена.

Дорогою ми мовчали, але гільзу Лео тримав так само в рукавичці. Коли я нерішуче уповільнював ходу й хотів через цю холоднечу й вогкість повернути назад, він розтискав кулака й підкидав на долоні ту залізну штуковину, спокушаючи мене пройти так ще сотню кроків, потім іще сотню, а перед міською власністю Заспе, коли я остаточно вирішив повернутися, Лео навіть виявив свій музичний хист. Він крутнувся на підборах, виставив гільзу отвором догори, притис її, немов мундштука флейти, до спідньої, неабияк відвислої, слинявої губи й додав хрипкуватий, часом пронизливий, часом мовби приглушений туманом свист до шуму чимдалі ряснішого дощу. Оскар змерз. Холодно йому було не лише через цю гру на патронній гільзі, виною цьому була й собача, мов на замовлення, погода під настрій, тож приховувати свій жалюгідний стан я, по суті, й не намагався.

Що тягло мене до Брьозена? Гаразд, спокусник Лео, що насвистував на патронній гільзі, робив своє діло. Одначе насвистував мені не лише він. З боку рейду і з боку Нойфарвасера, схованого за листопадовими туманами, що підіймалися немовби з пралень, через Шотландію, Шельмюль і Райхсколонію до нас долинали гудки пароплавів і голодне завивання міноносця, який чи то входив до гавані, чи то виходив з неї. Отож Пришелепкові Лео нічого не варто було пароплавними гудками, сиренами й свистом патронної гільзи зваблювати й вести за собою якогось там змерзлого Оскара.

Приблизно в тому місці, де дротяна огорожа між територією аеродрому й Новим плацом та фортечним ровом повертала в бік Пелонкена, Лео Пришелепко спинився і, перехнябивши голову, поверх обслиненої гільзи хвилю споглядав, як пливе моє тремтяче тіло. Потім він, увібравши гільзу в рот і підтримуючи її спідньою губою, несамовито замахав руками, стяг із себе, немовби на поклик якоїсь раптової ідеї, хвостатого чорного сурдута й накинув ту важку, просяклу вогкою землею вдяганку мені на голову й на плечі.

Ми знову рушили. Мені тепер важко сказати, чи тепліше стало тоді Оскарові. Часом Лео забігав кроків на п'ять наперед і ставав, нагадуючи в своїй пожмаканій, однак жахливо білій сорочці постать, що якимсь чудом перенеслася сюди із середньовічної темниці, скажімо, з Ярусної вежі, — таку крикливу сорочку остання мода могла продиктувати лише шаленцям. Дивлячись, як Оскар іде, спотикаючись, у чорному сурдуті, Лео знов і знов вибухав сміхом і, б'ючи руками-крильми, щоразу завершував його воронячим карканням. Я, мабуть, і справді нагадував кумедного, недоладного птаха, коли й не ворона, то принаймні крука, тим більше що якийсь час поли сурдута волочилися по землі, мовби шлейф, замітаючи асфальт; одне слово, я лишав за собою широкий, величний слід, і коли Оскар уже вдруге озирнувся через плече, той слід сповнив його гордістю і став для нього ознакою, якщо взагалі не символом, зачаєного в його душі, ще не остаточно виношеного трагізму.

Уже на Макс-Гальбе-плац я здогадався, що Лео й не думає вести мене до Брьозена чи Нойфарвасера. Метою цього нашого пішого переходу від самого початку могли бути лише кладовище в Заспе та фортечний рів, поряд з якими було по-сучасному обладнане поліційне стрільбище.

Від кінця вересня й до кінця квітня трамваї пляжних маршрутів ходили тільки кожних тридцять п'ять хвилин. Коли ми проминули останні будинки ланґфурського передмістя, назустріч нам виїхав трамвайний ваґон без причепа. Відразу по цьому нас перегнав трамвай, що очікував цього зустрічного вагона на стрілці Маґдебурґштрасе. Уже майже перед самим заспенським кладовищем, де була ще одна стрілка, нас спершу наздогнав, теленькаючи дзвоником, один трамвай, а потім повз нас проїхав другий, зустрічний, який стояв і чекав уже давно, — ми бачили його крізь туман, бо спереду на ньому, щоб його було краще видно, горів волого-жовтий ліхтар.

Перед очима в Оскара ще стояло плискувате й похмуре обличчя вожатого із зустрічного трамвая, а Лео вже стяг його з асфальту на сипкий пісок, який нагадував про те, що скоро почнуться прибережні дюни. Кладовище правильним квадратом обступав цегляний мур. Хвіртка з південного боку, вся в іржавому мереживі й замкнена тільки про людське око, легко прочинилася перед нами. На жаль, Лео не дав мені роздивлятися поперекошувані, ось-ось ладні впасти чи й уже впалі ницьма надгробки, зроблені здебільша з грубо обтесаного ззаду й з боків, а спереду шліфованого чорного шведського граніту або з діабазу. Замість дерев кладовище прикрашували п’ять чи шість миршавих приморських сосон, що опинилися тут хтозна-яким дивом. Матуся, ще як була жива й дивилася з вікна трамвая на цей занедбаний куточок, надавала йому перевагу перед рештою таких тихих місць. Але тепер вона лежала в Брентау. Земля там була масніша, там росли в'язи й клени.

Не встиг я серед цього гнітючого запустіння оговтатись, як Лео вже вивів мене з кладовища через відчинену й без ґраток хвіртку в мурі з північного боку. Одразу за муром ми опинилися на рівній піщаній місцині. У клубах туману чітко вирізнялися сосни, дрік, шипшинові кущі, що ніби пливли до берега. Озирнувшись на кладовище, я відразу завважив, що частина його північного муру свіжопобілена.

Під цим муром, що стояв, мов новий-новісінький, і був сліпучо білий, як пожмакана сорочка на Лео, мій проводир раптом прибрав заклопотаного вигляду. Він напружено заходив туди-сюди розгонистими кроками — схоже, рахуючи їх, рахуючи вголос і, як Оскар гадає й досі, латиною. Потім Лео проспівав якийсь текст, що його вивчив, либонь, ще в семінарії. Метрів за десять від муру Лео поставив в одному місці мітку, тоді поклав майже під самісіньким побіленим і, як мені здалося, там і сям поштукатуреним муром якусь паличку, причім робив він усе це лівою рукою, бо в правій і далі стискав патронну гільзу, й нарешті, ще досить довгенько щось пообмірявши та пошукавши, поставив біля самісінької тієї палички порожню, трохи звужену вгорі залізну посудину, в якій колись було свинцеве ядро — було доти, доки хтось, зігнувши вказівного пальця, пошукав запобіжника, намагаючись не натиснути на гачок передчасно, а потім усе ж таки прогнав свинець із дому, й той перебрався до іншого місця, принісши комусь смерть.

Отак ми й стояли. У Пришелепка Лео патьоками текла слина. Він склав навхрест рукавички, проспівав латиною ще щось і змовк, бо поруч не було нікого такого, хто вмів би, як і годиться в літургії, співати з ним поперемінно. Потім Лео обернувся й почав роздратовано, нетерпляче поглядати поверх муру на Брьозенське шосе, скидаючи голову в той бік щоразу, коли трамваї, здебільшого порожні, зупинялися на стрілці, дзвінками попереджали один одного про себе, щоб не зіткнутися, й нарешті роз'їжджалися. Лео, мабуть, очікував людей, яких спостигло горе. Одначе ніхто ні йшов пішки, ні приїздив трамваєм — ніхто, кому Лео своєю рукавичкою міг би засвідчити співчуття.

Один раз над нами прогуркотіли літаки, що заходили на посадку. Ми не позадирали голів, ми витримали ревіння моторів і знехтували нагодою переконатися, чи то сідають, блимаючи вогнями на кінчиках крил, справді три «Юнкерси-52».

Невдовзі по тому, як мотори дали нам спокій — тиша настала така сама нестерпна, яким білим був мур у нас перед очима, — Пришелепко Лео стромив руку собі за пазуху, щось дістав, ту ж мить опинився біля мене, зірвав з Оскарових плечей свою воронячу вдяганку, кинувся в бік дроку, шипшини й сосон, подався далі до берега й, не спиняючись, промовистим рухом, розрахованим на того, хто його спостерігає, впустив щось на пісок.

Аж коли Лео зник зовсім — він ще якийсь час примарою маячив перед моїми очима, поки його нарешті поглинули молочні пасма туману, що стелилися над землею, — одне слово, аж коли я зостався з дощем сам на сам, я підхопив шматочок цупкого паперу, що стримів у піску: то була карта зі скатної колоди — винова сімка.

За кілька днів після того випадку на заспенському кладовищі Оскар зустрів на Ланґфурському базарі свою бабцю Ану Коляйчек. Відколи в Бісау скасували митний і прикордонний контроль, вона знову возила продавати яйця, масло, капусту й зимові яблука. Люди купували охоче й багато, адже невдовзі мали запровадити харчові картки, і треба було робити запаси. Побачивши бабцю, що сиділа навпочіпки над своїм товаром, Оскар ту ж мить відчув на голій шкірі під пальтечком, під светром, під маечкою гральну карту. А в перші хвилини, коли я повертався трамваєм із Заспе додому на Макс-Гальбе-плац і кондуктор запропонував мені прокататися задарма, мені хотілося порвати ту винову сімку на дрібнесенькі клаптики.

Карту Оскар не порвав. Він віддав їй бабці. Угледівши його з-за головок капусти, вона мало не вжахнулася.

Може, в неї промайнула думка, що Оскар ніколи не приносить доброї звістки. Однак потім вона підкликала те трирічне хлоп'я, що визирало з-за кошиків із рибою, до себе. Оскар іще трохи поцеремонився, спершу порозглядав живу, майже цілий метр завдовжки тріску, викладену на мокрі водорості, й помилувався дрібними рачками з Отомінського озера, які десятками, вже сидячи в кошику, й далі старанно вправлялися ходити по-своєму, задки. Нарешті й Оскар, так само задкуючи й показуючи бабці спину свого матроського пальтечка, підступив до її рундучка й аж тоді обернувся до неї золотистими ґудзиками з якорями, як наскочив на дерев'яні козли під її прилавком і яблука покотилися врозтіч.

Надійшов Швердтфеґер з гарячими, загорненими в старі газети цеглинами, підсунув їх бабці під спідниці, вигріб з-під неї, як завжди, коцюбкою холодні, поставив паличку на шиферній дошці, що висіла в нього на грудях, перебрався до сусіднього рундучка, і тоді бабця простягла мені яблуко.

А що міг дати їй Оскар, коли вже вона подарувала йому яблуко? Він простяг їй спершу карту, а тоді й патронну гільзу, яку також не схотів лишати в Заспе. Довго, нічого не розуміючи, дивилася Ана Коляйчек на ті дві зовсім різні речі. Та ось Оскар підніс свої вуста до її старечого хрящуватого вуха під хусткою, і я, забувши про будь-яку обережність, пригадавши рожеве, невеличке, але м'ясисте Янове вухо з довгими, гарними мочками, прошепотів:

— Він лежить у Заспе.

Прошепотів і подався геть, перекинувши дорогою кошика з капустою.

Марія

Поки історія на повен голос звістила світові про важливі події і, мов добре змащений повіз, котилася, пливла й летіла європейськими просторами, завойовуючи наземні, водні й повітряні шляхи, справи мої — а вони зводилися до того, що я раз у раз просто розбарабанював ущент лаковані дитячі барабани, — йшли так собі, поганенько, можна сказати, геть не йшли. Поки багато хто марнотратно розкидав на всі боки дороге залізо, ще одна моя бляшанка пускалася духу. Щоправда, в поштамті Оскарові пощастило врятувати новенького, майже не подряпаного інструмента і цим надати обороні Польської пошти бодай якогось сенсу; але що означав для мене, кому в кращі часи потрібно було якихось місяців зо два, не більше, щоб обернути бляху на брухт, одне слово, що означав для Оскара бляшаний барабан пана Начальника-молодшого?

Відразу по тому, як мене виписали з Міської лікарні, я, оплакуючи втрату моїх сестер-жалібниць, заходився вперто працювати, вибиваючи дріб, і вибивати дріб, працюючи. Той дощовий день на кладовищі в Заспе аж ніяк не змусив мене занедбати моє ремесло, радше навпаки, Оскар подвоїв зусилля й робив усе, щоб домогтися лише одного; знищити останнього свідка своєї ганьби перед ополченцями — барабана.

Але той тримався стійко, він давав мені відкоша й, коли я бив по ньому, відповідав звинуваченнями. Під час наших бійок, які мали на меті лише одне: стерти з пам'яти певний, чітко обмежений у часі відтинок мого минулого, мені, на диво, знов і знов спадав на думку Віктор Велюн, поштар, що розносив грошові перекази, хоча хто-хто, а він, чоловік короткокозорий, навряд чи зміг би давати проти мене свідчення. Одначе хіба ж не йому, короткозорому, пощастило втекти? І чи не означає це, що короткозорі бачать краще і що Велюн, якого я зазвичай називаю нещасним Віктором, добачив тоді у моїх рухах чорно-білі тіні, розгадав мій учинок Юди, а тоді втік, прихопивши з собою Оскарову таємницю й ганьбу і понісши їх у світ?

Аж у середині грудня звинувачення отого лакованого, розмальованого червоними омахами сумління, що висіло на мені, втратили колишню свою переконливість. Лак узявся волосинками тріщин і почав відлущуватися, бляха жолобилась, робилася тоненькою й уже проривалася, хоч до прозорости ще й не стерлась. Як і завжди, коли щось зазнає страждань і наближається до свого кінця, свідкові цих страждань хочеться їх припинити і якомога пришвидшити той кінець. В останні тижні перед Різдвом Оскар дуже поспішав, він працював так, що Мацерат і сусіди аж за голову брались; Оскарові кортіло до Святвечора поквитатися зі своїм обвинувачем, бо на Святвечір я сподівався одержати новеньку, нічим не обтяжену бляшанку.

І я таки встиг. За день до двадцять четвертого грудня мені пощастило скинути з шиї, а заодно і з душі оте пом'яте, іржаве чортибатьказна-що, яке без угаву деренчало й нагадувало автомашину після аварії; тепер і для мене, як я сподівався, оборону Польської пошти було остаточно зламано.

Ще жодній людині в світі — якщо тільки ви ладні бачити в мені людину — не доводилося зазнавати на Різдво такого гіркого розчарування, як тоді Оскарові: під ялинкою на нього й справді чекали різдвяні подарунки, і там було все — все, крім бляшаного барабана.

Лежала там коробка з кубиками, яку я так ніколи й не відкрив. Лебідь-гойдалка мав бути подарунком особливим і обернути мене на Лоенґріна. Мабуть, щоб допекти мені до живого, на столик для подарунків хтось поклав три чи чотири книжечки з картинками. Ще сяк-так скористатися можна було, на мою думку, хіба що рукавичками, черевиками на шнурках та червоним светриком, якого сплела Гретхен Шефлєр. Оскар розгублено позирав то на коробку з кубиками, то на лебедя, затримував погляд на кумедних, як здавалося авторам тих книжечок з картинками, ведмежатах, що тримали в лапах усілякі музичні інструменти. Там одне з тих чарівливо-лукавих бісенят навіть хизувалося барабаном, ще й удавало, буцімто вміє барабанити, буцімто ось зараз ударить дріб, буцімто вже й палички піднесло. А я мав лебедя, але не мав барабана, я мав, либонь, цілу тисячу, чи й більше, кубиків, але не мав жоднісінького барабана, я мав рукавички на той випадок, коли взимку настануть дуже холодні ночі, але ті рукавички не тримали нічого такого кругленького, гладенького, бляшаненького, покритого прохолодною кірочкою лаку, — не тримали нічого такого, що зимової ночі я міг би взяти з собою надвір, щоб і мороз почув щось біленьке!

Оскар тоді подумав: «А бляшанку Мацерат, видно, поки що десь сховав. Або на ній сидить Гретхен Шефлєр. Припхалася зі своїм пекарем жерти нашу різдвяну гуску! Спершу вони хочуть помилуватись, як я гратимуся лебедем, кубиками та книжками з картинками, а вже тоді віддадуть мені отой справжній скарб». Отож я пішов на поступки, гортав, мов дурень, книжечки, виліз на лебедя і з глибокою огидою прогойдався на ньому добрих півгодини, не менше. Потім, хоч у помешканні в нас було тепло, як у вусі, я дав приміряти на себе светра, а Гретхен Шефлєр допомогла мені стромити ноги в черевики на шнурках. Тим часом надійшли Ґрефи, бо гуска була розрахована на шістьох, а після того, як вони зжерли начинену сушняком гуску, що її так майстерно засмажив Мацерат, уже за десертом — мірабель і груші — Оскар розпачливо взяв ще одну книжечку з картинками, яку Ґреф поклав мені до решти чотирьох; після супу, гуски, червоної капусти, вареної картоплі, мірабелі та груш, коли всі ми, розімлівши від кахельної груби — а груба в нас була ще та! — заспівали різдвяної пісні (Оскар підмутикував також), а тоді ще один стовпчик із «Радуйся» і «Ялинонько, ялинонько, які ж зелені твої вітоньки, дзень-дзень, дзінь-дзінь, і так щороку — дзень-дзень, дзінь-дзінь», я хотів уже (тим часом надворі забемкали дзвони) нарешті одержати свого барабана (п'яний духовий оркестр, у якому колись грав і музикант Майн, трубив так, що з віконних карнизів падали бурульки)... Але ж я хотів його одержати, а вони не віддавали, просто не показували, і край, Оскар: «Так!», а вони всі: «Ні!», і тоді я закричав, я давно вже так не кричав, одначе тепер, після тривалої перерви, я знов нагострив свій голос, зробивши з нього гострого інструмента, здатного різати скло, тільки нищив ним тепер не вази й не пивні кухлі чи електричні лампочки, не розітнув я й жодної вітрини, не осліпив жодних окулярів, ні, мій голос повстав скоріше проти всіх отих кульок, дзвіночків, крихких пузирів із сріблястого скла, ялинкових вершків, одне слово, проти прикрас, що виблискували на зеленому вітті, створюючи святковий настрій — дзінь-дзінь, дзень-дзень, і іграшки почали розсипатися на скалки, а з гілочок, хоч це було вже й зовсім зайве, посипалася глиця — хоч лопатою горни. А ось свічки горіли собі далі — тихо й свято. Проте бляшаного барабана Оскар не одержав.

А Мацерат так нічого й не втямив. Не знаю, чи то він надумав у такий спосіб мене виховувати, чи то просто не здагадався, що має постачати мені барабани — коли треба й скільки треба. Все вказувало на те, що наближається катастрофа. І тільки завдяки тій обставині, що одночасно із загрозою, яка нависла над моїм життям, уже ставав очевидним і чимдалі більший хаос у нашій бакалійній крамниці, мені, а заразом і крамниці було своєчасно послано — принаймні так це зазвичай сприймають у лиху годину — порятунок.

Позаяк Оскар і зростом не вдався, і бажання не мав стояти за прилавком, продаючи хрустики, маргарин та штучний мед, Мацерат, якого я задля зручности знов називатиму батьком, узяв собі в крамницю на поміч Марію Тручинську, молодшу сестру мого бідолашного товариша Герберта.

Марію не тільки так звали, вона й була Марія. Вже не кажу про те, що за кілька тижнів вона не лише повернула нашій крамниці добру репутацію, не лише повела справу хоч і по-дружньому, але досить суворо — і з цим Мацерат залюбки погодився, — Марія виявила й неабияку кмітливість, оцінюючи моє становище.

Ще до того, як Марія стала за прилавок, вона замість барабана не раз пропонувала мені, хто з горою брухту на пузі докірливо тюпав сходами — понад сотня східців угору, понад сотня вниз, — узяти старого прального тазика. Але заміни Оскар не хотів. Барабанити по дну тазика він уперто відмовлявся. Та скоро лиш Марія оговталася в крамниці, вона, всупереч волі Мацерата, зробила так, що з моїми бажаннями почали рахуватися. Щоправда, ходити з нею до крамниць, де продавалися іграшки, Оскар нізащо не погоджувався. Вигляд тих строкато-переповнених полиць запевне навіяв би мені болючі спогади про розтрощену крамницю Сиґізмунда Маркуса. Марія, лагідна й поступлива, лишала мене чекати надворі чи й узагалі вирушала до крамниць сама й приносила мені що чотири чи п'ять тижнів — залежно від потреби — новеньку бляшанку, а в останні воєнні роки, коли вже навіть барабани стали великою рідкістю і їх почали розподіляти на карточки, Марії доводилося підсовувати продавцям цукор або піввосьмушки кави в зернах, щоб із-під прилавка, сказати б, по-свійському, дістати мені барабана. І все це вона робила без зайвих зітхань, не похитуючи скрушно головою, не закочуючи під лоба очі, а скорше якось зосереджено й поважно, так само природно, як одягала на мене свіжовипрані, ретельно заштопані штанці, панчохи й курточку. І хоч у наступні роки наші з Марією взаємини постійно зазнавали змін і ще й тепер з'ясовані не до кінця, манера, з якою вона щоразу передає мені нового барабана, лишилася та сама, хай навіть ціни на дитячі бляшані барабани нині багато вищі, ніж були в сороковому році.

Тепер Марія передплачує якийсь журнал мод. Од відвідин до відвідин вона стає щораз елегантнішою. А тоді?

Чи вродлива була Марія? Кругленьке, свіжовмите личко, прохолодний, однак не дуже холодний погляд сірих, трохи витрішкуватих очей з короткими, але пухнастими віями під густими темними бровами, що зійшлися на переніссі. Завдяки виразно окресленим вилицям, шкіра на яких у морозяну погоду напиналася, ставала синюватою й болісно лускалась, обличчя її нагадувало рівненьку, заспокійливу площину, і цього вигляду не порушував навіть невеличкий ніс, який не можна було назвати ні негарним, ні тим більше смішним, — він був радше тендітний, хоч і чітко вирізьблений. Чоло Марія мала округле, невисоке, і на ньому над зарослим переніссям ще замолоду пролягли поздовжні борозенки. Каштанові, трохи закучерявлені коси, що й нині блищать, немовби вологі стовбури дерев, округло починалися від скронь і гладенько обвивали невеличку, похватну голівку майже без потилиці — достоту, як у матінки Тручинської. Коли Марія вдягла білого халата й стала за прилавок у нашій крамниці, волосся в неї ще було заплетене в дві коси, що спадали вниз за цупкими, здоровими на вигляд вухами, які швидко наливалися кров'ю і мочки яких, на жаль, не висіли вільно, а навпрямець переходили в щоку над спідньою щелепою; щоправда, в тому місці залягала досить приваблива борозенка, проте це наводило на думку про певну дегенеративність і давало привід робити деякі висновки щодо її вдачі. Згодом Мацерат підбив дівчину зробити перманент, і вуха в неї сховалися. Тепер Марія з-під модної короткої зачіски на своїй кучерявій голові виставляє напоказ лише прирослі мочки, але цю невеличку ваду затуляють великі кліпси, досить-таки позбавлені смаку.

Так само як Маріїну голівку разом із повними щоками, виразно окресленими вилицями, розгонисто прорізаними очима обабіч глибоко посадженого, майже непомітного носа можна було обхопити всю обома долонями, тіло її, на зріст швидше невисоке, ніж середнє, мало трохи широкуваті плечі, повні груди, що виростали просто з-під пахов, і, відповідно до її клубів, пишні сідниці, що їх несли, знову ж таки, надто худорляві, проте міцні ноги, між якими нижче від лобка виднівся просвіт.

На той час Марія була, мабуть, трішечки клишонога. Навіть руки, її завжди почервонілі руки, на відміну від цілком сформованої і пропорційної статури, видавалися мені якимись дитячими, а пальці — пухкенькими, наче сосиски. З цими своїми дитячими ручками вона не може нічого вдіяти й досі. А ось із її ступень, які мучилися спершу в незграбних простих черевиках, а трохи згодом — у по-старомодному елегантних, але завеликих черевичках бідолашної моєї матусі, помалу, незважаючи на шкідливе для них взуття з чужої ноги, зійшло дитяче почервоніння, вони стали вже не такі смішні й пристосувалися до сучасних моделей західнонімецького і навіть італійського виробництва.

Марія розмовляла небагато, зате любила співати, коли мила посуд чи фасувала цукор — по пів і по чверть кілограма — в блакитні мішечки. Вечорами, коли крамницю зачиняли й Мацерат сідав робити обрахунки, а також у неділю Марія, як знаходила вільні бодай півгодинки, брала губну гармоньку. Той інструмент дівчині подарував її брат Фріц, коли його забрали до армії й послали в Ґрос-Бошполь.

На тій гармоньці Марія вміла грати майже все. Похідні пісні, яких вона навчилася на вечорах Спілки німецьких дівчат, мелодії з оперет і шлягери, що їх чула по радіо чи від брата Фріца — на Великдень сорокового року той, бувши у відрядженні, на кілька днів заскочив до Данцига. Оскар пригадує, як Марія грала на гармоньці, прицмокуючи язиком, «Дощові краплини», а також по-своєму, не наслідуючи Зару Леандер, «Вітер мені пісню нашептав». Та за прилавком свою «пересмішницю» Марія ніколи не діставала. Навіть якщо в крамниці нікого не було, вона про музику забувала, а натомість по-дитячому округлими літерами й цифрами вималювала цінники й складала перелік товарів.

І хоч не важко було помітити, що голова в крамниці — саме вона, що саме вона повернула й закріпила за крамницею ту частину колишніх наших покупців, котрі по смерті моєї бідолашної матусі перейшли до конкурентів, Марія й далі ставилася до Мацерата з глибокою повагою, мало не з покорою, і його, хто ніколи не втрачав віри в себе, це навіть не бентежило.

«Зрештою, це я взяв дівчину в крамницю й чогось її навчив,»— щоразу заявляв Мацерат, коли городник Ґреф чи Гретхен Шефлєр пробували пустити йому шпильку. Отака проста була логіка в цього чоловіка, який переставав бути занудою, ба навіть виявляв чулість, а відтак заслуговував на увагу, власне, лише тоді, коли брався за свою улюблену справу — заходжувався щось варити чи смажити. Бо в одному Оскар мусив-таки віддати йому належне: його порібрина по-касельському з квашеною капустою, його свинячі нирки в гірчичній підливі, його панірований шніцель по-віденському, а насамперед його короп у сметані і з редькою варті були того, щоб подивитися на них, понюхати їх і посмакувати ними. І нехай навіть він міг не багато чого навчити Марію в торгівлі — адже дівчина, по-перше, мала вроджений комерційний хист до роздрібної торгівлі, а по-друге, сам Мацерат не дуже знався на тонкощах роботи за прилавком і тільки й умів, що закуповувати товари на оптовому ринку, — зате він все ж таки навчив її варити й тушкувати, бо вона, хоч два роки й пробула служницею в сім'ї одного чиновника з Шідліца, однак, прийшовши до нас, навіть води не вміла скип'ятити.

Невдовзі Мацарат уже влаштувався так, як за життя моєї бідолашної матусі: він був повновладний господар на кухні, з кожною недільною печенею підносився щораз вище й вище, годинами міг розкошувати, миючи посуд, мимохідь, завиграшки закуповував харчі, хоча робити це з кожним воєнним роком ставало чимдалі важче, замовляв товари й розраховувся з фірмами на оптовому ринку та з господарським управлінням, уміло листувався з податковим управлінням, що два тижні оформляв нашу вітрину — і навіть не можна сказати, що примітивно, скоріше навпаки, демонструючи неабияку винахідливість і смак, — з почуттям глибокої відповідальности виконував свої партійні дурниці — одне слово, позаяк за прилавком непохитно стояла Марія, з головою поринув у роботу.

Ви спитаєте: до чого я все це гну, навіщо так детально описую клуби, брови, мочки, руки й ноги молодої дівчини? Цілком поділяючи вашу думку, я разом з вами засуджую таку манеру змальовувати людей. Адже Оскар твердо переконаний у тому, що досі образ Марії йому вже пощастило подати у викривленому дзеркалі, коли взагалі не спотворити навік. А тому іще один, останній штрих, який, сподіваюся, кине світло на все: якщо не брати до уваги всіх отих безіменних сестер-жалібниць, то Марія була в Оскара першим коханням.

Я усвідомив це, коли одного чудового дня зробив те, що загалом робив не часто: я сам прислухався до свого барабана й не міг не завважити, як по-новому, щиросердо й воднораз обачливо розповідав Оскар бляшанці про своє палке почуття. Марія цей барабанний бій слухала залюбки. Але я не дуже любив, коли вона діставала оту свою губну рипавку й огидно наморщувала лоба, вважаючи, що неодмінно має мені підігравати. Одначе нерідко бувало й так, що вона, церуючи панчохи чи розфасовуючи цукор, раптом опускала руки, кидала на мене поміж барабанних паличок уважний, задумливий погляд — такої миті обличчя її було цілком спокійне — і, перше ніж церувати далі, якось так м’яко, напівсонно проводила долонею по моїй коротко обстриженій голові.

Загалом Оскар не міг терпіти, щоб до нього доторкалися, хай навіть отак лагідно й ніжно. Але Маріїну долоню в себе на голові він терпів і віддавався її погладжуванню такою мірою, що нерідко годинами, вже цілком свідомо вибивав на своїй бляшанці заохочувальні ритми, поки нарешті Маріїна рука відгукувалась на його поклик.

Дійшло до того, що Марія щовечора почала вкладати мене в ліжко. Вона роздягала мене, мила, допомагала вдягти піжамку, нагадувала мені, що перед сном треба ще раз спорожнити сечовий міхур, молилася зі мною, хоч сама була протестантка, проказува «Отче наш» і «Богородице, радуйся», а іноді навіть «Ісусе, задля тебе живу, Ісусе, задля тебе вмираю», й нарешті з лагідним виразом на обличчі, що навіював сон, вкривала мене.

Солодкі були ці останні хвилини перед тим, як Марія вимикала світло («Отче наш» та «Ісусе, задля тебе живу» я помалу, з ніжністю й натяком переробив на «Вітаю зіроньку свою морськую» та «Кохати Марію»), і все ж таки щовечірні приготування до сну почали мене гнітити, по суті, вони позбавляли мене самовладання, і я, хто загалом ніколи не втрачав свого обличчя, нерідко вже відчував на ньому зрадницький рум'янець, який буває в дівчат-підлітків та невпевнених у собі парубків. Так, Оскар визнає: щоразу, коли Марія своїми руками роздягала мене, ставила в цинкову балію і м'яким віхтиком, щіткою та милом змивала й стирала з мого тіла пил барабанного дня, одне слово, щоразу, коли я усвідомлював, що я, майже шістнадцятирічний, стою перед майже сімнадцятирічною дівчиною — стою голяка, так, що далі вже нікуди, — мене надовго заливав отой густий і палючий рум'янець.

Проте Марія, схоже, навіть не помічала, як змінюється колір мого обличчя. Може, вона гадала, що то мене так розігрів віхтик або щітка? Чи вона казала собі, що Оскар так червоніє через гігієнічні заходи? Чи була така сором'язлива й делікатна, що, розгадавши справжню причину мого вечірнього рум'янцю, вдавала, однак, нібито нічого не помічає?

Зі мною ще й досі нерідко буває так, що я раптово, на хвилин п'ять чи й надовше почервонію, а приховати цього хоч убий не можу. Точнісінько, як ото в мого діда, палія Коляйчека, що червонів, мов рак, тільки-но хтось зронить при ньому слово «сірники», так і в мене — всі щоки наливаються кров'ю, коли хто-небудь, навіть не конче знайомий, при мені згадає про малих дітей, котрих щовечора миють у ванні м'яким віхтиком або щіткою. У такі хвилини Оскар робиться схожим на індіанця, всі довкола гигикають, називають мене дивним, навіть химеристим, бо люди довкола не бачать нічого незвичайного в тому, що маленьким дітям намилюють тіло, відшкрібають леп і проводять м'якеньким віхтиком по найпотаємніших місцях.

Однак Марія, це дитя природи, при мені дозволяла собі, анітрохи не соромлячись, просто-таки ризиковані речі. Так, наприклад, збираючись мити підлогу в спальні й вітальні, вона щоразу скочувала на стегнах униз панчохи, які подарував Мацерат і які їй було шкода порвати. А якось у суботу, коли вже зачинили крамницю — Мацерат саме пішов у справах до свого партійного осередку, і ми з Марією лишились у вітальні самі — вона скинула з себе спідницю й блузку зі штучного шовку і, стоячи переді мною в благенькій, але чистенькій нижній спідниці, заходилася на столі відчищати бензином плями із спідниці та блузки.

Як же воно так сталося, що скоро лиш Марія поскидала верхній одяг, скоро лиш вивітрився бензин, від неї приємно, наївно-чарівливо пахнуло ваніллю? Може, вона тією пряністю натиралася? А може, є дешевенькі парфуми з ароматом ванілі? Чи то був її власний запах, мов ото, скажімо, в пані Катер, від якої несло нашатирем, чи мов ото, скажімо, в моєї бабці Коляйчек, в якої під спідницями пахло згірклим маслом? Оскарові завжди й у всьому хотілося дійти до самої суті, тож тепер він узявся за ваніль. Натиратися нею Марія не натиралася, ні. Просто вона так пахла. Атож, я ще й досі впевнений: Марія навіть не усвідомлювала, що їй властивий такий запах, адже коли в неділю у нас після телячої печені з м'ятою картоплею й цвітною капустою, политою розтопленим маслом, на столі тремтів ванільний пудинґ — тремтів через те, що я стусав ногою в ніжку стола, — Марія, що страшенно любила пудинґ із червоними ягодами й фруктовим соком, ванільного з'їдала лише окрайчик, та й то мало не з відразою, тоді як Оскар ще й тепер просто-таки закоханий у цей найпростіший і, мабуть, найбанальніший з усіх пудингів.

У липні сорокового, після того, як ми з екстрених повідомлень довідалися про поквапно-успішне завершення французького походу, на узбережжі Балтійського моря почався купальний сезон. Марїїн брат Фріц, тепер обер-єфрейтор, уже надсилав із Парижа перші листівки, а Мацерат із Марією вирішили, що Оскара треба возити на берег, — морське повітря, мовляв, піде йому на користь. В обідню перерву — а крамницю зачиняли з першої до третьої години — Марія мала везти мене на Брьозенський пляж, і якщо вона затримається там навіть до четвертої, казав Мацерат, то теж не біда, він, мовляв, іноді також любить постояти за прилавком, показати себе покупцям.

Оскарові купили синього купальника з нашитим якорем. А Марія свого вже мала — такого зеленого, з червоною облямівкою, його подарувала їй сестра Густа на конфірмацію. У пляжній сумці ще з матусиних часів знайшли пухнастого пляжного халата, який лишився також після матусі, а до нього — вже не потрібні відерце, совочок і всілякі формочки. Марія несла сумку. Барабана я ніс сам.

Оскар боявся проїздити трамваєм повз заспенське кладовище. Ще б пак, адже вигляд тієї загалом тихої, однак прикметної місцини міг украй зіпсувати йому й так не надто веселий пляжний настрій. Отож він мимоволі запитував себе: а як поведеться дух Яна Бронського, коли повз могилу в деренчливому вагоні проїде його по-літньому вдягнений згубник?

«Дев'ятка» стала. Кондуктор вигукнув:

— Зупинка «Заспе»!»

Я напружено вдивлявся повз Марію в бік Брьозена, звідки, поволі збільшуючись, підповзав зустрічний трамвай. Тільки б не відвести очей! Та й на що тут дивитися? Хирляві прибережні сосни, химерні іржаві огорожки, безладно перехняблені надгробки, написи на яких тепер читали хіба що миколайчики та дикий овес. Краще вже поглянути з відчиненого вікна вгору: он вони, пузаті «Юнкерси-52», гудуть; так можуть гудіти в безхмарному липневому небі лише тримоторні літаки та страшенно жирні мухи.

Теленькнув дзвоник, ми рушили, і зустрічний трамвай затулив нам вікна. Та щойно проїхав причіпний ваґон, мою голову немовби щось крутнуло. Я побачив усе занедбане кладовище, частину північного муру, оту його неприродно білу пляму, що, хоч лежала й у тіні, справляла вкрай гнітюче враження...

А потім те місце зникло з очей, ми під'їхали до Брьозена, і я знов перевів погляд на Марію. Вона заповнила собою легеньку, квітчасту літню сукню. Навколо її кругленької, тьмяно-лиснючої шиї, на добре підбитих зсередини жирком ключицях лежали рядочком одна побіля одної темно-червоні вишні дерев'яного намиста, всі однакові завбільшки й на вигляд такі перестиглі, що, здавалося, ось-ось почнуть лускатись. І все ж таки: це мені ввижалося чи я той запах відчував насправді? Оскар трохи нахилився, — атож, свій ванільний запах Марія таки взяла з собою на море, — глибоко вдихнув той п'янкий аромат і на мить здолав тлінь Яна Бронського. Плоть захисників Польської пошти ще не відстала від кісток, а оборона Польської пошти вже стала історією. А в носі Оскара — того Оскара, що вцілів, панували зовсім інші запахи, ніж, скажімо, ті, що ними віяло від його колись такого елегантного, а тепер присмирнілого гаданого батька.

У Брьозені Марія купила півкілограма вишень, взяла мене за руку — вона знала, що Оскар дозволяє робити це лише їй, — і повела обох нас через прибережний сосняк до купальні. Попри мої вже майже шістнадцять років — сторож у купальні нічого в цьому не тямив — мене пропустили до жіночого відділення. Поряд зі щитом товариства порятунку на водах на чорній дошці з інструкціями про те, як оживляти потопельників, та з недоладними, старомодними картинками стояло: «Температура води — 18°, повітря — 26°, вітер — східний, без опадів». На картинках усі потопельники були в смугастих купальниках, усі рятувальники — з вусами, а на поверхні підступної і небезпечної води плавали солом'яні капелюшки.

Босонога дівчина, що була в купальні за наглядачку, ступала попереду. Мов покаянна грішниця, вона підперезалася мотузком, на якому теліпався величезний ключ, що підходив до всіх кабінок. Дерев'яний настил. Уздовж настилу — поруччя. Під кожними дверима до кабінок — суха кокосова постілка. Нам дали кабінку номер п'ятдесят три. Дощані стіни в ній, сухі й теплі, мали той природний блакитно-білий колір, який я назвав би бляклим. Біля віконця — дзеркало, яке не вірило вже й саме собі.

Першим роздягатися мав Оскар. Я так і зробив, ставши обличчям до стіни, а допомогти мені дозволив украй неохоче. Потім Марія рішуче, з властивою їй практичністю повернула мене до себе, подала нового купальника і змусила, не звертаючи ні на що уваги, нацупити оту вовняну вдяганку, яка щільно обіпнула моє тіло. Застебнувши на мені бретельки, Марія одразу посадовила мене на дерев’яну лавку під задньою стіною в кабінці, тицьнула мені в руки барабана й палички і заходилася швидко, впевненими рухами роздягатись.

Спочатку я трохи побарабанив, полічив дірки від сучків у дошках на підлозі, а тоді кинув і лічити, й барабанити. Я ніяк не міг збагнути, чого це Марія, кумедно підібгавши губи, насвистує собі під ніс; роззуваючись, вона просвистіла двічі високо й двічі низько; стягуючи шкарпетки, свистіла, як розвізник пива; скинувши квітчасту сукню, почепила поверх неї, насвистуючи, нижню спідницю; дала спасти з себе ліфчику й, так і не дібравши мелодії, надсадно свистіла далі, стягуючи до колін трусики — власне, то були й не трусики, а спортивні труси; потім спустила їх аж до кісточок, вийшла із підкочених холош і лівою ногою відкинула їх у куток.

Марія аж налякала Оскара своїм трикутничком, зарослим кучериками. Ще відколи була жива його бідолашна матуся, він знав, що внизу жінки не зовсім голі, але ж для нього Марія була не жінка в тому розумінні, в якому його матуся бувала жінкою для якогось там Мацерата чи Яна Бронського.

І тоді я враз упізнав її. Гнів, сором, обурення, розчарування, а також почасти кумедна, почасти болісна поведінка мого поливальничка, що почав бубнявіти під купальником, змусили мене забути й про барабана, й про обидві палички — і все через оту нову паличку, що раптом почала виростати в мене.

Оскар підхопивсь і кинувся до Марії. Вона впіймала його в свої кучерики. Він пірнув у них обличчям. Кучерики проросли в нього між губами. Марія засміялася й хотіла була його відтрутити. Але я чимдалі несамовитіше вбирав її в себе, я натрапив на слід ванільних духмянощів. А Марія все сміялася й сміялася. Вона навіть не відштовхувала мене від своєї ванілі; схоже, це їй навіть подобалося, недарма ж її сміху не було кінця-краю. Аж коли ноги в мене почали ковзати й через це їй стало боляче — адже кучериків я не відпускав, а може, то вони не відпускали мене, — аж коли від тої ванілі на очах у мене виступили сльози, коли я відчув присмак уже не ванілі, а лисичок чи ще чогось такого пряного, але тільки не ванілі, коли той земляний дух, що його Марія приховувала під своєю ваніллю, прибив мені до лоба, ніби цвяхами, тлінь Яна Бронського й навік-віків отруїв мене присмаком скороминущости, аж тоді я її відпустив.

Оскар усе ковзав на пофарбованій у бляклий колір підлозі й не переставав плакати навіть тоді, коли Марія, вже знову сміючись, підняла його, взяла на руки, погладила й притисла до того самого намиста з темно-червоних дерев'яних вишень, яке тільки й лишила на собі з одягу.

Похитуючи головою, вона обібрала в мене на губах свої кучерики і зчудовано промовила:

— Ох ти ж малий баламуте! Лізеш, сам не знаєш куди, а тоді ще й плачеш.

Порошок для шипучки

Ви знаєте, що це, власне, таке? Колись його можна було купити в невеличких пласких мішечках за будь-якої пори року. У нашій крамниці матуся продавала той порошок із присмаком маренки в мішечках нудотно-зеленого кольору. А ось на мішечках кольору недостиглих помаранчів стояло: «Порошок для шипучки з помаранчевим присмаком». Окрім того, був іще порошок для шипучки з малиновим присмаком, а також порошок, що, потрапивши у чисту воду з-під крана, сичав, булькав, вирував, а коли його починаєш пити й поки він утамовувався, ледь-ледь, зовсім трохи нагадував присмак цитрини, й сама вода в склянці прибирала відповідного, тільки ще ядучішого кольору: то була штучна жовтизна, що скидалася на отруту.

Що ще писалося на тих мішечках, окрім того, що шипучка має такий чи такий присмак? Там писалося ось що: «Натуральний продукт. Захищений законом. Берегти від вологи». А під пунктирною лінією стояло: «Надірвати тут».

Де ще можна було купити такий порошок? Мішечки, які я щойно описав, продавалися не лише в моєї матусі, а в будь-якій бакалійній крамниці — тільки не в Кайзеровій кав'ярні і не у великих продовольчих крамницях. І там, і в усіх ятках з прохолоджувльними напоями один такий мішечок коштував три пфеніги.

А ми з Марією брали той порошок задарма. Тільки коли не хотіли чекати, поки прийдемо додому, нам доводилося купувати їх у бакалійних крамницях або в ятках і платити три пфеніги, а то й усі шість, бо одного мішечка нам бувало мало, і ми просили два.

Хто з нас почав з порошком перший? Одвічна суперечка між двома закоханими. Я кажу: почала Марія. А ось Марія ніколи не стверджувала, що перший почав Оскар. Це запитання вона лишила без відповіді, але якби їй влаштували суворий допит, то заявила б: «Це порошок сам почав».

І Марії, звісно, ніхто б не заперечував. Тільки Оскар не міг погодитися з цим звинувачувальним вироком. Я так ніколи собі й не зізнався: з доброго шляху Оскара звів мішечок з порошком для шипучки за три пфеніги. Я мав тоді шістнадцять років і надавав великої ваги тому, щоб провина впала на мене чи принаймні на Марію, але в жодному разі не на порошок, якого треба було берегти від вологи.

Усе почалося за кілька днів після мого дня народження. За календарем купальний сезон завершувався. Однак погода про настання вересня й знати не хотіла. Після такого серпня, геть перепсованого дощами, літо показувало все, на що було здатне, і про його запізнілі успіхи можна було прочитати на чорній дошці біля щита товариства порятунку на водах: «Повітря — 29°, вода — 20°, вітер — південно-східний, переважно ясно».

Поки Фріц Тручинський, обер-єфрейтор авіації, надсилав нам листівки з Парижа, Копенгагена, Осло й Брюсселя — він весь час бував у відрядженнях — ми з Марією непогано засмагли. У липні ми мали постійне місце на сонячному боці сімейних купалень. Але там Марія вже не знала куди дітися від банальних жартиків шести- й семикласників у червоних штанях з гімназії Конрада, а також від занудних освідчень одного просторікуватого випускника середньої школи Петрі, тож у середині серпня ми відмовилися від сімейних купалень і знайшли собі багато спокійнішу місцину в жіночій купальні — неподалік від води, де опасисті й астматичні жінки сопіли, мов хвилі балтійського прибою, заходили у воду лише по свої здуті вени під жижками, а малишня, гола й погано вихована, боролася з долею, тобто ліпила з мокрого піску замки, які одразу й розсипалися.

Жіноча купальня — це коли жінки на пляжі самі, без чоловіків, і гадають, що їх ніхто не бачить, а юнакові, якого мусив приховувати в собі Оскар, лишалося тільки заплющувати очі, щоб не стати мимовільним свідком нескромних виявів жіночого єства.

Ми лежали на піску. Марія — в зеленому купальнику з червоною облямівкою, я — в своєму синьому. Пісок дрімав, море дрімало, розтоптані мушлі нас уже не слухали. Бурштин, який нібито проганяє сон, був десь інде, вітер, що, згідно з погодним зведенням на чорній дошці, віяв з південного сходу, теж помалу задрімав, і навіть усе безкрає, запевне перевтомлене небо вже не могло стримати позіхів. Та й ми з Марією трохи зморилися. Ми вже викупались, а після купання, а не перед ним, попоїли. Тепер вологі камінці — незадовго до цього то були ще вишні — лежали поряд з уже сухими, аж білими, й легенькими торішніми камінцями.

Спостерігаючи всю цю скороминущість, Оскар сипав пісок упереміж із тисячорічними, однорічними й ще зовсім свіжими вишневими камінцями на свій барабан — це був у нього такий собі пісочний годинник — і, граючись костями, намагався уявити себе в ролі смерти. Під теплою, сонною Маріїною плоттю я бачив окремі частини її кістяка, які запевне не дрімали, милувався просвітом між ліктьовою й променевою кістками, ковзав поглядом угору-вниз її хребтом і бавився в лічилку, проникав крізь обидва отвори в крижах і розважався, споглядаючи мечовидний відросток.

Але Марія, так ніби поруч я в ролі смерти зовсім і не забавлявся з пісочним годинником, ворухнулася, наосліп, покладаючись лише на свої пальці, сягнула рукою до пляжної сумки й щось там пошукала. Тим часом я вицідив рештки піску з останніми камінцями на вже напівприсипаний барабан. Марія так і не знайшла того, що шукала — мабуть, свою губну гармоньку, — отож перекинула сумку, і на пляжній підстилці ту ж мить опинилася ніяка не губна гармонька, а мішечок з порошком для маренкової шипучки.

Марія вдала, немовби здивувалась. А може, вона й справді здивувалась. Щодо мене, то я був таки здивований і не раз запитував себе тоді, запитую ще й тепер: як той порошок для шипучки, та дешевенька лакоминка, яку купують лише діти безробітних та вантажники, бо вони не мають грошей на справжній лимонад, — як той негодящий, залежаний товар потрапив до нашої пляжної сумки?

Поки Оскар отак розмірковував, Марії скортіло пити. Мусив і я, проти власної волі, урвати свої роздуми і зізнатися, що й мене діймає нестерпна спрага. Склянку ми з собою не прихопили, а до крана з питною водою було кроків тридцять п'ять, не менше — це якби по воду пішла Марія, — і добрих кроків п'ятдесят, якби туди подріботів я. Одне слово, щоб позичити в пляжного сторожа склянку й відкрутити крана поряд із його каютою, довелося б попомучитись, дибцяючи по розпеченому піску між горами м'яса, що лежало долілиць або горілиць і лисніло від крему «Нівея».

Обох нас цей шлях лякав, отож ми лишили мішечка на підстилці. Та зрештою я таки схопив його, перше ніж це встигла зробити Марія. Проте Оскар відразу й поклав мішечка назад, щоб його могла взяти Марія. Але Марія не брала. Тоді я знов узяв його сам і подав Марії. А Марія повернула його Оскарові. Я подякував і подарував його Марії. Одначе вона не хотіла приймати від Оскара ніяких подарунків. Довелося мені покласти мішечка знов на підстилку. Так він лежав там довгенько — лежав і не ворушився.

Оскар стверджує, що мішечка після гнітучої паузи взяла саме Марія. Ба більше: вона надірвала його краєчок саме там, де нижче від пунктирної лінії стояло: «Надірвати тут!» Потім подала відкритого мішечка мені. Цього разу Оскар подякував і відмовився. Марії пощастило вдати ображену. Вона рішуче, вкрай рішуче поклала відкритого мішечка на підстилку. Що ж мені лишалося ще, як не схопити, своєю чергою, мішечка й не запропонувати його Марії, поки до нього не натрусилося піску?

Оскар стверджує, що то саме Марія стромила одного пальця до надірваного місця, що то вона дістала звідти пальця й виставила його сторчма напоказ: до пучки пристало щось синювато-біле — порошок для шипучки. Марія простягла того пальця мені. Я, певна річ, його взяв. Щоправда, в ніс мені шпигонуло, але моєму обличчя пощастило вдати задоволення від тієї смакоти. І саме Марія підставила долоню. Оскар не стримався й витрусив до того рожевенького блюдця щіпку порошку. А вона не знала, що їй робити з тим порошком далі. Той горбик у її долоні був для неї чимось надто новим і надто дивовижним. Тоді я нахилився, зібрав у роті всю свою слину, випустив її на порошок, потім проробив те саме ще раз і випростався аж тоді, коли в роті вже зовсім не лишилося слини.

На долоні в Марії почало шипіти й пінитися. Маренка вибухала вулканом. Там закипала зеленувата лють уже й не знаю якого народу. Там діялося щось таке, чого Марія ще ніколи не бачила і, мабуть, не відчувала, тому що рука її здригнулася, затремтіла й хотіла була спурхнути, бо маренка виявилась кусючою, бо вона проникала крізь шкіру, бо маренка її збуджувала, розворушувала в ній почуття, почуття, почуття...

Хоч на долоні в Марії ставало чимдалі більше тої зеленої піни, сама Марія почервоніла, піднесла долоню до губів, лизнула її, висолопивши язика, потім лизнула ще раз і ще, і то з таким розпачем, що Оскарові вже здалося, нібито її язик не гасить відчуття маренки, яке так збуджує Марію, а, навпаки, підносить його до тієї межі чи навіть вище від тієї межі, яку звичайно мають людські почуття.

Потім почуття ослабло. Марія хихикнула, озирнулася — чи не став, бува, хто-небудь свідком маренки — і, переконавшись, що всі оті сирени в купальниках, засмаглі від крему «Нівея» і до всього байдужі, повилягалися, сопучи, покотом, знов упала на підстилку. На цьому білому тлі краска сорому в неї помалу зійшла.

Можливо, тієї обідньої пори пляжній погоді все ж таки ще пощастило б приспати Оскара, якби Марія десь за півгодинки знов не надумала випростатись і схопити тепер уже неповного мішечка з порошком. Не знаю, чи довелось їй боротися з собою, перше ніж витрусити решту порошку на долоню, дія якого тепер була їй уже відома. Якусь хвилю — приблизно стільки, скільки потрібно для того, щоб протерти окуляри, — Марія застигло тримала перед собою випростану ліву руку з мішечком і випростану праву руку з рожевеньким блюдцем-долонею, немовби зважуючи їх. Не можна сказати, що вона не зводила очей з мішечка чи з порожньої долоні або що її погляд блукав між напівпорожнім мішечком і порожньою долонею, ні, Марія дивилися кудись поміж долонею й мішечком, а очі в неї були суворі й темні. Але я ще мав довідатись, наскільки більшу владу мав той напівпорожній мішечок, ніж її суворий погляд. Мішечок поплив до підставленої долоні, долоня полинула йому назустріч, погляд утратив свою сповнену туги суворість, у ньому зблиснула спершу жадібна цікавіть, а потім і просто жадоба. Через силу вдаючи байдужість, Марія висипала рештки шипучого порошку в пухкеньку й суху, попри спеку, долоню-блюдечко, відкинула мішечок разом із байдужістю, підперла звільненою рукою наповнену жменьку, на хвильку затримала погляд сірих очей на порошку, потім перевела його на мене, перевела на мене сірий погляд, чогось сірими очима зажадала від мене — жадала моєї слини, але в Оскара слини вже майже не лишилося, чом би їй не взяти власну, у Марії її запевне куди більше, так швидко слина не набирається, краще нехай би взяла свою, її ж бо анітрохи не гірша, а то й краща, принаймні тепер у неї слини, певно, більше, ніж у мене, адже в мене вона не могла так швидко набратися, до того ж Марія була більша, ніж я.

Але Марія жадала моєї слини. Сумніву не було від самого початку: йшлося лише про мою слину. Марія не зводила з мене вимогливого погляду, і провину за цю жорстоку непоступливість я складав на її вушні мочки, які не вільно висіли, а поприростали до щік. І Оскар проковтнув клубок у горлі й почав уявляти собі все те, від чого в нього звичайно котилася слинка, хоча насправді винним було морське повітря, солоне повітря, солоне морське повітря, на якому слинні залози відмовлялися працювати, і я, скоряючись вимогливому Маріїному погляду, змушений був підвестися й піти. Я мав, не дивлячись ні в один бік, ні в другий, пройти понад п'ятдесят кроків гарячим піском, ще гарячішими східцями піднятися до сторожевої каюти, відкрутити крана й, закинувши голову й підставивши роззявленого рота під струмінь, пити, полоскати рота, ковтати воду, щоб в Оскара потекла слина.

Коли я зрештою подолав відстань від сторожевої каюти до нашого білого простирадла, хоч який безкінечний був цей шлях і хоч які жахливі картини відкривалися обабіч нього, то побачив, що Марія лежить долілиць. Голову вона накрила згорненими на потилиці руками. Коси її мляво розсипалися на округлій спині.

Я штовхнув її, бо тепер Оскар мав слину. Марія не поворухнулась. Я штовхнув її ще раз. Ані шелесь. Я обережно розтис її ліву долоню. Марія не опиралася. Долоня виявилася порожня, так наче ні про яку маренку сном-духом не знала. Я силоміць порозгинав їй пальці на правій руці: лінії вологі, долоня рожева, гаряча й порожня.

Може, Марія все ж таки спромоглася на власну слину? Не дочекалася? Чи просто здмухнула порошок з долоні, загасила почуття, не зазнавши його, й насухо витерла руку об підстилку, перше ніж знов розтулилася її звична, пухкенька долоня з властивим забобонним людям місячним горбиком, гладкеньким Меркурієм і тугеньким венериним пояском.

Невдовзі по тому ми вирушили додому, й Оскар так уже ніколи й не довідається, чи в Марії спінився вдруге порошок ще того самого дня, чи аж за кілька днів та суміш із шипучого порошку й моєї слини, утворившись знов, стала Маріїним гріхом і моїм.

Волею випадку — чи, може, випадку, підвладного нашим бажанням, — сталося так, що ввечері того самого пляжного дня (ми тоді їли чорничний суп і картопляні оладки) Мацерат заходився докладно розтлумачувати нам з Марією, що він став членом невеликого клубу гравців у скат, організованого в його місцевій партійній організації, тож двічі на тиждень вечорами зустрічатиметься в ресторанчику «Шпрінґер» зі своїми новими партнерами, котрі всі, як і він, — керівники осередків, і до них навіть обіцяє часом навідуватися сам Зельке, новий ортсгрупенляйтер, отож він, Мацерат, мусить уже хоч би через це ходити туди, а нас, на жаль, лишати, мовляв, самих. Але в ті вечори, коли він, Мацерат, ходитиме грати в скат, Оскара, мовляв, найкраще буде відводити до матінки Тручинської.

Матінка Тручинська не заперечувала, до того ж такий варіант її влаштовував більше, ніж пропозиція, яку Мацерат, не порадившись із Марією, висунув напередодні: щоб не я ходив на ніч до матінки Тручинської, а щоб Марія двічі на тиждень ночувала в нас на канапі.

Доти Марія спала на тому широкому ліжку, де колись вилежувалася порубцьована спина мого товариша Герберта. Та важка мебля стояла в невеличкій задній кімнатці. Матінка Тручинська спала у вітальні. Густа Тручинська, яка й далі подавала холодні закуски в готелі «Едем», там і мешкала, додому прйходила вряди-годи, коли бувала вільна, і на ніч лишалася не часто, а коли й лишалася, то стелила собі на канапі. А якщо з далеких фронтових країн доля заносила додому Фріца Тручинського з подарунками, то він — скориставшись чи то відпускою, чи то відрядженням, — спав на Гербертовому ліжку, Марія — на постелі матінки Тручинської, а сама стара жінка ночувала на канапі.

Через мене в цей узвичаєний лад їм довелося внести зміни. Спершу я мав спати нібито на канапі. Проти такої принизливої пропозиції я висловив протест — коротко, але рішуче. Тоді матінка Тручинська згодилася поступитись мені своїм старечим ліжком, а сама перебиватися на канапі. Але проти цього повстала вже Марія, вона, бачте, не хотіла, щоб ці незручності порушили нічний спокій її старенької матері, й без зайвих слів заявила про готовність поділити зі мною колишнє кельнерське ложе свого брата. Цю пропозицію вона висловила так:

— То й що, спатиму з Оскарчиком в одній постелі. Він-бо в нас — не ціленький, а лиш половинка.

Отож із понеділка Марія почала по двічі на тиждень переносити мою постіль із нашого помешкання на першому поверсі до них на третій поверх і стелила мені й моєму барабану по ліву руч від себе. Першої ночі, коли Мацерат пішов грати в скат, не сталося нічого, анічогісінько. Гербертове ліжко видалося мені надзвичайно просторим. Я ліг перший, Марія прийшла згодом. На кухні вона помилася й до спальні ступила в довгій, аж смішній, по-старомодному накрохмаленій нічній сорочці. Оскар сподівався, що вона прийде гола і з кучерявим трикутничком, отож спершу був розчарований, але потім навіть був задоволений, бо та нічна сорочка з прабабусиної скрині легко й приємно перекинула місток до білих зборок на халатиках сестер-жалібниць.

Стоячи перед комодом, Марія розпускала коси й насвистувала. Вона насвистувала завжди, коли вдягалася чи роздягалася, заплітала чи розплітала коси. Навіть зачісуючись, вона безнастанно виштовхувала з випнутих губів ці два звуки, хоч ніякої мелодії з них і не виходило.

Відклавши гребінця, Марія відразу кинула й насвистувати. Вона обернулася, ще раз стріпнула головою, кількома рухами дала лад на своєму комоді, й той лад сповнив її пустотливим настроєм: Марія послала повітряний поцілунок своєму сфотографованому й відретушованому вусатому батькові в чорних ебенових рамцях, потім удавано важко стрибнула в ліжко, погойдалася на пружинах, нарешті, нагойдавшись, схопила пухову ковдру, пірнула під ту гору по саме підборіддя, анітрохи не торкаючись мене, — я ж бо лежав під власним пуховиком, — тоді вистромила з-під ковдри кругленьку руку, на якій до ліктя задерся рукав, помацала нею над головою, знайшла шнурка, смикаючи за який вимикали лампочку, погасила світло й уже в темряві аж надто гучно сказала мені:

— Добраніч!

Невдовзі дихання в Марії стало рівним. Мабуть, вона таки не прикидалась, а й справді дуже швидко заснула, позаяк її щоденні успіхи за прилавком могли й мали увінчуватися такими самими ревними успіхами ві сні.

А ось Оскарові ще довго ввижалися картинки, до яких варто було придивитись і які не давали йому заснути. Від стін до заліплених світлозахисним папером вікон важко нависала темрява, однак над порубцьованою Гербертовою спиною схилялися біляві сестри-жалібниці, пом'ята біла сорочка Пришелепка Лео обернулася — бо це було так природно — на білокрилу чайку й шугала, шугала, поки розбилась об кладовищенський мур, який потім видався свіжопобіленим, — і т. ін., і т. ін. Аж коли від чимдалі міцнішого запаху ванілі, що навіював млість, та стрічка з картинками почала мерехтіти, а тоді й урвалася зовсім, дихання в Оскара стало таким самим рівним, яким у Марії воно було вже давно.

Такий самий добропристойний взірець скромної дівчини, що засинає, подала мені Марія й за три дні по тому. Вона прийшла в нічній сорочці, понасвистувала, коли розплітала коси, понасвистувала, коли зачісувалась, потім відклала гребінця, кинула насвистувати, дала лад на комоді, послала повітряний поцілунок світлині на стіні, вдавано важко скочила в ліжко, погойдалася на пружинах, схопила пухову ковдру й завважила — мені було видно лише її спину — завважила мішечка — я милувався її довгим волоссям — вона побачила на пуховику щось зелене — я заплющив очі й вирішив зачекати, поки вона призвичаїться до вигляду порошку для шипучки — та ось пружини під Марією, що вже вкотре всім тілом відкинулася назад, рипнули, ось клацнув вимикач, і коли я після цього клацання розплющив очі, то Оскар переконався в тому, про що знав і так: Марія вимкнула світло й нерівно дихала в темряві, не в змозі призвичаїтися до вигляду мішечка з порошком. Важко було зрозуміти ось що: чи ця темрява, яку накликала сама ж таки Марія, не робить існування того мішечка ще реальнішим, чи в цій темряві маренка не розквітає ще пишнішим квітом, і чи ця темрява не насичує таку ніч бульбашками їдкого натру?

Я вже майже повірив був, що темрява стала на бік Оскара. Бо не минуло й кількох хвилин — якщо в кімнаті, де хоч в око стрель, узагалі доречно вести мову про хвилини, — і я відчув, як у головах ліжка щось заворушилося. Марія намагалася зловити шнурка, шнурок таки впіймався на її гачок, і відразу по тому я вже знову милувався довгим Маріїним волоссям, що спадало на її цупку нічну сорочку. Яким рівним жовтим світлом осявала спальню лампочка під гофрованим абажуром! У ногах ліжка незайманою горою все ще здіймався туго набитий пуховик. У темряві мішечок на тій горі не зважився зрушити з місця. Бабина нічна сорочка на Марії зашаруділа, рукав із пухкенькою долонею в ньому підвівся, і Оскар почав набирати в роті слину.

Протягом наступних тижнів ми з Марією спустошили добрий десяток тих мішечків з порошком — переважно з присмаком маренки, а потім, коли скінчилась маренка, — з цитриновим і малиновим присмаком, і то в такий самий спосіб: ми доводили його до шипіння за допомогою моєї слини, і це викликало в Марії щораз солодше відчуття. Я досить непогано навчився збирати в роті слину, вдавався до всіляких хитрощів, щоб вона набігала швидко й щоб її було багато, тож невдовзі вже міг шипучим порошком з одного-однісінького мішечка тричі поспіль подарувати Марії жадане відчуття.

Марія була задоволена Оскаром, іноді притискала його до себе, а натішившись шипучкою, навіть двічі-тричі цілувала куди-небудь в обличчя, а потім здебільшого швидко засинала; щоправда, перед тим Оскар іще чув у темряві, як вона кілька разів коротко хихотіла.

А ось я засинав щораз важче. Мені вже сповнилося шістнадцять, я мав жвавий розум і відчував ворожу сну потребу виливати своє кохання до Марії в інших, поки що невідомих мені формах, які дрімали в шипучому порошку і які, прокинувшись від моєї слини, незмінно викликали те саме відчуття.

Думки приходили до Оскара не лише в ті хвилини, коли гасло світло. Цілісінькими днями я розмірковував, бувало, сидячи над своїм барабаном, гортав зачитані до дірок розпутінські випуски, пригадував колишні освітні оргії за участю Гретхен Шефлєр і моєї бідолашної матусі, звертався й до Ґьоте, — як і Распутіна, я мав окремі частини його «Вибіркової споріднености», — одне слово, брав уроджений інстинкт знахаря, розбавляв його природним чуттям короля поетів, яке охоплювало цілий світ, і то наділяв Марію подобою цариці, а почасти й рисами великої княгині Анастасії, то вибирав дам із аристократично-ексцентричного оточення Распутіна, щоб одразу по тому, відкинувши аж надто палкі пристрасті, побачити Марію в небесній прозорості Отилії чи за шляхетно прихованим захопленням Шарлоти. А себе Оскар бачив то самим Распутіним, то його вбивцею, дуже часто — отаманом, рідше — отим нерішучим, ні риба, ні м'ясо, Шарлотиним чоловіком, а одного разу — скажу відверто — навіть генієм, який у загальновідомій подобі Гьоте схилявся над сонною Марією.

Хоч як дивно, але більше імпульсів я сподівався від літератури, ніж від голого, реального життя. Тим-то Ян Бронський — а я досить частенько бачив, як він грів чуба над плоттю моєї бідолашної матусі, — навчити мене, по суті, нічого не міг. Я знав, що саме той клубок тіл (часом у ньому вовтузилися матуся з Яном, часом — матуся з Мацератом), клубок, що стогнав, натужно кректав, нарешті знеможено зітхав і, сотаючи за собою нитки, розпадався, що саме той клубок означав кохання, проте Оскарові не хотілося вірити, нібито таке кохання — і є кохання, з кохання він намагався виснувати інше кохання, однак знов і знов наштовхувався на той самий клубок кохання і зненавидів це кохання, перше ніж устиг скуштувати його сам і мусив захищати від самого себе як кохання єдино істинне і єдино можливе.

Марія розкошувала порошком навлежачки. Щойно він починав шипіти, вона зазвичай уже дриґала й совала ногами, і після першої такої реакції нічна сорочка в неї нерідко задиралась аж до стегон. Коли порошок починав шипіти вдруге, сорочка здебільшого повзла животом далі й підкочувалася під самісінькі перса. Одного разу я мимоволі, забувши про все, що доти читав у Ґьоте й Распутіна — а перед тим ми цілими тижнями висипали порошок в її ліву долоню, — витрусив рештки порошку з малиновим присмаком в ц пупок і полив зверху слиною, перше ніж вона встигла запротестувати; і коли в тому невеличкому кратері заклекотало, в Марії, щоб протестувати, вже не лишилося жодних аргументів. Бо шипучий, збурений пупок — це було щось куди краще, ніж долоня. Хоч і порошок був той самий, і слина та сама, моя, і відчуття зринало те саме, однак воно давало про себе знати бурхливіше, багато бурхливіше. Воно виявлялося так нестримно, що Марії вже не сила було собою владати. Вона подалася вперед, намагаючись язиком погасити малинове кипіння в своєму горщичку-пупку, як доти гамувала маренку на долоні, коли та відбувала свою повинність. Але язик туди не дістав, пупок був для Марії ще недосяжніший, ніж Африка чи Вогненна Земля. Зате для мене Маріїн пупок був зовсім близько, і я запустив у нього язика, я шукав малину й знаходив її дедалі більше, я так захопився тим збиранням, що мимоволі опинився в угіддях, де жоден лісничий уже не мав права спитати в мене дозволу рвати малину; я усвідомлював свій обов'язок перед кожнісінькою окремою ягідкою, і перед очима в мене, в думках, у серці, у вухах не було нічого, крім малини, і не відчував я іншого запаху, опріч малинового. Я так захопився пошуками ягід, що Оскар лиш мимохідь завважив: а Марія твоєю старанністю задоволена. Тож вона й вимкнула світло. Тож так довірливо й поринула в сон, дозволивши тобі збирати малину й далі. Бо на ту малину Марія була багата.

А коли я вже не міг знайти жодної ягідки, то, мовби ненароком, натрапив в інших місцях на лисички. І позаяк вони ховалися глибше під моховинням, то тут мій язик виявився безсилим, і я відпустив собі одинадцятого пальця, бо й усі мої десять були теж безсилі. Отак на хазяйстві в Оскара й завелася третя барабанна паличка — віком до неї він уже дозрів. Тільки барабанив я нею не по блясі, а по моховинню. І вже й сам достоту не знав, хто там барабанить — я чи Марія? І чиє то моховиння — моє чи її? Може, й моховиння, й одинадцятий палець — не мої, а мої тільки лисички? А отой добродій унизу — невже в нього своя голова, своя воля? Хто ж зачинав дитя — Оскар, він чи я?

А Марія, яка вгорі спала, а внизу помагала мені (безневинна ваніль, а під моховинням — пряні лисички), яка хоч і хотіла шипучки, але не хотіла того, кого не хотів і я, того, хто почав жити самотійним життям, хто довів, що має власну голову, хто видавав щось таке, чого я в нього не вкладав, хто підіймався, коли я лягав, хто снив іншими снами, ніж я, хто не вмів ні читати, ні писати, одначе розписувався за мене, хто й донині простує власним шляхом, хто відокремився від мене ще того самого дня, коли я вперше його відчув, хто лишається моїм ворогом, з яким я знов і знов маю укладати угоду, хто мене зраджує й кидає напризволяще, кого я й сам хотів би зрадити й продати, кого я соромлюся, кому я остогид, кого я мию, хто мене бруднить, хто нічого не бачить і все чує нюхом, хто мені такий чужий, що я ладен звертатися до нього на «ви», в кого й пам'ять геть не така, як в Оскара, бо коли тепер Марія входить до мене в палату, а Бруно делікатно вислизає за двері, він її вже не впізнає, він не хоче, не може, він, мов останнє ледащо, вилежується собі, тоді як схвильоване Оскарове серце змушує мої вуста белькотіти: «Вислухай, Маріє, мою ніжну пропозицію: я придбав би циркуля й обвів обох нас колом, я тим самим циркулем зміряв би, під яким кутом ти нахиляєш шию, коли читаєш, шиєш чи, як оце тепер, крутиш мого транзисторного приймача. Та облиш того приймача, вислухай мою ніжну пропозицію, Маріє: я закапав би краплями очі, щоб знову міг заплакати, Оскар віддав би першому-ліпшому різникові своє серце, щоб той перепустив його через м'ясорубку, якби ти зробила те саме зі своєю душею. Ми придбали б собі плюшеву іграшку, щоб поміж нами все було лихо-тихо. Коли я погоджуся на черв'яків, а ти — на терпіння, ми зможемо піти на рибалку й бути щасливими. А отой порошок для шипучки — ти про нього ще не забула? Ти називаєш мене маренкою, я починаю шипіти й бурхати, ти хочеш іще й іще, я віддаю тобі все до решти... Марія, шипучка, ніжна моя пропозиція!»

Чому ти тільки те й робиш, що крутиш радіо, слухаєш лише радіо, так ніби тебе опосіла якась шалена пристрасть до екстрених повідомлень?

Екстрені повідомлення

На білому крузі мого барабана багато не наекспериментуєш. Я мав би про це знати. Ця бляха вимагає, щоб дерево повсякчас було те саме. Вона хоче вислуховувати запитання під ударами паличок і давати влучні відповіді або безневинно дудоніти, лишаючи відкритими й запитання, й відповіді. Одне слово, мій барабан — це вам не сковорода, що, коли її підігріють, наводить жах на сире м'ясо, й не танцювальний майданчик для парочок, які ще не знають — парочки вони чи поки що ні. Тим-то Оскар ніколи, навіть коли на душі в нього було аж геть самотньо, не посипав свого барабана шипучим порошком, не крапав на нього слиною і не влаштовував видовища, якого не бачив уже багато років і якого мені бракує аж-аж-аж. Щоправда, від експериментів з уже згаданим порошком Оскар не міг відмовитися зовсім, але тут він простував прямим шляхом і барабана в справу не втягував; одне слово, я виставив себе на ганьбу, позаяк без барабана мені судилося повік жити в ганьбі.

Наприпочатку добувати порошок було нелегко. Я посилав Бруно до всіх бакалійних крамниць у Графенберзі, змушував його їздити трамваєм до Ґересгайма. Я просив його навіть спробувати щастя в місті, однак Бруно не знаходив мені шипучого порошку навіть у тих ятках із прохолодними напоями, які стоять на кожній кінцевій зупинці будь-якого маршруту. Молоді продавщиці взагалі не знали, що воно таке, старші власники яток задумливо, як розповідав Бруно, потирали чоло, багатослівно розводилися про минуле й перепитували: «Що-що вам треба? Порошок для шипучки? Таж його вже давно немає! Ним торгували ще за Вільгельма й за Адольфа, на самісінькому початку. О, то були часи! Та якщо ви бажаєте пляшечку лимонаду чи колу...»

Отож мій санітар випив моїм коштом багато пляшок лимонаду та кока-коли, але того, що я просив, так і не роздобув. І все ж Оскар не втрачав надії, адже Бруно невтомно працював далі. Учора він приніс мені біленького мішечка без напису. Виявляється, лаборантка лікувально-опікунського інтернату, така собі фройляйн Кляйн, перейнялася розумінням, з готовністю повідкривала всі свої коробочки та шухлядки, погортала довідники, взяла кілька грамів звідти, кілька грамів звідти й нарешті, після численних спроб, приготувала порошок, про який їй розповів Бруно: порошок шипів, пінився, робився зеленим і навіть ледь-ледь пахнув маренкою.

А нині саме був день відвідин. Приходила Марія. Але спершу прийшов Клеп. Ми з ним добрих три чверті години просміялися з якоїсь дурниці, що про неї й згадувати не варто. Я пожалів Клепа та його леніністські почуття, отож у розмові злободенних тем не зачіпав, навіть не згадав про надзвичайне повідомлення, з якого через невеличкий транзисторний радіоприймач — кілька тижнів тому його подарувала мені Марія — довідався про смерть Сталіна. Проте Клеп, схоже, про це знав, бо на рукаві його бурого картатого пальта був незграбно пришитий жалобний креп. Потім Клеп підвівся, і ввійшов Вітляр. Обидва товариші, видно, знов погиркались, бо Вітляр, вітаючись із Клепом, засміявся й показав йому пальцями ріжки.

— Сьогодні вранці, коли я голився, смерть Сталіна просто накрила мене мокрим рядном, — уїдливо казав він, допомагаючи Клепові вдягти пальто.

Клеп — його широке обличчя святобливо залисніло, мовби від смальцю, — показав на чорну стрічку в себе на рукаві.

— Через те ж я й ношу жалобу, — зітхнув він і, мавпуючи Армстронґову трубу, видав кілька похоронних тактів у дусі нью-орлеанського диксиленду: — Тррра, тра-та-та, тра-та-та, та-та-та. — І вшився за двері.

А Вітляр лишився. Сідати він, щоправда, не схотів, ба більше — заходився пританцьовувати перед дзеркалом, і ми з чверть години порозуміло всміхались один до одного, аж ніяк не маючи на увазі Сталіна.

Уже й не пригадую, який я мав тоді намір — відкрити Вітлярові свою таємницю чи спровадити його за двері. Принаймні я зробив знак, щоб він підійшов до ліжка, зробив знак, щоб він нахилився, й прошепотів у його лапате, як лопух, вухо:

— Порошок для шипучки! Ти знаєш, Ґотфріде, що це таке?

Вітляр, ужахнувшись, відскочив від мого заґратованого ліжка, тицьнув у мене вказівним пальцем і патетично, з властивою йому театральністю просичав:

— Дияволе, пощо ти надумав спокусити мене своїм порошком для шипучки? Невже ти й досі не знаєш, що я — янгол?!

І Вітляр, справді мов той янгол, випурхнув з палати, не проминувши нагоди насамкінець іще раз зазирнути до дзеркала над умивальником. Ні, ця молодь поза мурами нашого лікувально-опікунського інтернату таки якась дивна, ще й досить манірна.

А потім прийшла Марія. Вона була в новому, пошитому на замовлення весняному костюмі й елегантному мишачо-сірому капелюшку з вишуканим, хоч і скромним, солом'яно-жовтим оздобленням і цю споруду не скинула навіть у палаті. Марія недбало привіталася, підставила мені щоку й відразу ввімкнула отого самого приймача, — вона його хоч і подарувала мені, проте, схоже, вважає, що користуватися ним має сама. Бо в дні відвідин та огидна пластмасова коробочка замінює частину наших розмов.

— Ти сьогодні вранці чув, що передавали по радіо? Оце клас! Як гадаєш? Чи ти іншої думки?

— Так, Маріє, — стримано відповів я. — Від мене теж не стали приховувати, що помер Сталін. А тепер прошу тебе, вимкни радіо.

Марія мовчки послухалася, потім сіла — так само в капелюшку, — і ми, як завжди, завели мову про Куртика.

— Уявляєш, Оскаре, цей шибеник уже крутить носом — не хоче носити довгих панчіх, а вже березень, ще може похолоднішати, он і по радіві казали.

Я пустив повз вуха те, що казали по радіо, однак щодо довгих панчіх став на бік Куртика й промовив:

— Хлопцеві вже дванадцять, Маріє, ходити у вовняних панчохах він соромиться перед однокласниками.

— А мені його здоров'я важливіше, і нехай носить панчохи до Великодня.

Цей термін вона призначила так рішуче, що я спробував обережно заперечити:

— То купи йому вже ліпше лижні штани, бо довгі вовняні панчохи й справді мають жахливий вигляд. Ти згадай, яка сама була в його роки. Пам'ятаєш наш двір на Лабесвеґ? Малий Кесхен теж мусив носити довгі панчохи до самого Великодня, і що вони з ним зробили? А Нухі Айке, який так і зостався на Криті? А Аксель Мішке, який не діждався кінця і врізав дуба десь у Голландії? А Гарі Шляґер? І що ж усі вони зробили з малим Кесхеном? Вимастили ті довгі панчохи смолою, вони поприлипали йому до ніг, і хлопця довелося відвести до лікарні.

— Призвідцею була Зузі Катер, то вона винна, а не довгі панчохи!

Марія викрикнула ці слова розгнівано. Хоч Зузі ще на самому початку війни пішла допомагати зв'язківцям, а згодом нібито вискочила заміж у Баварії, Марія ненавиділа ту дівчину, лише на кілька років старшу від неї, такою лютою ненавистю й так довго, як уміють ненавидіти тільки жінки, що проносять свою неприязнь від юних літ до глибокої старости. Однак згадка про вимащені смолою панчохи в малого Кесхена таки трохи подіяла. Марія пообіцяла купити Куртикові лижні шаровари. Після цього ми перевели розмову на інше. Виявляється, про нашого Куртика можна розповісти й таке, що варте доброго слова. На останніх батьківських зборах штудіенрат Кьонеман відгукнувся про нього схвально.

— Уявляєш, за успішністю він — другий у класі. А в крамниці підсобляє мені так, що просто не можу нахвалитися.

Я задоволено кивнув головою і погодився вислухати розповідь про те, що нового з'явилося в делікатесній крамниці. Я підохочував Марію відкрити філію в Оберкаселі. Обставини сприятливі, казав я, кон'юнктура стала — про це я, до речі, краєм вуха почув по радіо, — й нарешті вирішив, що пора вже викликати дзвоником Бруно. Той прийшов і подав мені білого мішечка з порошком.

Свій план Оскар добре продумав. Нічого не пояснюючи, я попросив у Марії її ліву руку. Спершу вона надалася простягти мені праву, але похопилась і, похитуючи головою й усміхаючись, підставила другий бік лівої долоні, очікуючи, мабуть, що я її поцілую. Здивувалася Марія аж тоді, коли я повернув її руку долонею догори й між місячним та венериним горбочками витрусив з мішечка порошок. Вона не заперечила й проти цього, а злякалась аж тоді, коли Оскар схилився над її долонею й щедро полив слиною ту купку шипучого порошку.

— Та облиш ці дурниці, Оскаре! — обурилася вона, тоді підхопилась, відступила від мене й нажахано втупилася в порошок, що шипів і пінився зеленими пухирцями. Потім усе її обличчя — від чола до підборіддя — зашарілось. У мені вже ворухнулася надія, але цієї миті Марія ступила три кроки до умивальника, пустила воду — огидну воду, спершу холодну, потім теплу воду на наш шипучий порошок і, нарешті, вимила руки моїм милом.

— Часом ти буваєш і справді нестерпний, Оскаре! І що тільки подумає про нас пан Мюнстерберґ?

Благаючи виявити до мене поблажливість, вона перевела погляд на Бруно, який тим часом став у ногах ліжка й звідти спостерігав за моїм експериментом. Щоб Марії не довелося бентежитись і далі, я попросив санітара вийти з палати й, щойно він причинив за собою двері, ще раз підкликав Марію до ліжка.

— Невже ти забула? Прошу тебе, пригадай! Порошок для шипучки! По три пфеніги за мішечок. Ну, пам'ятаєш — маренка, малина? Як гарно воно пінилося й шипіло! А відчуття, Маріє, яке відчуття!

Але Марія нічого не пригадувала. Вона відчувала переді мною якийсь безглуздий страх, навіть ледь помітно тремтіла, а тоді сховала ліву руку, гарячково спробувала перевести мову на інше, заходилася ще раз розповідати про те, як добре Куртик навчається, сказала, що помер Сталін, що в делікатесній крамниці пані Мацерат з'явився новий холодильник, що вони мають намір відкрити філію в Оберкаселі. Однак я лишався вірний шипучому порошку, я так і сказав: «Шипучий порошок», — і вона підвелася. Я благально промовив: «Шипучий порошок!» — і вона почала квапно прощатися, поправила на собі капелюшка, не знаючи — йти їй чи не йти, покрутила приймача, в ньому щось захрипіло, і я, щоб заглушити його, вигукнув:

— Шипучий порошок, Маріє! Пригадай!

Але Марія вже стояла в дверях, вона заплакала, похитала головою й лишила мене з тим хрипучим і свистючим приймачем самого, прихиливши за собою двері так обережно, немовби виходила від умирущого.

Отже, Марія порошка вже не може пригадати. Що ж до мене, то він пінитиметься доти, доки я буду спроможний дихати й барабанити, адже це моя слина наприкінці літа сорокового року оживляла маренку й малину, пробуджуючи почуття, що послали мою плоть на пошуки, навчила мене збирати лисички, зморшки й інші грибки, хоч мені й незнані, однак не менш смаковиті, зробила мене батьком, атож, батьком, ще зовсім молоденьким батьком, від слини — та в батьки, пробуджуючи почуття, батьком, збираючи гриби й зачинаючи дітей, бо на початку листопада відпали вже будь-які сумніви: Марія вагітна, вже на другому місяці, а я, Оскар, — майбутній батько.

Я вірю в це й досі, бо історія з Мацератом сталася вже багато пізніше. За два тижні, ні, за днів десять після того, як я запліднив сонну Марію в ліжку її порубцьованого брата Герберта, серед листівок польової пошти від її молодшого брата обер-єфрейтора Фріца, в отій темній кімнаті, між стінами й світлозахисним папером на вікнах, я застав Марію в нас на канапі, і вона не тільки не спала, а навпаки, вона навіть жваво хапала ротом повітря. Марія лежала під Мацератом, а Мацерат лежав на ній.

Оскар саме спустився тоді з горища, де розмірковував про життя-буття, на перший поверх і ввійшов з барабаном до вітальні. Жодне з тих двох мене не помітило. Обличчя в обох були повернені до кахельної груби. Навіть до пуття не роздяглися. Підштанки в Мацерата висіли на колінах. Штани лежали купою на килимі. Сукня й комбінація в Марії були підібгані вище від ліфчика, аж під пахви. Трусики погойдувалися в неї на правій нозі, що, якось огидно вивернута, звисала з канапи. Трохи підігнута ліва нога лежала, ніби зайва, на спинці канапи. А між ногами в неї — Мацерат. Правою рукою він відвертав їй набік голову, а лівою розчепірював її отвір, намацуючи туди дорогу. Марія вибалушеними очима дивилася крізь Мацератові пальці кудись убік, на килим, так наче вивчала поглядом візерунок, що ховався десь під стіл. Мацерат закусив зубами оксамитову подушечку й випускав її лише тоді, коли вони перемовлялися. Бо час від часу вони таки перемовлялися, не кидаючи, однак, робити своє діло. Аж коли годинник почав бити три чверті, обоє, поки хурчав його механізм, принишкли. Коли бій годинника відлунав, Мацерат, знов узявшись товкмачити, як і перед цим, Марію, кинув:

— Уже за чверть.

А тоді спитав, чи добре їй так, як він це робить. Вона кілька разів сказала «так, так», але попросила, щоб він був обережний. Він пообіцяв, що буде надзвичайно обережний. Вона наказала йому, ні, вона заблагала його, щоб цього разу він пильнував аж-аж-аж. Потім він поцікавився, чи скоро вона скінчить. І вона відповіла: «Зараз, зараз». А тоді в неї, мабуть, зсудомило ту ногу, що звисала з канапи, бо вона почала нею дриґати, хоча трусики з неї так і не спали. Тоді він знов закусив оксамитову подушечку, а вона скрикнула: «Годі, виходь!» — і він справді хотів вийти, але не встиг, бо тієї миті зверху на них уже сидів Оскар, бо я вдарив Мацерата барабаном по крижах, а паличками — по блясі, бо я вже не міг далі чути отого: «Та виходь, виходь уже!», бо моя бляшанка перекривала оте її «Виходь!», бо я не хотів, щоб він виходив точнісінько так, як Ян Бронський щоразу виходив з моєї матусі. Бо матуся теж щоразу казала «виходь» та «виходь» — і Янові, й Мацерату. А потому вони розпадались, а слиз свій кудись скидали — може, в заздалегідь наготовану хустинку, а коли хустинки напохваті не було, то й просто на канапу чи на килим. Але я не міг уже на це дивитися. Зрештою, я ж бо також не вийшов. До того ж я був перший, хто не вийшов, отож батько — я, а не отой Мацерат, який завше й аж до гробової дошки був певний, нібито мій батько — він. А насправді моїм батьком був Ян Бронський. І мені це дісталося в спадок від Яна — те, що я не вийшов ще до Мацерата, що зостався там і все лишив там. І те, що з того вийшло, був мій син, а не його син! Мацерат узагалі не мав жодного сина! Він узагалі ніякий не батько! Нехай би він хоч десять разів підряд одружувався на моїй бідолашній матусі, а потім на Марії, бо вона виявилася при надії. А він гадав, що ніхто не має сумніву — ні в нашому будинку, ні на вулиці. Певна річ, люди думали, що то саме Мацерат зробив їй дитинку, а тепер бере її заміж. Але ж Марії — сімнадцять з половиною, а йому скоро вже сорок п'ять. А втім, вона, як на свої роки, досить бідова, а щодо малого Оскара, то цей може тільки порадіти, що в нього така мачуха, бо Марія дбає про бідолашного хлопчика не як мачуха, а як рідна мати, хоч Оскарчик, звісно, трохи несповна розуму, а взагалі його краще було б покласти до лікарні — у Зільбергамері або в Топіау.

Мацерат таки прислухався до порад Ґретхен Шефлєр і вирішив одружитись на моїй коханій. Отож якщо його, мого гаданого батька, називати батьком, то картина вийде така: мій батько взяв заміж мою майбутню дружину, потім назвав мого сина Курта своїм сином Куртом, тобто зажадав від мене, щоб його внука я визнав своїм зведеним братом і змирився з тим, щоб моя кохана Марія, яка пахла ваніллю, на правах мачухи лежала в його постелі, просмерділій риб'ячим молочком. Та коли я сам собі тверджу: цей Мацерат тобі — навіть не гаданий батько, він геть чужий чоловік, він не викликає в тебе ні симпатії, ні антипатії, він уміє смачно варити й смажити, і отак, вправно пораючись на кухні, він сяк-так дбав замість батька про тебе, бо твоя бідолашна матуся лишила його тобі, а тепер він на очах у людей краде в тебе найкращу в світі жінку, а з тебе робить свідка спершу на своєму весіллі, а через п'ять місяців — на хрестинах, себто таким собі гостем на двох сімейних святах, влаштовувати які годилося б радше тобі, бо це ж ти мав повести Марію до загсу, тобі належало вибирати хрещених батька-матір, одне слово, коли я, придивившись до головних ролей у нашій трагедії, дійшов висновку, що постановка цієї драми дуже багато втратила саме через хибний розподіл головних ролей, то весь театр викликав у мене сумніви. Адже Оскарові, справжньому характерному акторові, дісталася роль статиста, яку без жодної шкоди можна було викреслити з тексту взагалі.

Перше ніж дати своєму синові ім’я Курт, тобто назвати його так, як зватися він у жодному разі не мав, — адже сам я нарік би хлопчика на честь його справжнього діда Вінцента Бронського, — одне слово, перше ніж змиритися з ім'ям Курт, Оскар, поки Марія виношувала дитину, як міг упирався проти майбутніх пологів і не хоче цього приховувати.

Ще ввечері того самого дня, коли я застукав обох на канапі, а тоді, барабанячи, осідлав спітнілу спину Мацерата й не дав йому вдатися до запобіжного заходу, як того вимагала від нього Марія, я зробив відчайдушну спробу відвоювати кохану.

Скинути мене з себе Мацератові пощастло аж тоді, коли було вже надто пізно. Через те ж він мене й лупонув. Марія заступилася за Оскара й почала докоряти Мацератові за те, що в того нічого не вийшло з обережністю. Мацерат захищався, як захищається вже немолодий чоловік. Винна сама Марія, виправдовувався він, нехай би, мовляв, удовольнилася була й одним разом, та їй же, мовляв, усе мало й мало. Після цього Марія розплакалася, сказала, що вона так швидко не вміє — щоб раз, два та й усе, що коли так, то нехай пошукає собі іншу, бо вона досвіду не має, а ось її сестра Густа — та, яка працює в «Едемі», — знає що й до чого, і вона їй казала, що так хапкома це не робиться, і щоб Марія малася на бачності, бо трапляються чоловіки, яким аби лише злити малаф'ю, а він, Мацерат, теж, видко, такий самий, тільки вона вже на це не піде, їй треба, щоб в обох виходило одночасно, як оце щойно. Але ж він однаково мав би пильнувати, вона ж бо, либонь, має право сподіватися, щоб він бодай трохи зважав на неї. Отоді Марія й розплакалася, хоч із канапи й не встала. А Мацерат у своїх піигганках закричав, що цього пхикання вже не годен чути, хоч відразу й пошкодував за цей свій вибух гніву і знов поласився на Марію, тобто спробував був мацнути її під спідницею, адже вона була ще без трусиків, і після цього Марія просто оскаженіла.

Такою Оскар ще не бачив її ніколи: обличчя взялося червоними плямами, а сірі очі робилися чимдалі темнішими й темнішими. Мацерата вона обізвала хирляком, після чого той схопив штани, пірнув у них і застебнув ширіньку. І нехай тепер забирається геть, кричала Марія, до своїх братиків-однопартійців, вони, мовляв, теж такі самі чвиркуни, як він. Мацерат схопив свого піджака, потім — клямку на дверях і рішуче заявив, що відтепер гратиме на інших струнах, бо цими жіночими штучками вже ситий, мовляв, по саме нікуди, а Марія, коли вже вона така похітлива, нехай спіймає собі якогось чужоземного робітника, приміром, отого французика, котрий розвозить пиво, він запевне попорає її краще, а для нього, Мацерата, любов, мовляв, — це щось інше, не лише оце паскудство, і тепер він піде різатися в скат, принаймні там він знає, на що можна сподіватися.

І ми з Марією лишились у вітальні самі. Марія вже не схлипувала; задумливо, ледве чутно насвистуючи, вона натягала трусики. Потім довго розгладжувала сукню, якій на канапі довелося непереливки. А тоді ввімкнула радіо й почала прислухатися до повідомлення про рівень води у Віслі й Ногаті, і коли сказали, скільки води в нижній течії Мотлау, й оголосили, навіть заграли вальс, вона зненацька, ні з сього ні з того знов скинула трусики, пішла на кухню, загуркотіла там тазиком і пустила воду; я почув, як спалахнув газ, і здогадався: Марія надумала влаштувати собі сидячу ванну.

Щоб не бачити в уяві цього досить прикрого видовища, Оскар зосередився на мелодії вальсу. Якщо мене не зраджує пам'ять, кілька тактів Штрауса я навіть вибив на барабані й мав від того неабияке задоволення. Потім радіостанція урвала музику, щоб зробити екстрене повідомлення. Оскар одразу подумав про якусь звістку з Атлантичного океану й не помилився. На захід від Ірландії кільком підводним човнам пощастило потопити сім чи вісім кораблів загальною водотоннажністю стільки й стільки тисяч брутто-реєстрових тонн. Окрім того, ще одна група підводних човнів в Атлантичному океані пустила на дно майже стільки ж брутто-реєстрових тонн. Особливо відзначився підводний човен під командуванням капітан-лейтенанта Шепке; а втім, це міг бути й капітан-лейтенант Кречмер, у кожному разі один із цих двох, а може, то й зовсім третій, такий самий уславлений капітан-лейтенант уже потопив найбільше брутто-реєстрових тонн, а ще, чи на додачу, й англійського ескадреного міноносця класу «ікс-ігрек».

Поки я намагався відтворити на барабані пісню про Англію, яку пустили відразу після екстреного повідомлення, й переробив її майже на вальс, до вітальні ввійшла Марія з масажним рушником через плече й стиха промовила:

— Ти чув, Оскарчику, — знов екстрене повідомлення. Якщо вони коїтимуть таке й далі...

Не пояснюючи Оскарові, що ж буде, якщо таке коїтиметься й далі, Марія сіла на стілець, на спинку якого Мацерат звичайно накидав свого піджака. Мокрого рушника вона згорнула в ковбасу й досить гучно, навіть не фальшивлячи, насвистувала під радіо солдатську пісню про Англію. А коли пісня скінчилась і по радіо знов залунала вічно юна мелодія вальсу, Марія ще раз просвистіла кінцівку пісні й вимкнула ту гавкалку на миснику. Махрову ковбасу вона лишила на столі, сіла й поклала пухкенькі долоні на коліна.

У вітальні стало тихо-тихо, тільки годинник на підлозі подавав голос усе гучніше й гучніше, і Марія, схоже, вже замислилася над тим, чи не краще було б увімкнути приймача знов. Та, зрештою, передумала. Вона ввіткнулася чолом у масажну ковбасу на столі, руки її спорснули з колін і позвисали майже до самого килима. Марія заплакала — нечутно й рівно.

Оскар питав себе, чи Марії не соромно, адже він застав її в такій прикрій ситуації. І я надумався її розвеселити. Я вислизнув з вітальні й у темній крамниці, серед пакуночків із пудингом та желатинових листочків знайшов мішечка, який, коли в напівтемному коридорі я роздивився його ближче, виявився шипучим порошком із присмаком маренки. Ця знахідка дуже потішила Оскара, бо іноді в мене складалося враження, ніби з-поміж усіх порошків той, що з присмаком маренки, Марії до вподоби найдужче.

Коли я повернувся до вітальні, Марія лежала правою щокою на тому ж таки масажному рушнику, згорненому ковбасою. І руки в неї так само звисали, безпорадно погойдуючись, між коліньми. Оскар підійшов з лівого боку й розчаровано побачив, що очі в неї заплющені й сліз у них не видно. Я терпляче дочекався, поки вона підвела повіки, вії на яких трохи позлипалися, й простяг їй мішечка. Але Марія на мою маренку навіть не глянула; здавалося, вона дивиться крізь мішечок і крізь Оскара.

«Мабуть, очі в неї запливли слізьми», — спробував я знайти для Марії виправдання і, недовго радившись із самим собою, поклав діяти рішучіше. Оскар забрався під стіл, підповз до Маріїних ніг — вони стояли носаками трохи всередину, — схопив її ліву руку, що майже торкалася пучками килима, повернув її долонею до себе, надірвав зубами мішечка, висипав половину порошку в безвладно підставлене мені блюдце, капнув трохи слини, устиг побачити, як порошок різко зашипів — і дістав від Марії досить болючого копняка в груди, від якого Оскар відлетів на килим аж під середину столу.

Попри біль, я ту ж мить підхопився на ноги й виліз із-під столу. Марія вже також підвелася. Важко дихаючи, ми стояли одне навпроти одного. Потім Марія схопила зі столу рушника, витерла собі ліву долоню, пожбурила те, що стерла, мені під ноги й обізвала мене бридким паскудником, уїдливим карликом, здурілим гномом, якому вже давно місце в дурдомі. Потім схопила мене за комір, дала запотиличника, облаяла бідолашну мою матусю, що дала життя такому вилупкові, а коли я хотів був закричати, коли я вже націлився на всі шибки у вітальні й у всьому світі, запхала мені до рота отого самого масажного рушника, який, коли спробуєш його перекусити, виявляється твердішим від яловичини.

Відпустила мене Марія аж тоді, коли Оскарові пощастило не лише побагровіти, а й посиніти. Тепер мені нічого не варто було потрощити своїм криком усі склянки й шибки в кімнаті, а тоді — вже вдруге — й скло на циферблаті годинника. Але я не закричав, я дав ненависті опанувати мене, і вона поселилася в моїй душі так надовго, що й тепер, коли Марія переступає поріг моєї палати, я відчуваю її між зубами, як відчував тоді масажного рушника.

Настрій у Марії мінявся швидко, тож вона, відпустивши мене, добродушно засміялася, хутко знов увімкнула радіо, потім, насвистуючи під нього вальс, ступила до мене й на знак примирення покуйовдила мені чуба, що я, власне, завжди любив.

Оскар зачекав, поки Марія підійде зовсім близько, а тоді обома кулаками зацідив її знизу вгору в те самісіньке місце, куди вона впускала Мацерата. І коли вона, перше ніж я встиг ударити вдруге, перехопила мої кулаки, я вп'явся в те розтриклятуще місце зубами й, не розтискаючи їх, упав разом із нею на канапу, краєм вуха встигнуши почути, що по радіо пообіцяли передати ще одне екстрене повідомлення. Проте Оскар уже не бажав слухати жодних повідомлень, і тому ви не довідаєтесь від нього, хто, що і скільки там пустив на дно, бо я, заридавши ридма, розтис зуби й так і лишився нерухомо лежати на Марії, що плакала від болю, тоді як Оскар плакав від ненависти й від кохання, і хоч кохання вже заступала кам'яна знемога, кінця-краю йому все ж таки не було.

Нести знемогу до пані Ґреф

Його, самого Ґрефа, я недолюблював. Він, сам Ґреф, недолюблював мене. Недолюблював я Ґрефа й тоді, коли він змайстрував мені барабанну машину. Навіть тепер, коли такі вперті антипатії Оскарові не до снаги, Ґрефа я однаково недолюблюю, хоч його вже й на світі нема.

Ґреф торгував городиною. Тільки нехай це не вводить вас в оману. Він не йняв віри ні в картоплю, ні в савойську капусту, хоч добре знався на городництві й любив поприкидатися садоводом, шанувальником природи й вегетаріанцем. Та саме через те, що Ґреф не їв м'яса, він і не був справжнім городником. Він просто не здатний був розмовляти про польові культури як про польові культури. «Ви тільки погляньте на цю рідкісну картоплю! — частенько чув я, як він звертався до своїх покупців. — Бачите оцю соковиту, налиту бульбу, що прибирає щораз нових форм і водночас лишається така цнотлива й чиста! Картоплю я люблю, бо вона зі мною розмовляє!» Певна річ, справжній торговець городиною не має права казати це і збивати з пантелику своїх покупців такими балачками. Он моя бабця Ана Коляйчек, яка на картопляних полях і виросла, й постаріла, навіть у найурожайніші на картоплю роки могла кинути хіба що таких кілька слів: «Атож, цей рік бульби троха більші, ніж торік». І це тоді, коли й Ана Коляйчек, і її брат Вінцент Бронський від урожаю на картоплю залежали куди більше, ніж городиник Ґреф, якому неврожайного року на картоплю було досить і врожаю на сливи.

Ґреф узагалі ні в чому не знав міри. Невже йому так треба було носити в крамниці отого зеленого фартуха? Хіба ж то не пихатість — хизуватися перед покупцями своїм зеленим, як шпинат, нагрудником і, всміхаючись, із розумним виглядом називати його «зеленим фартухом нашого милостивого садівника Господа Бога»?! До того ж він ніяк не міг забути про свої скаутські захоплення. Щоправда, той загін йому довелося розпустити ще в тридцять восьмому — на хлопчаків нацупили коричневі сорочки й охайну чорну зимову форму, а проте колишні скаути, чи то в цивільному, чи то в новій формі, частенько й регулярно навідувалися до колишнього свого поводиря й разом з ним, вирядженим у позичений у милостивого Господа Бога садівничий фартух, під його гітару співали вранішніх пісень, вечірніх пісень, похідних пісень, пісень ландскнехтів, урожайних пісень, пісень про Діву Марію, своїх і чужоземних народних пісень. А позаяк Ґреф не проґавив часу й став членом націонал-соціалістського моторизованого корпусу, від сорок першого року називав сам себе не лише городником, а й «протиповітряником», окрім того, міг принагідно послатися на двох колишніх скаутів, які тим часом дечого домоглися в лавах юнґфольку (один із них став фенляйнфюрером, а другий — штамфюрером), то окружне управління гітлерюґенду офіційно дозволило проводити в Трефовому картопляному підвалі пісенні вечори. Ба більше, ґаушулюнґсляйтер Льобзак закликав Ґрефа влаштовувати такі самі пісенні вечори в учбовому центрі Єнкау під час проведення там окружних навчальних курсів. На початку сорокових років Ґреф з одним учителем народної школи дістав спільне завдання укласти для округу Данциг — Західна Пруссія збірник молодіжних пісень під гаслом «Співайте з нами!». Книжка вдалася на славу. Ґреф одержав з Берліна листа за підписом райхсюґендфюрера, і городника запросили до столиці на зліт хормейстерів.

Одне слово, Ґреф був молодця. І не лише через те, що співав напам'ять усіх пісень від першого до останнього стовпчика; він умів ще й напинати намети, розпалювати й гасити багаття так, щоб потім у лісі не спалахнула пожежа, він цілеспрямовано ходив з компасом по азимутах, знав, як називаються всі зірки, що їх видно неозброєним оком, цілком серйозно розповідав сповнені пригод веселі історії, пригадував усі леґенди, що народилися на берегах Вісли, організовував вечори відпочинку під гаслом «Данциг і Ганза», міг перелічити всіх магістрів рицарського ордену й назвати відповідні дати; але тільки цим він не обмежувався, а міг розповісти багато всякої всячини про місію германства на теренах ордену й тільки вряди-годи вплітав у свої виступи якесь характерне висловлювання зі скаутського життя.

Ґреф любив молодь. Хлопчиків дужче, ніж дівчаток. Власне, дівчаток він узагалі не любив, а любив тільки хлопчиків. Нерідко хлопчиків він любив навіть дужче, ніж це можна було передати в піснях. Може, то він через свою жінку, оту нечупару в завжди засмальцьованому ліфчику й дірявих трусах — одне слово, через Ґрефиху він змушений був шукати чисті ідеали любови серед зграбних і охайних хлопчиків. А може, те дерево, що на його гіллі будь-якої пори року квітла брудна білизна пані Ґреф, росло й з іншого кореня. Я веду ось до чого: Ґрефиха через те й пустилася берега, що наш торговець городиною і «протиповітряник» просто не помічав недбалої і трохи тупуватої пишноти її форм.

Ґреф любив усе струнке, м'язисте, загартоване. Коли він казав «природа», то водночас мав на увазі аскетизм. Коли він казав «аскетизм», то мав на увазі особливий догляд за тілом. А в своєму тілі Ґреф тямив. Він про нього старанно дбав, виставляв його на спеку й, виявляючи особливу винахідливість, на холод. Коли Оскар зблизька й здалеку розтинав своїм співом скло, при нагоді розтоплював морозяні узори на шибках і змушував танути й дзвінко падати бурульки, то городник боровся з кригою тим, що було напохваті.

Ґреф пробивав дірки в кризі. У грудні, січні й лютому він прорубував їх плішнею. Рано-ранесенько, ще як було темно, він діставав з підвалу велосипеда, загортав у мішок з-під цибулі плішню, їхав через Заспе до Брьозена, в Брьозені звертав на набережну в бік Ґлеткау, між Брьозеном і Глеткау злазив з велосипеда й, поки поволі розвиднялося, штовхав велосипеда з плішнею в мішку промерзлим піщаним берегом, а потім ще метрів двісті-триста вкритим кригою морем. Над морем стояв туман. З берега ніхто не міг побачити, як Ґреф клав велосипеда на лід, розгортав мішка, діставав плішню і хвилю німо, святобливо стояв, прислухаючись до протитуманних гудків із фрахтових суден на рейді, що повмерзали в кригу. А тоді скидав куртку, робив невеличку розминку й нарешті заходжувався дужими, розміреними ударами вирубувати в кризі Балтійського моря круглу ополонку.

На таку ополонку в Ґрефа йшло добрих хвилин сорок п'ять. Тільки не питайте в мене, звідки я про це знаю. Оскар знав тоді майже про все. Тим-то я й знав, скільки часу в Ґрефа йшло на ту ополонку. Він пітнів, і його піт солоними краплинами скапував із високого крутого чола в сніг. Ґреф робив усе дуже майстерно, ретельно вів глибоку округлу намітку, замикав коло, а тоді без рукавиць, голіруч діставав круглу крижину — сантиметрів двадцять завтовшки — з неозорої мерзлої площини, що сягала, як можна було здогадуватись, до Гели чи й до самої Швеції. В ополонці стояла правічна, сіра вода, змішана з крижаним місивом. Над нею ледь помітно здіймалася пара, хоч це було аж ніяк не гаряче джерело. Ополонка приваблювала рибу. Тобто це так кажуть, що ополонки приваблюють рибу. Ґреф міг би вивудити тут навіть міногу чи й десятикілограмову тріску. Але він не вудив риби, навпаки, він почав роздягатись — і роздягатись догола, бо коли вже Ґреф роздягався, то роздягався догола.

Одначе Оскар не хоче, щоб поза шкірою у вас пройшов мороз. Одне слово: всі три зимові місяці городник Ґреф двічі на тиждень брав холодну купіль у

Балтійському морі. Щосереди він купався сам, ще вдосвіта. О шостій виїздив з дому, о пів на сьому був уже тут, до чверть на восьму вирубував ополонку, швидкими, розгонистими рухами зривав із себе одяг, стрибав у воду, розтершись перед тим снігом, в ополонці кричав, а часом я навіть чув, як він співав: «Уночі дикі гуси лопочуть крильми...» або «Нам шторми до душі...» — співав, і купавсь, і кричав хвилини дві-три, не більше, а тоді одним стрибком, розрахованим до сантиметра, опинявся на снігу: червона, мов рак, і вся в клубах пари плоть ганяла навколо ополонки, не перестаючи кричати й помалу остигаючи, й нарешті знову влазила в одяг і вилазила на велосипед. Незадовго до восьмої городник Ґреф був уже знов на Лабесвеґ і хвилина в хвилину відчиняв свою крамницю.

Другу купіль Ґреф брав по неділях у супроводі цілого гурту хлопчаків. Оскар не стверджує, що бачив усе сам, та він, зрештою, нічого й не бачив. Це вже потім розповідали люди. Музикант Майн знав про городника чималенько всіляких історій і трубив їх на весь квартал. І одна з його трубних історій розповідала: цілісіньку зиму, навіть у люті морози, Ґреф щонеділі купався в супроводі гурту хлопчаків. Щоправда, навіть Майн не стверджував, буцімто городник змушував хлопців голяка, як сам, стрибати в ополонку. Йому, мовляв, було досить і того, що вони, напівголяка чи майже голяка, сухорляві й жилаві, гарцювали на снігу, розтираючи один одного снігом. Атож, і Ґрефа так тішили ті хлопчаки на снігу, що він до чи після купання частенько пускався з ними казитись і сам, допомагав розтирати того чи того, а то й дозволяв усій ватазі розтирати себе. Музикант Майн, дарма що туман, нібито сам бачив з набережної в Глеткау, як голий-голісінький — просто жах! — Ґреф зі співом і криком підхопив двох своїх голих вихованців, підняв і та трійця — голяк з двома голяками в руках — жирувала на товстій кризі Балтійського моря.

Напрошується думка, що Трефів батько не був рибалка, хоч і в Брьозені, і в Нойфарвасері мешкало багато рибалок з таким прізвищем. Але наш Ґреф, городник, був родом із Тіґенгофа, хоч Ліна Ґреф, уроджена Барч, зі своїм майбутнім чоловіком познайомилася в Праусті. Той допомагав там одному молодому, але промітному вікарію опікати товариство друзів-католиків, а Ліна через того ж таки вікарія щосуботи вчащала до парафіяльного будинку. Якщо судити зі знімка, що його, здається, сама Ґрефиха мені й подарувала, — він ще й досі приліплений у моєму фотоальбомі, — двадцятирічна Ліна була міцненька, нівроку, кругленька, весела, добродушна, легковажна й дурненька. Батько її тримав чималий сад у Санкт-Альбрехті. У двадцять два рочки, геть недосвідченою дівчинкою, як Ліна не раз розповідала згодом, вона на пораду вікарія вискочила заміж за Ґрефа й на батькові гроші відкрила в Ланґфурі городницьку крамницю. Чимало свого товару, приміром, майже всю садовину, вони задешево діставали з батькового саду, отож торгівля в них пішла непогано, по суті, сама собою, і багато напсувати тут Ґреф не міг.

Авжеж, і якби городник не захоплювався так по-дитячому всілякими саморобками, то цю крамницю в передмісті, так вигідно розташовану — дітей довкола кишма кишить, і жодних тобі конкурентів по сусідству, — не важко було б обернути на золоте дно. Одначе, коли з пробірної палати разів три-чотири навідався ревізор і почав перевіряти ваги, конфісковувати гирі, опечатувати ваги й накладати на Ґрефа штрафи — спершу менші, а далі щораз більші, — частина постійних покупців од нього пішли, й городину вони тепер купували на базарі, що збирався один раз на тиждень. Люди казали: це правда, овочі й фрукти у Ґрефа завше першого ґатунку й навіть недорогі, але щось там у нього, либонь, не так, бо знов он приїздили представники з пробірної палати.

Хоча сам я голову даю на відріз: обдурювати Ґреф нікого й не думав. Ба більше, адже великі картопляні ваги, після того, як Ґреф у них щось там удосконалив, почали обважувати його самого. Так, незадовго до початку війни він умонтував у ті ваги годинника з боєм, який залежно від того, скільки на них клали картоплі, видзвонював ту чи ту мелодію. Хто купував десять кілограмів, діставав, сказати б, на похід «На ясних берегах Заалє», двадцять п'ять кілограмів картоплі викликали «Честь бережи і вірність», а півцентнера картоплі, придбаної на зиму, видобував з курантів наївно-чарівливу мелодією «Крихітка Енхен із Тарау».

І хоч я й усвідомлював, що такі музичні жартики пробірній палаті можуть бути не до шмиги, Оскар до городникових химер ставився з розумінням. Ліна Ґреф також поблажливо дивилася на ці чоловікові дивацтва, позаяк, атож, саме позаяк їхній шлюб на тому й тримався, що кожне з них поблажливо сприймало всі дивацтва другого. Отож можна сказати, що сімейне життя в Ґрефів склалося вдало. Городник дружину не бив, з чужими жінками ніколи її не зраджував, не був ні п'яниця, ні гуляка, скоріше навпаки, це був веселий, пристойно вбраний пан, і за товариську й чуйну вдачу його любила не лише молодь, а й та частина покупців, яка на додачу до картоплі діставала в крамниці ще й музику.

Тим-то Ґреф спокійно, поблажливо спостерігав, як його Ліна з року в рік обертається на брудну нечупару, від якої йшов чимдалі огидніший запах. Я бачив, як він усміхається, коли люди, котрі бажали йому добра, ту нечупару відверто називали нечупарою. Іноді я чув, як Ґреф, хукаючи на свої доглянуті, попри картоплю, руки й потираючи їх, казав Мацератові, який духу не міг терпіти тієї Ґрефихи:

— Ну звісно, Альфреде, твоя правда. Вона трохи нехарапутна, моя добра Ліна. Та хіба ми з тобою такі вже святі?

А коли Мацерат і далі не міг утамуватися, Ґреф рішуче, хоч і по-дружньому, уривав дискусію:

— Далебі, де в чому ти маєш рацію. Але серце в неї добре. Хто-хто, а я свою Ліну знаю.

Можливо, він її й справді знав. Зате вона його навряд чи знала. Так само, як і сусіди та покупці, вона не вбачала у взаєминах Ґрефа з хлопчиками та підлітками, які досить частенько забігали до нього, нічого, крім звичайного захоплення молоді старшим товаришем і наставником, який хоч і не мав спеціальної підготовки, проте до виховання юні ставився із запалом.

А ось у мене Ґреф не викликав ні захвату, ні бажання стати в нього вихованцем. До того ж Оскар був не в його стилі. Звісно, якби я надумав був рости далі, то, може, й став би в його стилі, адже мій син Курт, якому тепер майже тринадцять, з його кістлявою й довгов'язою статурою — це просто втілення Трефового стилю, хоча вдався він загалом у Марію, від мене успадкував дуже мало, а від Мацерата — й узагалі нічого.

Коли Марія Тручинська й Альфред Мацерат брали шлюб, свідками в них були Ґреф і Фріц Тручинський, що саме приїхав додому у відпустку. А позаяк Марія, як і її чоловік, були протестанти, то вся церемонія обмежилася реєстрацією в магістраті. Було це в середині грудня. Мацерат у партійній формі промовив своє «так». Марія була при надії вже на третьому місяці.

Що гладкішою ставала моя кохана, то глибшою робилася Оскарова ненависть. Щоправда, проти її вагітности я не заперечував. Але те, що плід, зачатий мною, колись мав дістати прізвище Мацерат, убивало в мені будь-яку радість від майбутньої появи на світ спадкоємця. Тож коли Марія була на п'ятому місяці, я зробив першу спробу — хоча, звісно, й надто пізно — влаштувати їй викидня. Сталося це на Масницю. На мідній поперечині над прилавком, де зазвичай висять ковбаси й шпинат, Марія зібралася була почепити кілька серпантин і прикріпити дві клоунські личини з носами-картоплинами. Драбина, яка завжди надійно впиралася в полиці, цього разу була сяк-так прихилина до прилавка. Марія — аж угорі, руки її десь серед серпантин, Оскар — у самому низу, біля драбини. Підклавши під нижній щабель барабанні палички, налягаючи на драбину плечем і покладаючись на свій твердий намір, я підважив драбину й посунув її трохи набік. Марія серед серпантин і клоунських личин стиха, але злякано зойкнула, драбина похитнулась, Оскар відскочив убік, і Марія впала поряд із ним на підлогу, потягнувши за собою й той строкатий папір, і ковбасу, й личини.

Усе це мало страшніший вигляд, аніж було насправді. Марія лише підвернула собі ногу, їй довелося лягти в ліжко й узагалі поберегтись, а більше з нею нічого такого не сталося. Вона й далі розпливалась, але про те, хто допоміг їй підвернути ногу, не сказала навіть Мацератові.

Аж коли в травні наступного року, тижнів за три до очікуваних пологів, я вдруге спробував улаштувати їй викидня, вона, не виказуючи всієї правди, побалакала з Мацератом, своїм законним чоловіком. Якось за обідом, при мені, Марія промовила:

— Останнім часом наш Оскарчик, як заграється, то мов скажений стає, часом і в пузо мені буцне. Може, поки пологи, оддамо його до моєї матері? Тамечки якраз і місце є.

Мацерат її вислухав і взяв усе на віру. А насправді замір учинити вбивство допоміг мені зустрітися з Марією зовсім за інших обставин.

Якось в обідню перерву вона лягла на канапу трохи відпочити. Мацерат був саме в крамниці — перемивши після обіду посуд, він прикрашав там вітрину. У вітальні стояла тиша. Хіба що іноді прогуде муха, цокає, як завжди, годинник, а з приймача ледь чутно долинає повідомлення про успіхи наших парашутистів на Кріті. Я нашорошив вуха аж тоді, коли до мікрофона запросили великого боксера Макса Шмелінґа. Як я зрозумів, він, приземлившись після стрибка на кам'янисту крітську землю, пошкодив свою чемпіонську ногу й тепер мусив лежати й берегтися — точнісінько, як ото Марія, що, впавши з драбини, теж мала лежати в ліжку. Шмелінґ розмовляв спокійно, скромно, потім слово взяли парашутисти не такі знакомиті, й Оскар уже не слухав. Тиша; десь, може, муха, годинник — як завжди, радіо — ледве чутно.

Я сидів на своєму ослінчику біля вікна й споглядав Маріїне черевце на канапі. Дихала вона важко, очей не розплющувала. Час від часу я похмуро стукав паличками по своїй блясі. Але Марія не ворушилася, змушуючи мене, однак, дихати тим самим повітрям, що й її черевце. Певна річ, був тут ще й годинник, між гардиною й шибкою — муха, а також радіо з його кам'янистим островом Кріт на задньому плані. Але все це для мене дуже швидко немовби розтануло, я бачив лише черево, і вже не знав, ні в якій кімнаті воно здіймається горою, ні чиє воно, майже забув, хто зробив те черево таким пузатим, і відчував лише одне-однісіньке бажання: черево має зникнути, це помилка, воно заступить тобі білий світ, ти повинен устати й щось робити! Отож я й устав. Ти маєш подумати, що тут можна зробити. Отож я рушив до того черева, прихопивши щось дорогою. Ти маєш випустити трохи зайвого повітря, це недобре, що черево так здулося. Цієї миті я заніс те, що прихопив дорогою, і пошукав поглядом місце між Марїїними пухкенькими долонями, що лежали на череві й дихали разом із ним. Зважуйся нарешті, Оскаре, а то Марія ось-ось розплющить очі. Зненацька я відчув, що за мною вже стежать, хоч і далі не зводив очей з лівої Маріїної руки, яка ледь-ледь тремтіла; щоправда, я завважив, що праву руку вона відняла, що та рука щось собі намислила, тож не дуже й здивувався, коли Марія тією рукою викрутила Оскарові долоню, і ножиці з неї випали. Певно, якусь хвилю я ще стояв із занесеною, але вже порожньою рукою, чув годинника, муху, з приймача голос диктора, що завершував повідомлення про висадку на Кріт, потім відвернувся й, перше ніж почалася нова передача — бадьорі мелодії від другої до третьої години, — пішов з нашої вітальні, яка через оте черево, що заповнювало собою все довкола, зробилася для мене надто тісною.

А за два дні по тому Марія забезпечила мене новим барабаном і відвела до матінки Тручинської — в помешкання на третьому поверсі, що пропахло ерзацкавою і смаженою картоплею. Спершу я спав на канапі, позаяк Оскар відмовився лягати на колишнє Гербертове ліжко, де, як я побоювався, ще духмяніла Маріїна ваніль. Через тиждень старий Гайландт витяг сходами нагору моє дитяче дерев'яне ліжечко. Я дозволив поставити те одоробло біля ложа, яке колись німувало піді мною, Марією й нашим спільним шипучим порошком.

У матінки Тручинської Оскар утамувався чи, краще сказати, збайдужів. Адже тепер я вже не бачив того черева, бо підійматися сходами вгору Марія боялась. А я намагався не бувати в нашому помешканні на першому поверсі, бакалійній крамниці, виходити з під'їзду й навіть зазирати у двір будинку, де люди, позаяк з харчами ставало чимдалі сутужніше, знов розводили кролів.

Оскар здебільшого сидів над поштовими листівками, що їх надсилав чи привозив із Парижа унтерофіцер Фріц Тручинський. Слово «Париж» малювало в моїй уяві багато всіляких картин, і, коли матінка Тручинська дала мені листівку з Ейфеловою вежею, почав, розмірковуючи про залізну конструкцію тієї сміливої споруди, відбивати на барабані Париж, а тоді мюзет, хоча ні про який мюзет не чув зроду.

А дванадцятого червня — за моїми підрахунками на два тижні раніше, ніж треба, — під знаком Близнят, а не Рака, як я очікував, народився мій син Курт. Батько — в рік Юпітера, син — у рік Венери. Батько — під захистом Меркурія й домінуючим знаком Діви, що наділяє скепсисом і винахідливістю, син — також під захистом Меркурія, але під знаком Близнят, що наділяє холодним, упертим розумом. Те, що в мене пом'якшувала Венера під знаком Терезів в Оселі нового світила, Овен у тій самій Оселі псував у мого сина, до того ж я ще мав відчути вплив його Марса.

Матінка Тручинська збуджено і якось по-мишачому повідомила мені новину:

— Уявляєш, Оскарчику, журавель приніс тобі все ж таки братика! А я вже потерпала, щоб не якусь дівку-зеленавку, бо з нею потім лиха не обберешся!

Я саме барабанив по нотах Ейфелевої вежі й краєвиду Тріумфальної арки, який надійшов незадовго перед цим, але паличок не кинув. Матінка Тручинська — тепер уже й бабуся Тручинська — привітань від мене, схоже, й не чекала. І хоч була й не неділя, вона вирішила трохи підрум'янитися, схопила обгортку від цикорію, яка вже не раз ставала їй у пригоді, розвезла на щоках свіжу фарбу й, отак намазюкана, подалася з помешкання, щоб унизу, на першому поверсі, допомогти Мацератові, гаданому батькові.

Був, як я вже згадував, червень. Оманливий, до речі, місяць. Успіхи на всіх фронтах (якщо тільки успіхи на Балканах можна назвати успіхами), але попереду чекали успіхи ще більші — на сході. Туди вже посувалося сила-силенна військ. Залізниці працювали на повну потужність. Фріцові Тручинському, якому доти так весело жилося в Парижі, також довелося вирушити на схід, і подорож його не обіцяла завершитися дуже скоро, а відпустку з фронту не нагадувала й поготів. Зате Оскар спокійно розглядав собі лискучі листівки; він і далі розкошував у теплому Парижі на початку літа, знічев'я барабанив «Trois jeunes tambours», не мав нічого спільного з німецькими окупаційними військами, а отже, міг не боятися партизанів, які буцімто тільки й думали про те, щоб зіпхнути його з мосту в Сену. Ні, весь у цивільному я вибирався з барабаном на Ейфелеву вежу, милувався згори, як і годиться, широкою панорамою, почувався пречудово, мене, попри таку спокусливу висоту, не навідували гіркувато-солодкі думки про самогубство, отож аж після того, як я, дев'яносто чотири сантиметри заввишки, спускався на землю й уже стояв біля підніжжя вежі, мені знову спадало на гадку, що в мене народився син.

«Voila, син! — подумав я. — Коли йому сповниться три роки, я подарую йому бляшаного барабана. Отоді й побачимо, хто з нас справдешній батько — отой пан Мацерат чи я, Оскар Бронський».

У спекотному місяці серпні — якщо мене не зраджує пам'ять, нам тоді саме повідомили про успішну ліквідацію ще одного казана, смоленського, — мого сина Курта хрестили. Але як воно сталося, що на хрестини запросили мою бабцю Ану Коляйчек і її брата Вінцента Бронського? Якщо я знов пристану на ту версію, за якою Ян Бронський — мій батько, а тихий і завжди трохи дивакуватий Вінцент — мій дід з батьківського боку, то для того, щоб їх запросити, підстав було досить. Зрештою, мої дід і баба — прадід і прабаба мого сина Курта.

Такі аргументи Мацератові, який, власне, і був ініціатором того запрошення, на думку ніколи, певна річ, і не спадали. Бо навіть у найсумнівніші хвилини свого життя — скажімо, коли доводилося ганебно програвати партію в скат, — Мацерат не мав сумніву, що зробив двох дітей та ще й годував сім'ю. Отож діда й бабу Оскарові випало побачити зовсім з іншої причини. Обох тих стареньких онімечили. Вони були вже не поляки, а по-кашубському їм тепер лише снилися сни. І називали їх тепер «фольксдойче», третьої групи. Крім того, Гедвіґ Бронська, Янова вдова, вийшла заміж за одного балтійського німця, який служив ортсбауернфюрером у Рамкау. Марґа й Стефан Бронські мали тепер надію носити прізвище вітчима, Елєрс, — у тому разі, звісно, якщо задовольнять їхні заяви, які вони вже подали. Сімнадцятирічний Стефан записався добровольцем до війська, був тепер на тренувальному плацу в Грос-Бошполі, де відбували підготовку піхотні частини, і мав усі шанси побувати на європейських театрах воєнних дій, тоді як Оскар, а в нього теж наставав призовний вік, мусив чекати зі своїм барабаном, поки у війську, чи на флоті, чи, може, в повітряних силах виникне потреба в такому ось трирічному барабанщикові.

Початок дійству поклав ортсбауернфюрер Елєрс. За два тижні до хрестин він запряг пару коней, посадив поруч із собою на козли Гедвіґ і приїхав на Лабесвеґ. Елєрс був кривоногий, хворий на шлунок, одне слово, Янові Бронському не рівня. Він сидів за столом у нашій вітальні, на цілу голову нижчий від своєї Гедвіґ із коров'ячими очима. Його приїзд приголомшив навіть Мацерата. Розмова не клеїлась. Побалакали про погоду, відзначили, що на сході багато чого відбувається, що там усе йде як слід і куди стрімкіше, ніж у п'ятнадцятому році, — про це згадав Мацерат, який у п'ятнадцятому й сам там був. Про Яна Бронського кожне намагалося не обмовитися й словом, поки я перекреслив усі їхні плани обійти його мовчанкою й, закопиливши, як дитина, губки, кілька разів гучно покликав Оскарового дядька Яна. Мацерат опанував себе й глибокодумно проказав кілька добрих слів про колишнього свого товариша й суперника. Елєрс одразу й велемовно висловив свою згоду з Мацератом, хоч сам свого попередника ніколи й навіч не бачив. Гедвіґ навіть спромоглася на кілька щирих сльозин, які повільно прокотилися по її щоках, і нарешті завершальне слово до теми «Ян»:

— Славний був чоловік. І мухи не вмів скривдити. Хто б міг подумати, що він отак накладе головою? Такий боязкий був, а дав, бач, застрелити себе за нізащо, ну таки ж за нізащо.

Після цих слів Мацерат попросив Марію, що стояла позад нього, принести кілька пляшечок пива, а в Елєрса спитав, чи вміє той грати в скат. Елєрс у скат грати не вмів, і з цього приводу висловив глибокий жаль. Але Мацерат виявився досить великодушним і цей невеличкий ґандж ортсбауернфюрерові пробачив. Він навіть поплескав Елєрса по плечу й, коли пиво вже поналивали в склянки, запевнив ортсбауерфюрера, що, мовляв, дарма, добрими друзями можна бути й тоді, коли хтось у скаті нічого не тямить.

Одне слово, так Гедвіґ Бронеька, тепер уже Гедвіґ Елєрс, знову переступила поріг нашого дому й привела з собою на хрестини мого сина Курта не лише свого ортебауернфюрера, а й колишнього свекра Вінцента Бронського, а також його сестру Ану. Мацерат, схоже, знав про все заздалегідь, бо гучно й щиро привітав обох стареньких ще надворі, під вікнами в сусідів, а коли моя бабця вже у вітальні запустила руку під свої чотири спідниці й дістала подарунка на хрестини — вгодовану гуску, — промовив:

— І нащо було так клопотатися, мамо?! Я тобі й так радий, навіть як ти приходиш із порожніми руками. Аби лиш прийшла.

Такі слова бабці прийшлись, однак, не до шмиги, їйбо хотілося почути, чого варта її гуска. Отож вона ляснула долонею по жирній птасі й невдоволено сказала:

— Та не тра' так ламатись, Альфредику. Це ж бо гуска не кашубська, а фольксдойчська і смакуватиме тобі так, як бувало до війни.

Так усі національні проблеми було залагоджено, і вже аж перед самісінькими хрестинами виникли деякі ускладнення, бо Оскар відмовився переступати поріг протестантської церкви. Навіть коли вони дістали з таксі мого барабана й спробували звабити мене до церкви тою бляхою, раз у раз запевняючи, буцімто до протестантської церкви можна вільно входити навіть із барабаном, я й далі лишався набурмосеним католиком і ладен був радше пробелькотіти коротеньку загальну сповідь на вухо його велебности Вінке, ніж вислуховувати протестантську проповідь на хрестинах. Мацерат здався. Мабуть, через те, що побоювався мого голосу й можливого відшкодування збитків, пов'язаних із ним. Отож я, поки в церкві хрестили мого сина Курта, сидів собі в таксі, розглядав потилицю водія, вивчав у дзеркальці в нього над головою Оскарову фізію, пригадував власні хрестини багато років тому й численні спроби його велебности Вінке вигнати диявола з малого Оскара.

Після хрестин посідали обідати. Зсунули докупи два столи й почали з «черепашачого» супу, хоч насправді його варили на яловичині. Ложки раз у раз цокали об краї тарілок. Ті, хто поприїздив із села, гучно сьорбали. Ґреф відставив мізинця. Гретхен Шефлєр той суп наче відкушувала. Густа поверх ложки на весь рот усміхалась. Елєрс поверх ложки розмовляв. Вінцент тремтів і не міг потрапити ложкою до рота. Тільки дві старі жінки, бабця Ана й матінка Тручинська, були цілком і повністю зосереджені на своїх ложках. Оскар випав, якщо можна так сказати, зі своєї ложки, вшився з кімнати й, поки за столом іще сьорбали суп, знайшов у спальні Куртову колисочку. Він хотів поміркувати над своїм сином, а вони там нехай горбляться над своїми ложками, чимдалі бездумніші, чимдалі вичерпаніші, хоч і черпають ложками в себе суп.

Блакитний тюлевий балдахінчик над плетеним візочком на коліщатах. Візочок був дуже високий, отож спершу я загледів лише щось рожево-синювате й зморщене. Тоді я став на барабан і міг уже краще роздивитися свого сонного сина, що нервово здригавсь уві сні. Ох, ці батьківські гордощі, вони завжди прагнуть високих слів! Та позаяк тут, біля візка з немовлям, мені не спало на думку нічого, крім короткої фрази: «Коли Куртові сповниться три роки, я подарую йому барабана», і позаяк мій син нічим не виказував, що там у нього в голові, й позаяк я міг лише сподіватися, що він піде в батька й матиме тонкий слух, то я ще раз, уже вкотре, пообіцяв йому барабана на третій день народження, а тоді зліз зі своєї бляшанки й знову спробував щастя серед дорослих у вітальні.

Вони там саме досьорбали свій так званий «черепашачий» супчик. Марія принесла консервований зелений горошок у маслі. Мацерат відповідав за печеню й подавав її сам. Він скинув піджака, в самій сорочці нарізав свинину — скибку за скибкою, і обличчя його, коли він схилявся над тим ніжним, соковитим м'ясом, було таке розкуто-лагідне, що я мимоволі відвів погляд.

Городникові Ґрефу подавали окремо. Йому принесли консервованої спаржі, круто зварених яєць і хрону зі сметаною, позаяк вегетаріанці м'яса не їдять. Та, як і решта гостей за столом, він узяв собі кавалок м'ятої картоплі, тільки присмачив її не підливою з печені, а розтопленим на сковорідці маслом, що його дбайлива Марія на тій невеличкій сковородці, яка шкварчала, з кухні йому й принесла. Усі пили пиво, а в Трефовій склянці стояв підсолоджений фруктовий сік. Розмовляли про оточення під Києвом, на пальцях підраховували загальну кількість полонених. Прибалт Елєрс у підрахунках виявився збіса метким, після кожних ста тисяч він спритно виставляв угору одного пальця, а потім, коли розчепірені пальці на обох руках позначали мільйон, знов починав загинати пальця за пальцем і так лічити далі. Коли тему російських військовополонених вичерпали — через щораз більші числа вона помалу втрачала цінність, і зацікавлення нею згасало, — Шефлєр заходився розповідати про підводні човни в Ґотенгафені, а Мацерат тим часом нашіптував на вухо моїй бабці Ані, що на корабельні в Шіхау мають сходити зі стапелів по два підводні човни щотижня. Городник Ґреф, своєю чергою, пояснив усім, чому підводні човни мають сходити зі стапелів не кормою вперед, а облавком. Він намагався цей процес ще й унаочнити, показуючи все на миґах, і ті з гостей, котрі захоплювалися підводними човнами, пробували старанно й незграбно наслідувати його рухи. Коли ліва рука Вінцента Бронського надалася зобразити човна, що занурювався на глибину, старий перекинув свою склянку з пивом. Бабця хотіла була його за це висварити, але Марія її вгамувала, сказавши, що це дрібниці, назавтра скатерку, мовляв, однаково треба буде прати, а коли на хрестинах люди сідають за стіл, то без плям, мовляв, не обходиться, це ж бо звичайна річ. Цієї миті надійшла матінка Тручинська з ганчіркою й почала вимочувати правою рукою калюжу пива на столі; в лівій руці вона тримала кришталеву вазу з шоколадним пудингом, посиланим тертим мигдалем.

Ох, якби ж до того шоколадного пудингу та подали були якусь іншу поливку або щоб узагалі не подавали ніякої! Але поливка була ванільна. Густа, тягуча, жовта ванільна поливка. Така банальна-банальна, звичайнісінька, а проте неповторна ванільна поливка. На землі нема, певно, нічого смішнішого й воднораз трагічнішого, ніж ванільна поливка. Ваніль розливала ніжні пахощі, чимдалі щільніше огортаючи мене Марією, тож оту призвідницю всіх ванілей на світі, оту, що сиділа поруч із Мацератом і тримала його за руку, мені вже не сила було ні бачити, ні терпіти.

Тримаючись за спідницю Ґрефихи, яка вгорі щось там сьорбала ложкою, Оскар сповз зі свого дитячого стільчика й так і лишився лежати у Ліни в ногах; цієї хвилини він уперше відчув той властивий їй дух, який ураз перебив, поглинув, знищив будь-яку ваніль.

Цей новий для мене дух мав якийсь кислуватий присмак, і все ж я й далі лежав, оповитий ним, доки він, як мені здалося, притлумив усі мої спогади, пов'язані з ваніллю. Поволі, нечутно й не викликаючи жодних спазмів, до горла мені підкотилася блювота й принесла полегкість. І поки з мене виходив черепашачий суп, непережована свиняча печеня, майже цілий зелений горошок і оті кілька ложечок шоколадного пудинґа з ванільною поливкою, я осягнув сенс своєї знемоги, я здався на волю своєї знемоги, Оскарова знемога лягла пластом біля ніг Ліни Ґреф — і я поклав собі відтепер і що Божого дня нести свою знемогу до пані Ґреф.

Сімдесят п'ять кілограмів

Вязьма й Брянськ, а потім — багнюка й бездоріжжя. У середині жовтня сорок першого року Оскар і собі заходився щомога порпатися в баговинні. Ви вже даруйте мені, що оті успіхи в багнюці групи Центр я порівнюю з моїми власними успіхами в таких самих непрохідних і досить багнистих нетрях Ліни Ґреф. Достоту як там, на підступах до Москви, грузли танки й вантажівки, загруз тут і я. І хоч колеса там іще крутилися, перемелюючи багнюку, хоч і я тут не відступав і спромігся в буквальному розумінні слова збити піну в Ліниному баговинні, але про територіальні успіхи не могло бути й мови — ні під Москвою, ні в Ґрефихиній спальні.

Мені й досі ще не хочеться відмовлятись від свого порівняння: як майбутні стратеги дістали, певно, науку з невдалої, захряслої в багнюці операції, так і я зробив свої висновки за наслідками боротьби з Ліниними природними явищами. Тут не можна недооцінювати значення тилових звершень під час останньої світової війни. Оскар мав тоді сімнадцять років, але, попри свою молодість, завдяки підступно неозорому полігону Ліни Ґреф зумів вирости на справжнього чоловіка. Відмовляючись від порівнянь воєнного характеру, я тепер вимірюватиму Оскарові успіхи категоріями мистецькими й скажу так: коли Марія в наївно дурманному ванільному тумані дала мені зразки малих форм, познайомила мене з ліричними виявами, такими як шипучий порошок та пошуки грибів, то в кислуваторізких, густо переплетених випарах Ґрефихи я набув того широкого епічного дихання, яке нині дає мені змогу висловити успіхи на фронті й у ліжку одним словом: музика! Від по-дитячому сентиментальної, а все ж такої солодкої губної гармоньки в Марії — відразу за диригентський пульт, бо Ліна Ґреф надала мені цілий оркестр, так широко й так глибоко ешелонізований, що другий такий можна знайти хіба що в Байройті чи в Зальцбурзі. Тут я навчився трубити в трубу, бринькати на струнах, перебирати їх і водити по них смичком, і байдуже, про що йшлося — про генералбас, контрпункт, додекафонію, модерний ритм, вступ до скерцо чи до анданте, — пафос мій був сухий, стриманий і воднораз ніби лився безперервним м'яким потоком. Оскар видобував із Ґрефихи все, що можна було видобути, й хоч і не скажу, що не вдовольнявся, а проте, як і належить справжньому художникові, лишався невдоволений.

Від нашої бакалійної крамниці до Трефової городницької було якихось два десятки кроків. Городницька стояла навскоси через вулицю, дуже зручно, багато зручніше, ніж помешкання Александера Шефлєра на Кляйнгамервеґ. Мабуть, саме завдяки цьому зручному розташуванню я у вивченні жіночої анатомії посунувся трохи далі, ніж у штудіюванні своїх учителів Ґьоте й Распутіна. Припускаю також, що цю й досі таку разючу різницю в моїх освітах можна пояснити, а то й виправдати саме несхожістю обох моїх навчительок. Коли Ліна Ґреф зовсім не мала наміру мене вчити, а лише простодушно й пасивно надавала в моє розрядження всі свої скарби як наочний і піддослідний матеріал, то Гретхен Шефлєр ставилася до своєї вчительської місії аж надто поважно. Вона хотіла бачити мої успіхи, хотіла чути, як я читаю, хотіла спостерігати, як каліграфічно мої пальці барабанщика виводять літери, хотіла, щоб я запізнався з чарівною граматикою, і воднораз хотіла мати вигоду від цієї дружби. Та коли Оскар відмовився демонструвати їй будь-які наочні докази своїх успіхів, терпець Гретхен Шефлєр урвався, невдовзі після смерти моєї бідолашної матусі — як-не-як, а цілих сім років науки! — вона знов узялася за в'язання, а позаяк дітей їй Бог і далі не давав, то вона ощасливлювала мене, щоправда, тільки час від часу, переважно на великі свята, власноруч вив'язаними светриками, панчохами та рукавичками. Про Ґьоте й Распутіна мова між нами вже не заходила, і тільки уривкам із творів обох тих майстрів, які я й далі зберігав то там, то сям, а здебільшого на горищі в нашому будинку, Оскар завдячував те, що принаймні ця частина його науки не минула зовсім намарно; свою освіту я здобував сам і висновків доходив власних.

А ось хвороблива Ліна Ґреф була прикута до ліжка, ухилитися від мене вона не могла, не могла мене й покинути, бо недуга її була хоч і затяжна, однак не така серйозна, щоб смерть могла дочасно забрати в мене мою вчительку Ліну. Та позаяк на цій планеті нема нічого вічного, то саме Оскар покинув свою прикуту до ліжка вчительку, коли вирішив, що науку в неї завершив.

Ви скажете: в якому ж обмеженому світі цьому юнакові довелося здобувати освіту! Споряджатися на подальше життя вже дорослого чоловіка він мав на невеличкому п'ятачку між бакалійною крамницею, пекарнею та городницькою крамницею. І хоч я й мушу визнати, що свого першого, такого важливого досвіду Оскар набував у досить затхлому міщанському оточенні, був у нього, зрештою, й третій навчитель. Саме йому й випала доля відкрити перед Оскаром цей світ і зробити його тим, ким він є сьогодні, — особистістю, яку я, за браком кращого визначення, назву ім'ям, хоч і не зовсім вичерпним, космополіт.

Ідеться, як найкмітливіші з вас уже, мабуть, і здогадалися, про мого вчителя й наставника Бебру, що походив по прямій лінії від принца Євгенія, про нащадка роду Людовіка Чотирнадцятого, про ліліпута й музичного клоуна Бебру. Коли я кажу «Бебра», то маю на увазі, звичайно, й жінку поруч із ним, оту велику сновиду Розвіту Раґуну, красуню без віку, про яку я часто згадував у ті похмурі часи, коли Мацерат забрав у мене мою Марію. «Цікаво, скільки ж їй років, тій синьйорі? — запитував я сам себе. — І хто вона тепер — двадцятирічна, якщо не дев'ятнадцятирічна, квітуча дівчина? Чи граційна дев'яностодев'ятирічна баба, яка і в свої сто років незмінно втілюватиме вічну молодість у мініатюрі?»

Якщо мене не зраджує пам'ять, тих двох людей, таких близьких мені духом, я зустрів невдовзі по смерти моєї бідолашної матусі. У кав'ярні «Чотири пори року» ми втрьох випили по філіжанці кави, й після цього наші шляхи розійшлися. Тоді між нами виникли ледь помітні, проте досить вагомі політичні розбіжності. Бебра був наближений до райхсміністерства пропаганди, виступав, як неважко було здогадатися з його натяків, у приватних покоях панів Гебельса й Герінґа і намагався всіляко пояснити й виправдати в моїх очах таке своє сповзання. Він заходжувався розповідати про якогось впливового придворного блазня в добу середньовіччя, показував мені репродукції з картин іспанських художників, де був зображений який-небудь Філіпп чи Карлос зі своїм придворним почтом, а в центрі того церемонного товариства щоразу можна було розгледіти кількох блазнів у рюшиках, мереживах та штанях із буфами, і всі ті блазні були такі завбільшки, як Бебра чи, може, і як я, Оскар. А позаяк ті картинки припали мені до вподоби — тепер я навіть можу називати себе палким прихильником геніального художника Дієґо Веласкеса, — то я не хотів, щоб це так легко Бебрі минулося. Тож згодом він помалу й кинув порівнювати долю карлика при дворі іспанського короля Філіппа Четвертого зі своїм становищем при отому райнському вискочні Йозефові Ґебельсі. Бебра розводився про тяжкі часи, про слабаків, які іноді мають сходити з дороги, про опір, що процвітає потай; одне слово, це саме тоді пролунали слівця «внутрішня еміґрація», і тому шляхи Оскара й Бебри розійшлися.

Не те що я розгнівався на свого наставника. У подальші роки я на всіх тумбах шукав афіші вар'єте й цирків, сподіаючись побачити ім'я Бебри, і таки двічі й побачив: воно стояло там разом з ім'ям синьйори Розвіти, одначе я й пальцем не кивнув задля того, щоб зустрітися з друзями.

Я здався на волю випадку, але випадок не траплявся, бо якби наші з Беброю шляхи перетнулися були вже восени сорок другого, а не роком пізніше, то Оскар ніколи не потрапив би в науку до Ліни Ґреф, а став би учнем у наставника Бебри. А так я день при дні, нерідко вже рано-вранці перетинав Лабесвеґ, переступав поріг городницької крамниці, для годиться спершу крутився з півгодинки біля самого Ґрефа, який чимдалі більше перетворювався на такого собі дивакуватого любителя помайструвати, спостерігав, як він складає свої чудернацькі механізми, що дзенькали, пищали, завивали, вищали, й підштовхував його ліктем, коли до крамниці входили покупці, бо на ту пору Ґреф майже не сприймав уже того, що діялося довкола. Що ж сталося? Що зробило колись такого відвертого, всякчас ладного пожартувати садівника й друга молоді таким мовчуном, що змусило його так замкнутися в собі, обернутись на химерника, на досить занедбаного, чимдалі старішого чоловіка?

Молодь до нього вже не навідувалась. Нова паросль Ґрефа не знала. А колишніх його прихильників ще скаутських часів війна розкидала по всіх фронтах.

Польова пошта приносила спершу листи, потім — лише листівки, а одного дня Ґреф кружним шляхом дістав звістку про те, що його улюбленець Горст Донат, напочатку — скаут, потім — фенляйнфюрер у юнґфольку, вже армійським лейтенантом загинув на річці Донець.

Відтоді Ґреф і почав старіти, він уже не дбав про свій зовнішній вигляд, з головою поринув у майстрування, отож у його городницькій крамниці тепер було більше всіляких механізмів із дзвіночками та пристроїв із завиванням, ніж, скажімо, картоплі чи капусти. Певна річ, свою справу зробило й загальне становище з постачанням, адже тепер продукти до крамниці привозили рідко й нерегулярно, а Ґреф, на відміну від Мацерата, не вмів скористатися давніми зв'язками й зажити на оптовому ринку слави доброго клієнта.

Похмурий вигляд мала крамниця, і можна було, власне, лише радіти, що оті безглузді, чудернацькі Трефові дзенькалки й пищалки хоч якось, та заповнювали й прикрашали її інтер'єр. А мені було до вподоби те, що породжував його майстровитий, однак дедалі плутаніший розум. Коли тепер я розглядаю макроме, творіння рук мого санітара Бруно, то мимоволі пригадую Трефову колекцію. І достоту, як оце Бруно має насолоду від мого насмішкуватого й воднораз поважного зацікавлення його художніми забавками, так і Ґреф тішився по-своєму, якось неуважно, коли помічав, що мені подобається котрась із його музичних саморобок. Той чоловік, який роками не звертав на мене жодної уваги, тепер розчаровано зітхав, коли за півгодинки я покидав його крамницю, перетворену на майстерню, й вирушав до Ліни, його дружини.

Про мої відвідини, що тривали здебільшого дві — дві з половиною години, багагато не розкажеш. Коли Оскар переступав поріг, та жінка, що цілими днями не вибиралася з ліжка, озивалась до нього:

— А, це ти, Оскарчику. Ну, то ходи ближче, а як хочеш, то й залазь під пуховик, бо в кімнаті холоднеча, а Ґреф протопив лиш тіль-тіль.

І я пірнав до неї під пуховик, а барабана й ті дві палички, якими щойно орудував, лишав біля ліжка; погостювати зі мною в Ліни я дозволяв лише третій паличці, вже стертій і трохи жилуватій.

Лягаючи до Ліни в ліжко, я навіть не роздягався. Отак, як був, у вовні, оксамиті й шкіряних черевиках я залазив у постіль, а потому, хоч і минало чимало часу й доводилося добряче попріти, виконуючи напружену роботу, вибирався з-під збитого пуховика в тому ж таки, майже непом'ятому одязі.

Кілька перших разів я, вилізши з Ліниного ліжка, відразу йшов до городника й ще трохи набридав йому випарами його дружини. Але потім у нас завівся звичай, якого я залюбки дотримувався. Ще поки я лежав у Ґрефихиному ліжку, докладаючи останніх зусиль, городник ступав до спальні з повним тазиком теплої води, ставив його на ослінчик, поряд клав рушника й мило, а тоді так само мовчки, жодним поглядом не обтяжуючи ліжко, виходив за двері.

Оскар здебільшого швиденько зрікався запропонованого йому тепла в тому сімейному гнізді розпусти, поспішав до тазика й заходжувався ретельно обмивати й себе, й таку активну в ліжку третю барабанну паличку; я ж бо розумів, що Ґрефові був нестерпний дружинин запах, хай навіть той запах діставався йому з других рук.

А отакого, свіжопомитого, мене приймав цей майстровий чоловік з дорогою душею. Він показував мені всі свої механізми й демонстрував різноманітні їхні голоси, і я ще й досі дивом дивуюся, чому Оскар із Трефом, попри такі довірливі, хоч і запізнілі, взаємини, не потоваришували, чому Треф і далі був мені чужий і чому він викликав у мене хіба що співчуття, але аж ніяк не симпатію.

У вересні сорок другого — я саме без усякого там шуму, й гаму, й тарараму відбув свій вісімнадцятий день народження, а по радіо шоста армія вже займала Сталінград — Треф спорудив барабанну машину. У дерев'яному каркасі він підвісив дві шальки, наповнені й зрівноважені картоплинами, потім брав з лівої шальки одну картоплину, ваги спрацьовували й відмикали запірний пристрій, який, своєю чергою, давав хід прикріпленому до каркаса барабанному механізму. Механізм починав рухатися, скреготати, брязкати, гуркотіти, бились одна об одну тарілки, гучно лунав ґонґ, і все це завершувалося деренчливим, трагічно кокафонічним фіналом.

Мені ця машина сподобалась, і я знов і знов просив Ґрефа запустити її. Адже Оскар гадав, що майстровий городник придумав і спорудив машину задля нього й лише для нього. Та дуже скоро я збагнув, що помилився. На думку зробити машину городника наштовхнув, може, і я, але змайстрував він її все ж таки для себе, бо її фінал знаменував і його фінал.

Був ранній, чистенький ранок у жовтні — такий ранок може навіяти лише північно-східний вітер. Я раненько вийшов з помешкання матінки Тручинської й, коли Мацерат саме підіймав жалюзі на дверях бакалійної крамниці, вже стояв надворі, поруч із ним. Він вивільнив пофарбовані в зелене планки, і вони з гуркотом поповзли вгору. Спершу мене обдало хмарою бакалійних запахів, що зібралися за ніч у крамниці, а вже тоді я дістав вранішній поцілунок від Мацерата. Перше ніж з'явилася Марія, я перетнув Лабесвеґ, відкидаючи зі сходу на захід довгу тінь на бруківку, бо праворуч, на сході, над Макс-Гальбе-плац, самотужки бралося вгору сонце, вдаючись до того самого способу, яким, либонь, скористався барон Мюнхгаузен, коли витягував себе за власну чуприну з болота.

Той, хто, як і я, знав городника Ґрефа, також непомалу здивувався б, побачивши, що о цій порі вітрини його крамниці ще завішані, а двері замкнені. Щоправда, в останні роки Ґреф ставав чоловіком дедалі дивакуватішим, одначе досі крамницю він відчиняв і зачиняв хвилина в хвилину. «Чи він, бува, не занедужав?» — подумав Оскар, але відразу це припущення й відкинув. Бо хіба ж міг Ґреф, хто ще торік узимку, нехай уже й не так регулярно, як у минулі роки, але все-таки вирубував у кризі Балтійського моря ополонки й купався в них, — хіба ж міг цей син природи, хоч вік у нього вже й давався взнаки, за одну ніч узяти та й занедужати? Привілеєм вилежуватися в ліжку широко користалася його дружина, до того ж я знав, що м'яку постіль Ґреф зневажає і любить спати на розкладачках і твердих нарах. Та й не було в світі такої хвороби, яка б могла прикувати городника до ліжка.

Я став перед його замкненою крамницею, озирнувся на нашу, побачив, що Мацерат уже всередині, й аж тоді обережно вибив на барабані кілька тактів, сподіваючись на тонкий слух Ґрефихи. Не треба було дуже й тарабанити, щоб друге вікно праворуч від дверей відчинилося. Ґрефиха — в самій нічній сорочці, голова вся в папільйотках — виткнулася, притискаючи до грудей подушку, над квітковою коробкою на підвіконні.

— Та входь уже, Оскарчику! Чого ж ти стовбичиш, коли надворі така холоднеча!

Замість пояснення я постукав барабанною паличкою по залізній віконниці на вітрині.

— Альбрехте! — гукнула Ґрефиха. — Альбрехте, ти де? Що там скоїлось?

Раз у раз гукаючи чоловіка, вона зникла у вікні. Я почув, як загрюкали двері в помешканні, як Ґрефиха загуркала чимось у крамниці й відразу по тому закричала не своїм голосом. Вона кричала в підвалі, але знадвору я не бачив, чому вона кричить, адже й ляда до підвалу, куди, як завозили городину — у воєнні роки чимдалі рідше — засипали картоплю, була також замкнена. Припавши оком до просмоленої рами на ляді, я побачив, що в підвалі горить електрична лампочка. А ще я розгледів горішні східці до підвалу, на яких лежало щось біле — певно, Ґрефихина подушка, здогадався я.

Ліна, очевидно, впустила подушку на сходах, бо в підвалі її не було, а крик долинув уже знов із крамниці й за мить — зі спальні. Вона кинулася до телефону, з криком набрала номер, потім закричала в трубку, але Оскар не розумів, про що там ідеться, він лише розчув слово «біда», а «Лабесвеґ, двадцять чотири», адресу, Ліна повторила кілька разів і теж криком, тоді почепила слухавку й, не кидаючи кричати, знов заповнила собою — так само в нічній сорочці, з папільйотками на голові, тільки вже без подушки, — все вікно, переливаючи й саму себе, й усі свої добре знайомі мені багатства до коробки з квітами, ляснула обома руками по тужавих блідо-рожевих стеблах і закричала вже поверх коробки так, що на вулиці аж тісно стало, а Оскар навіть подумав: «Зараз і вона почне розтинати голосом скло». Проте ніде не луснула жодна шибка. Вікна тільки порозчинялись, і до крамниці почали збігатися сусіди; жінки про щось гучно перепитували одна в одної, чоловіки метушилися, годинникар Лаубшад, що встиг лише наполовину стромити руки в рукава піджака, старий Гайландт, пан Райсберґ, кравець Лібишевський, пан Еш із сусіднього під'їзду й навіть Пробст — не перукар Пробст, а той, що торгував вугіллям, примчав зі своїм сином. Метляючи полами білого халата, просто з-за прилавка прискочив Мацерат, тоді як Марія з Куртиком на руках лишилася стояти в дверях бакалійної крамниці.

Щоб не попасти до рук Мацерата, який мене вже розшукував, мені не важко було сховатися серед гурту збуджених дорослих. Саме Мацерат і годинникар Лаубшад були перші, хто зважився підійти до дверей крамниці. Дехто спробував проникнути до помешкання крізь вікно. Однак Ґрефиха не давала нікому навіть підлізти до вікна, не те що забратися в нього. Дряпаючись, кусаючись і штурхаючи навсібіч кулаками, вона встигала, однак, кричати щораз гучніше й гучніше, і іноді з її крику навіть можна було щось зрозуміти. Спершу нехай приїде, кричала жінка, «швидка допомога», вона туди зателефонувала, мовляв, уже давно, телефонувати більш не треба, вона, мовляв, знає, що треба робити в такому разі. А ті, що позбігалися, краще нехай подбають про власні крамниці. Тут, мовляв, і без них не знаєш, за що взятися. Їм аби лиш повитріщатись, а як когось спіткає біда, то друзі де й діваються, зразу видно. Лементуючи отак, Ґрефиха, мабуть, утлетіла в гурті під вікном і мене, бо гукнула Оскарчика й, позаяк перед цим поспихала з підвіконня всіх чоловіків, простягла до мене голі руки. І тоді хтось із тих чоловіків — Оскар і досі гадає, що то був годинникар Лаубшад, — підняв мене, хотів був проти волі Мацерата передати їй у вікно, але перед самісінькою коробкою з квітами Мацерат таки трохи не перехопив Оскара. Однак цієї миті в нього вже вчепилася Ліна Ґреф, вона притисла мене до своєї теплої сорочки й перестала кричати, а тільки плакала — жалісно й тоненько поскиглюючи — та зітхала, теж тоненько поскиглюючи.

Як перед цим від криків пані Ліни Ґреф сусіди обернулися на збуджений натовп, що, втративши сором, розмахував руками під вікном, так тепер її жалісне, тоненьке поскиглювання перетворило їх на мовчазну юрбу, яка розгублено топталася під коробкою на підвіконні, майже не зважувалася дивитись в обличчя сльозам і всі свої надії, всю свою цікавість і співчуття пов'язувала з машиною «швидкої допомоги», що ось-ось мала прибути.

Мало приємного в тому Ґрефихиному підвиванні було й для Оскара. Я спробував з'їхати трохи нижче, щоб не чути її страдницького схлипуваня над самісіньким вухом. Кінець кінцем мені пощастило відчепитися від неї й примоститись однією сідницею на коробці з квітами. Та Оскар добре знав, що за ним стежать, адже на порозі бакалійної крамниці стояла Марія з малим на руках. І я, збагнувши, в якому прикрому становищі опинився, вирішив злізти і з цього сідала. Але думав я лише про Марію, до сусідів мені було байдуже. Тож я рішуче відштовхнувся від Ліниного берега, що аж надто двигтів, нагадуючи мені про ліжко.

Пані Ґреф не помітила, що я втік, а може, просто вже не мала сили затримати оте невеличке тільце, яке стільки часу ревно замінювало їй справжнє тіло. Можливо також, Ліна невиразно відчувала, що Оскар вислизає від неї назавжди, що від її крику на світ народився звук, який, з одного боку, звів стіну й шумову завісу між нею, хто не вилазив з ліжка, і цим барабанщиком, а з другого — повалив уже наявну стіну між мною і Марією.

Я стояв у спальні Ґрефів. Барабан висів на мені криво й розгублено. Оскар знав цю кімнату, він міг би з пам'яті вздовж і впоперек перелічити в ній усі яскраво-зелені шпалери. На ослінчику ще стояв тазик з учорашньою каламутною мильною водою. Все було на своєму місці, і все ж таки замацані, просиджені, пролежані, подряпані меблі здавалися мені свіжими чи принаймні відсвіженими, так ніби все, що на чотирьох ніжках нерухомо стояло попід стінами, тільки й чекало, коли Ліна Ґреф спершу скрикне, а потім тоненько заскиглить, — чекало, щоб узятися новим, жахливо холодним блиском.

Двері до крамниці стояли навстіж. Оскар не хотів, але все ж таки не стримався й ступив до зали, просяклої духом сухої землі й цибулі. Денне світло, проникаючи крізь шпарини у віконницях, розтинало залу яскравими смутами, в яких витанцьовували рої порошинок. Отож більшість із Трефових шумових і музичних механізмів лишалися в напівтемряві, й тільки на окремі деталі — на дзвіночки, диктові підпірки, нижню частину барабанної машини — падало світло, демонструючи мені застиглі в рівновазі картоплини.

Відкидна ляда, що, точнісінько як і в нашій крамниці, затуляла вхід до підвалу за прилавком, була відчинена. Ляду з грубих дошок ніщо не тримало — мабуть, Ґрефиха, з криком відкинувши її, через поспіх забула зачепити гачка за скобу на прилавку. Оскар міг би легенько штовхнути ляду й так зачинити підвал.

Нерухомо стояв я над тими дошками, що відгонили порохнявою й гнилизною, стояв, утупившись поглядом у яскраво освітлений чотирикутник, що окреслював частину сходів і клаптик цементованої підлоги в підвалі. У цей квадрат згори й праворуч упирався край якогось ступінчастого помосту — очевидно, то було нове надбання Ґрефа, бо досі я, коли принагідно зазирав до підвалу, тої споруди ніколи не бачив. А втім, через якийсь там поміст Оскар навряд чи вдивлявся б так довго й заворожено в глибину підвалу, якби з правого горішнього кутка цієї картини не витикалися дві всередині повні і якось дивно вкорочені вовняні шкарпетки в чорних черевиках на шнурках. Хоч підметок мені й не видно було, однак Ґрефові похідні черевики я впізнав одразу. «Не може ж бути, щоб у підвалі стояв, приготувавшись у похід, Ґреф, — подумав я. — Бо чого ж тоді його черевики не стоять, а скоріше висять над помостом? Ось тільки різко викручені вниз носаки черевиків хоч і ледь-ледь, та все ж торкаються дошок». Отож на мить я уявив собі Ґрефа, що стоять навшпиньках, бо від такого тренованого, близького до природи чоловіка цілком можна було сподіватися й такої хоч і кумедної, проте досить складної вправи.

Щоб переконатися, що мій здогад слушний, а тоді при цій нагоді ще й від душі посміятися з городника, я, якомога обережніше ступаючи крутими сходами, рушив униз; дорогою я барабанив, якщо мені не зраджує пам'ять, щось таке, що воднораз і наганяло, й відганяло страх: «Чи прийшла кухарка Чорна? Так-так-так!»

Аж коли Оскар твердо став обома ногами на цементовану підлогу, він спершу оглянув стоси порожніх мішків з-під цибулі, такі самі порожні коробки з-під фруктів, далі споруду з балок, якої доти ніколи тут не бачив, і нарешті підвів погляд до того місця, де мали висіти — чи то пак стояти навшпиньках — Ґрефові похідні черевики.

Певна річ, я розумів, що Ґреф висить. Висіли черевики, всередині в них висіли темно-зелені грубо в’язані шкарпетки. Голі чоловічі коліна над краями шкарпеток, аж до країв холош — волохаті литки; цієї миті від мого чоловічого хазяйства по сідницях, по занімілій спині, вгору вздовж хребта повільно поповзли колючі мурашки, потім я відчув їх на потилиці, і мене почало кидати то в жар, то в холод, а тоді ті мурашки вже сипонули згори донизу, знов поміж ноги, і моя й так жалюгідна калитка зморщилася, а мурашки вже бігли згорбленою спиною назад, зачаїлися на потилиці, там зібгалися в клубок — Оскара й досі колить і душить, коли при ньому хтось заводить мову про щось повисле чи просто про розвішування білизни. Висіли не лише Ґрефові похідні черевики, вовняні шкарпетки, коліна й короткі, до колін, штани — висів увесь Ґреф, підвішений за шию, а поверх зашморгу на мене дивилося напружене обличчя, не позбавлене, однак, театральної міни.

Мої мурашки напрочуд швидко зникли, смоктати внизу перестало. Та й сам Трефів вигляд мене вже не вражав. Адже загалом у позі чоловіка, що висить, нема нічого незвичайного, ця поза така сама природна, як, скажімо, вигляд чоловіка, котрий ходить на руках чи котрий стоїть на голові, або чоловіка, котрий справді має нещасний вигляд, коли дереться на чотириногого коня, щоб пуститися в галоп.

До того ж не треба забувати й про оформлення цієї сцени. Аж тепер Оскар збагнув, з яким розмахом Ґреф усе влаштував. Рамка, тобто оточення, в якому він висів, була просто шикарна, можна навіть сказати, екстравагантна. Городник вибрав собі таку форму смерти, яка йому подобала; його смерть була продумана й виважена. Цей чоловік, який за життя мав стільки клопоту з чиновниками пробірної палати й вів із ними обтяжливе листування, чоловік, у якого не раз конфісковували ваги й гирі, чоловік, якому через похибки у зважуванні овочів та фруктів доводилося сплачувати штрафи, тепер з точністю до грама зрівноважив себе картоплинами.

Тьмяно полискуючи, мабуть, намилений мотузок блочками проходив понад двома балками, які городник для цього останнього свого дня зумисне прикріпив до каркаса, що мав, зрештою, одне призначення: стати останнім його, Ґрефа, каркасом. Судячи з того, яке дороге будівельне дерево він обрав, я дійшов висновку: скупитися городник не побажав. Певно, нелегко було йому в той воєнний час, бідний на будівельні матеріали, роздобути такі балки й дошки. Мабуть, він їх наміняв — дерево за фрукти. Того ж у цьому каркасі й не бракувало зайвих, суто декоративних розпірок та підкосів. А ступінчастий поміст, що складався з трьох частин, — то його край Оскар загледів з крамниці, — підіймав усю споруду до сфер майже піднесених.

За взірець цей умілець узяв, певно, барабанну машину, тож тепер і Ґреф, і його противага висіли всередині самого каркасу. Між ним і так само підвішеними плодами земними стояла, різко контрастуючи з побіленими вапном балками, вишукана зелена драбинка. А кошика з картоплею він майстерним вузлом, що їх уміють зав'язувати лише скаути, прикріпив до головного мотузка. Зсередини каркас освітлювали чотири, щоправда, зафарбовані в біле, проте досить яскраві елетричні лампочки, і Оскар міг, не сходячи на врочистий поміст і, отже, не опоганюючи його, прочитати напис на білій картонці, прикрученій дротом до скаутського вузла над кошиком з картоплею: «Сімдесять п'ять кілограмів (без ста грамів)».

Висів Ґреф у формі ватажка скаутів. У свій останній день він знову вбрався, як за довоєнних часів. Форма стала йому затісною. Двох горішніх ґудзиків на ширінці й того, що на поясі, застебнути городникові так і не пощастило, і його завжди чепурному вигляду це надавало якогось неприємного присмаку. Два пальці на лівій руці Ґреф за скаутським звичаєм закинув один на одного. До правого зап'ястя вішальник, перше ніж повіситися, прив'язав скаутського капелюха. Від краватки йому довелося відмовитись. Позаяк верхнього ґудзика на сорочці, як і на коротких штанях, застебнути теж не пощастило, з-під комірця вибивалося кучеряве чорне волосся, що росло на грудях.

Тут-таки, на східцях помосту, лежало кілька гайстр, а також, якось недоречно, стебельце петрушки. Мабуть, Трефові не вистачило квіток, бо майже всі гайстри й кілька троянд він змарнував на те, щоб оздобити оті чотири картинки, прикріплені по одній до кожної з чотирьох балок каркаса. Спереду, ліворуч під склом, висів сер Баден-Павел, засновник скаутського руху. Ліворуч позаду, без рамки, — Святий Георгій. Праворуч позаду, без скла, — голова мікеланджелівського Давида. А в рамці й під склом на правій передній опорі всміхався надзвичайно вродливий юнак років на шістнадцять — ранній знімок Трефового улюбленця Горста Доната, який уже лейтенатом загинув на Дінці.

Мабуть, треба ще згадати про чотири клаптики паперу на східцях помосту, між гайстрами й петрушкою. Ті клаптики лежали так, що їх легко можна було сточити. Оскар так і зробив, після чого прочитав виклик до суду, на якому стояло кілька печаток поліції моралі.

Лишається тільки додати, що мої роздуми про смерть городника тоді урвала сирена «швидкої допомоги". Відразу по тому вони затупотіли сходами вниз, потім східцями на поміст і заходилися коло вішальника. Та щойно його трохи підняли, як кошики з картоплею, що слугували противагою, попадали й поперекидались. Як уже було й з барабанною машиною, спрацював вивільнений пристрій, що його Ґреф майстерно сховав угорі над каркасом, затуливши диктом. І поки внизу картоплини з гуркотом котилися помостом і падали на цементовану підлогу, вгорі гупало по блясі, дереву, бронзі й склу: то вивільнений угорі барабанний оркестр відмолочував великий фінал Альбрехта Ґрефа.

Тепер в Оскара одне з найважчих завдань — відтворити на своїй бляшанці отой гуркіт картопляної лавини (картоплею, до речі, непогано поживилися декотрі санітари) й увесь злагоджений шум і гам Трефової барабанної машини. Та позаяк на постановку Трефової смерти вирішальний вплив справив, очевидно, мій барабан, то іноді мені все ж таки щастить видати на Оскаровій бляшанці завершену п'єсу, яка досить виразно відтворює смерть городника. А коли друзі чи санітар Бруно цікавляться, як ця п’єса називається, я відповідаю: «Сімдесят п'ять кілограмів».

Бебрин фронтовий театр

У середині червня сорок другого року моєму синові Курту виповнився рік. Оскар, його батько, поставився до цієї події спокійно, сказавши собі: «Ще два рочки». У жовтні сорок другого городник Ґреф повісився на шибениці такої досконалої форми, що відтоді я, Оскар, самогубство почав вважати найвеличнішим видом смерти. У січні сорок третього часто можна було почути про місто Сталінград. Та позаяк Мацерат назву того міста вимовляв таким самим тоном, як колись назви Пірл-Гарбор, Тобрук і Дюнкерк, то подіям у далекому Сталінграді я приділяв не більше уваги, ніж подіям в інших містах, про які чув в екстрених повідомленнях, адже зведення вермахту й екстрені повідомлення слугували Оскарові своєрідними уроками з географії. Бо звідки б іще я довідався, де протікають річки Кубань, Міус чи Дон, хто б розтлумачив мені про географічне розташування Алеутських островів Ату, Кіска чи Адак краще, ніж це робили докладні радіопередачі про події на Далекому Сході? Ось так у січні сорок третього я дізнався, що Сталінград стоїть на Волзі, хоч доля шостої армії цікавила мене куди менше, ніж Марія, яка в той час захворіла на легкий Грип.

Поки в Марії минав грип, по радіо мені й далі викладали географію. Ржев і Дем'янськ і досі лишаються для Оскара населеними пунктами, які він одразу, майже наосліп знайде на будь-якій карті Радянської Росії. Скоро лиш Марія видужала, мій син Курт схопив коклюш. І поки я намагався запам'ятати складні назви туніських оаз, де розгоралися запеклі бої, африканському корпусові, як і коклюшу в нашого Куртика, настав кінець.

Яке це чудо — місяць травень! Марія, Мацерат і Гретхен були заклопотані тим, що готували другий день народження в Куртика. Майбутньому святу Оскар теж надавав великого значення, адже після дванадцятого червня сорок третього року чекати лишалося ще тільки один-однісінький рік. Якби я був удома, то на другому дні народження прошепотів би на вушко своєму синочкові: «Зачекай трохи, скоро барабанитимеш і ти!» Але склалося так, що дванадцятого червня сорок третього року Оскар був не в Данцигу Ланґфурі, а в давньому римському місті Мец. Ба більше, його відсутність так затяглася, що тільки завдяки великим зусиллям йому пощастило аж дванадцятого червня сорок четвертого року потрапити до свого такого рідного міста, яке тоді ще не зазнало руйнівних бомбардувань, і встигнути відсвяткувати вже третій день народження Куртика.

Що ж повело мене в дорогу? Скажу без манівців: біля школи Песталоцці, в якій тоді розмістили казарму для льотчиків, мені трапився мій наставник Бебра. А втім, сам він на ту поїздку мене б не підбив. Попідручки з Беброю йшла Раґуна, синьйора Розвіта, ота велика сновида.

Оскар саме повертався з Кляйнгамервеґ. Він навідувався до Ґретхен Шефлєр — трохи погортав у неї «Битву за Рим», виявив, що вже тоді, за часів Велізарія, життя було досить багате на переміни й уже тоді або на величезних просторах святкували перемоги, або на річкових переправах чи біля міст зазнавали поразок.

Я перетнув Фрьобелів луг, з якого організація Тодта за останні роки зробила барачне селище, й усе ще розмірковував про Таґіне, де в п'ятсот п'ятдесят другому році Нарсес розгромив Тотілу. Але мої думки крутилися навколо великого вірменина Нарсеса не через цю перемогу — мені не давала спокою скоріше сама постать полководця: Нарсес був потворний горбун, такий собі курдупель, карлик, гномик, ліліпут. «Може, Нарсес був на одну голову — на дитячу голівку — й вищий від Оскара», — подумав я, спинившись перед школою Песталоцці й розглядаючи та порівнюючи орденські колодки в декотрих надто скоростиглих офіцерів люфтвафе. «Ні, Нарсес ніяких орденів запевне не носив, — сказав я собі, — вони були йому ні до чого». І цієї миті в головному порталі школи власною персоною постав той самий великий полководець, а попідручки з ним ішла дама — а чом би Нарсесові й не пройтися з дамою?! Вони простували мені назустріч — крихітки поруч із люфтвафівськими велетами, а проте, овіяні історією, давні, як світ, серед переважно свіжоспечених люфтвафівських героїв лишалися центром усієї картини. Чого варта була вся ця казарма, повна Тотіл і Теїв, повна довготелесих остготів, проти одного-однісінького вірменського карлика на ім’я Нарсес? І цей Нарсес дрібненькими крочками підходив щораз ближче до Оскара, махаючи йому рукою, і дама з ним попідручки теж махала рукою: то мене вітали Бебра й синьйора Розвіта Рагуна. Люфтвафе шанобливо давала нам дорогу, і я потягся вустами до Бебриного вуха й прошепотів:

— Учителю, любий мій, я прийняв вас за великого полководця Нарсеса, якого ставлю багато вище від самого Велізарія, хоч той і хвалиться своєю силою.

Бебра тільки скромно махнув рукою. Зате Раґуні моє порівняння припало до смаку. Як же гарно вона ворушила вустами, коли промовляла:

— Прошу тебе, Бебро, хіба він так уже не має рації, наш юний amico? Хіба в твоїх жилах не тече кров принца Євгенія? E Lodovico quattordicesimo?[8] Хіба ж він не твій пращур?

Бебра взяв мене під руку й відвів убік, бо люфтвафівці весь час захоплено витріщалися на нас і вже починали надокучати. І коли зрештою один лейтенант, а вслід за ним і два унтер-офіцери виструнчились перед Беброю (мій наставник мав капітанські погони, а на рукаві — нашивку з написом «Рота пропаганди»), коли ті орденоносні хлопці попросили й дістали в Рагуни автографа, Бебра підкликав рукою свою службову машину, ми сіли й, уже рушаючи, з приємністю почули захоплені оплески люфтвафівців.

Ми поїхали вздовж Песталоцціштрасе, потім — Маґдебурґерштрасе, Гересанґер. Бебра сидів поруч із водієм. Уже на Маґдебурґерштрасе Раґуна скористалася моїм барабаном як приводом для розмови.

— То ви й досі вірні своєму барабану, любий друже? — прошепотіла вона своїм середземноморським голоском, якого я так давно не чув. — А як у вас із вірністю взагалі?

Оскар нічого не відповів, він не хотів обтяжувати її довгими історіями про жінок, одначе всміхнувся й не заперечував, щоб та велика сновида погладила спершу його барабан, а потім і руки, які наче аж судомно вчепилися в ту бляшанку; і вона все гладила їх і гладила, й щораз більше так, як це роблять на півдні.

Коли ми завернули на Гересанґер і поїхали вздовж лінії п'ятого трамвая, я навіть відповів, тобто погладив своєю лівою рукою її ліву, тоді як її права пестила мою праву. Ми проминули Макс-Гальбе-плац, виходити Оскарові було вже пізно, і цієї миті в дзеркалі над головою у водія я побачив мудрі, світло-карі прадавні Бебрині очі, що спостерігали, як ми погладжуємо одне одному руки. Однак Раґуна не відпустила моїх рук, коли я хотів був їх у неї забрати, щоб не завдавати прикрощів своєму товаришеві й наставнику. Бебра у дзеркалі всміхнувся, потім відвів погляд і забалакав до водія, а Розвіта, зі свого боку, палко стискаючи й погладжуючи мої руки, защебетала своїми середземноморськими вустами, які солодко й відверто тяглися до мене, вливалися Оскарові у вухо, тоді знову ставали діловими, щоб потому ще солодшим щебетом приколисати всі мої сумніви й можливі спроби втекти. Так ми лишили позаду райхсколонію, повернули в бік жіночої клініки, і Раґуна зізналася Оскарові, що завждизавжди, всі ці роки думала про нього, що й досі зберігає склянку з кав'ярні «Чотири пори року» — ту саму склянку, на якій я викарбував своїм голосом посвяту, що Бебра хоч і прекрасний товариш і чудовий партнер у роботі, однак про шлюб шкода й думати, а коли я про щось її перепитав, вона відповіла, що Бебра, мовляв, має лишатися на самоті, вона надає йому цілковиту свободу, але й він, хоч від природи й досить ревнивий, за ці роки зрозумів, що прив'язати Раґуну до себе не можна, до того ж Бебра, ця добра душа, як керівник фронтового театру навряд чи й мав би час, якби дійшло до шлюбу, сповнювати подружні обов'язки, а ось фронтовий театр у нього, мовляв, першокласний, з такою програмою у мирний час не гріх показатися й у «Зимовому саду» чи в «Ла Скала», і чи не відчуваю я, Оскар, бажання, маючи й не використовуючи такий хист від Бога — адже я для цього, либонь, уже досить дорослий, — спробувати в них хоч би один рочок, вона, мовляв, дає гарантію, та може, я, Оскар, уже зв'язаний якимись зобов'язаннями? Ні? Ну, то тим краще, бо вони від'їздять, мовляв, уже сьогодні, вдень був останній їхній виступ у військовому окрузі Данциг — Західна Пруссія, тепер пора їхати до Лотарінґії, а тоді до Франції, про Східний фронт поки що не йдеться, і для мене, Оскара, це просто-таки щастя, що Східний фронт уже в минулому, що тепер попереду — Париж, щодо Парижа не може бути жодних сумнівів, і чи приводили дороги коли-небудь до Париже мене, Оскара? Ну ось, бачите, amico, коли вже Раґуні не до снаги спокусити черстве серце барабанщика, то нехай вас спокусить Париж, andiamo!

Коли велика сновида промовила це останнє слово, машина спинилася. Гінденбурґалєе. На однаковій відстані одне від одного — зелені, одне слово, прусські дерева. Ми вийшли з машини, Бебра звелів водієві зачекати, проте заходити до кав'ярні «Чотири пори року» я не схотів, бо в голові моїй уже трохи замакітрилось, і їй потрібне було свіже повітря. Тож ми вирішили пройтися в Штефенспарку: Бебра — по праву руч від мене, Розвіта — по ліву. Бебра пояснював мені сенс і призначення пропагандистської роти, Розвіта розповідала анекдотики з життя тієї самої пропаґандиської роти. Бебра вмів поправити теревені про воєнних художників, воєнних кореспондентів і про свій воєнний театр. А з Розвітиних середземноморських вуст спурхували назви далеких міст, про які я чув по радіо, коли передавали екстрені повідомлення. Бебра казав: Копенгаген. Розвіта щепотіла: Палермо. Бебра наспівно: Белград. Розвіта надривно, мов трагічна актриса: Афіни. Однак раз у раз обоє захоплено поверталися до Парижа, запевняли, що той Париж вартий усіх щойно згаданих міст разом, і нарешті Бебра — можна навіть сказати, офіційно й за всією формою, як капітан і керівник фронтового театру — зробив мені пропозицію:

— Ідіть до нас, юначе! Барабаньте, трощіть своїм голосом пивні кухлі й електричні лампочки! У прекрасній Франції, у вічно юному Парижі вас радо й удячно зустрічатимуть німецькі окупаційні війська!

Оскар лише для годиться попросив часу поміркувати. Добрих півгодини я ходив збоку від Раґуни, збоку від товариша й наставника Бебри, серед по-травневому зелених кущів, напускав на себе задумливого, змученого вигляду, потирав лоба, прислухався — чого зроду не робив — до пташок у кронах дерев, удавав, нібито чекаю від якої-небудь вільшанки звістки чи поради, і нарешті, коли серед зелені щось застрекотало особливо гучно й примітно, озвався:

— Добра й мудра природа радить мені, вельмишановний маестро, прийняти вашу пропозицію. Віднині можете вважати мене членом своєї фронтової трупи.

Після цього ми все ж таки зайшли до «Чотирьох пір року», випили по філіжанці ріденької кави й обговорили деталі того, як я втікатиму з дому — щоправда, ми казали не «втікати», а «йти» з дому.

Перед кав'ярнею ми ще раз перебрали всі подробиці того, що замислили. Потім я попрощався з Раґуною й капітаном роти пропаганди Беброю, і цей не відмовив собі в задоволенні надати в моє розпорядження свою службову машину. І поки вони прогулювалися вздовж Гінденбурґшрасе в бік міста, капітанів водій, уже немолодий обер-єфрейтор, відвіз мене назад до Ланґфура, але тільки на Макс-Гальбе-плац, бо я не хотів і не міг їхати аж на Лабесвеґ: якби Оскар підкотив був туди на службовій машині вермахту, то привернув би до себе надто пильну й зайву увагу.

Часу в мене лишалося обмаль. Прощальні гостини в Марії й Мацерата. Я довго стояв біля манежика мого сина Курта, і в мене, як я пригадую, зринули деякі суто батьківські думки, я навіть спробував погладити того білявого пустуна, але він не дав мені цього зробити, зате зробити це дала Марія, яка трохи здивовано приймала вже багато років незвичні для неї ніжності й доброзичливо відповідала на них. Важче, хоч як дивно, далося мені прощання з Мацератом. Той чоловік стояв на кухні й смажив нирки в гірчичній підливі; він ніби зрісся водно зі своїм ополоником, був, мабуть, щасливий, отож перебивати йому я не важився. Аж коли він сягнув рукою позад себе й почав навпомацки шукати щось на кухонному столі, Оскар випередив його, схопив дощечку з покришеною петрушкою й подав йому. І мені й досі здається, що Мацерат ще довго, навіть коли я вже давно пішов з кухні, здивовано й розгублено дивився, мабуть, на ту дощечку з петрушкою, адже доти Оскар йому ніколи нічого не подавав, не тримав і не підіймав того, що впало.

У матінки Тручинської я повечеряв, дав їй помити мене й укласти в ліжко, дочекався, поки й сама вона лягла на свій пуховик і захропіла, тихенько присвистуючи, а тоді намацав руками капці, згріб одяг, прошмигнув через кімнату, де похропувала, посвистувала й що-хвилини робилася дедалі старішою ота сивоголова мишка, трохи пововтузився з ключем у коридорі, нарешті відімкнув двері, прокрався сходами на горище — так само босоніж, у нічній сорочечці і з оберемком одежі, — й, перечепившися через протипожежну купу піску та протипожежне відро, віднайшов у своїй криївці за стосом черепиці й в'язками старих газет — сусіди складали їх там, не зважаючи на правила протиповітряної оборони, — свого новенького, лискучого барабана, якого сховав колись потай від Марії, і там-таки знайшов чтиво для Оскара — Распутіна й Ґьоте в одному томі. Чи брати з собою моїх улюблених авторів?

Вдягаючись і взуваючи черевики, чіпляючи на шию барабана, затикаючи за підтяжки палички, Оскар водночас провадив перемовини з двома своїми богами — Діонісом і Аполлоном. Поки бог хмільної нестями радив мені або взагалі не брати з собою жодного чтива, або, якщо вже брати, то лише один стосик Распутіна, аж надто хитрий і надзвичайно розважливий Аполлон намагався від поїздки до Франції відрадити мене взагалі, та коли до нього зрештою дійшло, що Оскар твердо надумав їхати, наполіг на тому, щоб у дорогу я зібрався бездоганно. Одне слово, я мав узяти з собою оту добропристойну нудоту, яку сотні років тому придумав Ґьоте. Але я просто на зло, а також усвідомлюючи, що «Вибіркова спорідненість» не здатна вирішити всіх проблем статевого характеру, прихопив заразом і Розпутіна з його голим, хоч і в чорних панчохах, жіноцтвом. Коли Аполлон прагнув до гармонії, а Діоніс — до хмелю й хаосу, то Оскар був такий собі невеличкий напівбог, який гармонізував хаос і ввергав здоровий глузд у хмільний чад, який усіх канонізованих богів, загальновизнаних з давніх-давен, перевершував, якщо не брати до уваги його смертности, в одному: він мав право читати те, від чого діставав насолоду, тоді як боги самі себе цензурували.

Як же можна прихилитися серцем до такого будинку з помешканнями на винайм і до кухонних запахів дев'ятнадцятьох сусідів! Я прощався з кожним східцем, кожним поверхом, кожними дверима з табличкою, де стояло чиєсь прізвище. Ось музикант Майн, якого через непридатність до служби відіслали додому і який знову грав на трубі, знову пив ялівцівку й сподівався, що вони знову прийдуть по нього (згодом вони таки й прийшли, тільки взяти з собою трубу йому вже не дозволили). А ось пані Катер, що втратила всі форми; її донька Зузі тепер називає себе «дівчинаблискавка». А ти, Акселє Мішке, на що ти проміняв свою плетьку? Ось пан і пані Войвут, які щодня їли брукву. Пан Гайнерт мав хворий шлунок, тож був у Шіхау, а не в піхоті. А по сусідству — його батько й мати, які ще мали прізвище Гаймовські. А ось матінка Тручинська; ця мишка спокійно спала собі за дверима помешкання. Я припав вухом до дверей і почув, як вона уві сні посвистує. Малий Кесхен, прізвище в якого було, власне, Ретцель, уже дослужився до лейтенанта, хоч у дитинстві його й примушували завжди носити довгі вовняні шкарпетки. А в Шлягерів син загинув, і в Айке син загинув, і в Колінів син загинув. Зате годинникар Лаубшад був іще живий і повертав до життя мертві годинники. І старий Гайландт був живий і все ще вирівнював криві цвяхи. А ось пані Швервінська хворіла, а пан Швервінський був здоровий, однак помер раніше від неї. А напроти них на першому поверсі — хто ж там мешкав? А мешкали там Альфред і Марія Мацерат і з ними майже дворічне хлопченя на ім'я Курт. А хто ото вислизає серед ночі з цього великого будинку, який уже давно спить і так важко дихає? То Оскар, Куртиків батько. І що ж він виносить із собою на затемнену вулицю? А виносить він свого барабана й свою грубезну книжку, за якою здобував освіту. Чому ж серед усіх отих однакових, затемнених будинків, що вірили в протиповітряну оборону, він вибрав один із затемнених будинків, що вірив у протиповітряну оборону, й спинився перед ним? Тому що там живе вдова Ґреф, яка хоч і не поглибила його освіту, зате відшліфувала деякі його чуттєві навички. Чому ж він скинув кашкета перед цим чорним будинком? Тому що згадав про городника Ґрефа, який мав кучерявого чуба й орлиного носа, який сам себе зважив і воднораз повісився, який уже й вішальником мав той самий кучерявий чуб і той самий орлиний ніс, тільки карі очі, які доти задумливо сиділи собі в западинах, від надмірного напруження викотилися. То чому ж тоді Оскар знов надів свою матроську безкозирку з летючими стрічками й уже з накритою головою попростував далі? Тому що його чекали на товарній станції Ланґфур. А чи вчасно він прийшов на зустріч? Так, вчасно.

Сказати правильніше, до залізничного насипу поблизу підземного переходу на Брунсгьофервеґ я домчав в останню хвилину. Не те що я затримався біля приймальні доктора Голаца, яка була неподалік. Що-правда, подумки я попрощався з сестрою Інґою, послав вітання пекаревому помешканню на Кляйнгамервеґ, але все це я робив, не спиняючись, і, лише порівнявшись із порталом церкви Серця Ісусового, мусив трохи затриматися, через що мало не спізнився на потяг. Двері до церкви були замкнені. Проте я дуже виразно уявив собі голенького, рожевенького Ісусика на лівому коліні в Діви Марії. І знову вона явилася мені, моя бідолашна матуся. Вона стояла навколішках у сповідальні й виливала у вухо його велебности Вінке всі свої гріхи, що їх тільки могла скоїти бакалійниця, — приміром, як вона зазвичай недосипала цукру в півкілограмові й двістіп'ятдесятиграмові блакитні мішечки. А Оскар став навколішки перед лівим боковим вівтарем, він хотів навчити малого Ісуса барабанити, але той шибеник не барабанив, і край, не являв мені чуда. Оскар заприсягнув тоді й удруге заприсягнув тепер, перед зачиненими дверима: «Я ще навчу його барабанити! Як не сьогодні, то завтра!»

Але мене ще чекала далека дорога, тож я заприсягнув не на завтра, а на післязавтра, показав церковним дверям свою спину барабанщика, певен, що Ісус від мене нікуди не дінеться, біля підземного переходу видерся на залізничний насип, дорогою згубив трохи Ґьоте й Распутіна, однак більшу частину свого освітнього добра все ж таки виніс на насип, між рейками ще раз перечепився через шпали та щебінь і трохи не збив із ніг Бебру, що вже очікував на мене, — так там було темно.

— А ось і наш бляшаний віртуоз! — вигукнув капітан, він-таки й музичний клоун.

Потім ми, нагадуючи одне одному про обережність, почали навпомацки пробиратися через рейки, стрілки, заплуталися поміж товарних вагонів, що їх переганяли з колії на колію, й нарешті знайшли потяг, який віз фронтовиків у відпустку і в якому фронтовому театру Бебри відвели окреме купе.

У трамваї Оскар їздив уже не раз, тепер він мав їхати потягом. Коли Бебра запхав мене до купе, Раґуна підвела очі від якогось шитва, всміхнулася й, усміхаючись, поцілувала мене в щоку. Так само всміхаючись і не випускаючи з рук шитва, вона познайомила мене з іще двома членами фронтової трупи — акробатами Феліксом і Кіті. Медово-білява, досить-таки приваблива Кіті мала трохи сірувату шкіру, а на зріст була приблизно така, як синьйора Розвіта. Ледь відчутна саксонська вимова додавала їй ще більшої чарівности. Акробат Фелікс був у нашій трупі, мабуть, найвищий. Зросту він мав добрих сантиметрів сто тридцять вісім. Бідолаха дуже страждав через свій надзвичайно високий зріст. Мої дев'яносто чотири сантиметри ще дужче поглибили його комплекс. До того ж акробатів профіль трохи нагадував профіль породистого скакуна, тим-то Раґуна жартома й називала його «сауаііо» або «Фелікс-cavallo». Як і капітан Бебра, акробат носив уніформу захисного кольору, щоправда, з личками обер-єфрейтора. Обидві жінки також були в дорожніх костюмах того самого захисного кольору, які їм, до речі, не дуже й личили. Та й шитво в пальчиках Розвіти теж виявилося матерією сірого, захисного кольору; згодом з неї вийшла моя військова форма: Бебра з Феліксом пожертвували на матерію гроші, а Розвіта з Кіті поперемінно її шили, відрізаючи від неї щораз більше й більше сірого, аж поки штани, кітель і пілотка прийшлися мені саме до міри. А ось черевиків на Оскарову ногу не знайшлося б на жодному зі складів вермахту. Так я й лишився в своїх цивільних черевиках на шнурках, а про справжні солдатські чоботи з коротенькими халявками довелося забути.

Мої папери ми підробили. У цій тонкій справі акробат Фелікс виявився неабияким мастаком. І я — вже хоч би із звичайнісінької чемности — не зважився заперечити: велика сновида видала мене за свого брата, ба більше — за старшого. Одне слово, Оскарнело Раґуна, народився двадцять першого жовтня тисяча дев'ятсот дванадцятого року в Неаполі. У житті мені доводилося носити всілякі імена, Оскарнело Раґуна було одне з них — і, поза всяким сумнівом, не найгірше.

Нарешті ми, як це мовиться, рушили в дорогу. До Меца їхали через Штольп, Штетін, Берлін, Гановер, Кьольн. Від Берліна я, по суті, нічого не побачив. Ми простояли там п'ять годин. Як на те, саме оголосили повітряну тривогу. Довелося сховатись у погрібці «Томас». Відпускників під його склепіння набилося, мов сардин. Коли хтось із польової жандармерії спробував провести нас далі, в глибину, почулися привітальні вигуки. Як виявилось, дехто із солдатів, що поверталися зі Східного фронту, знав Бебру і його трупу ще з колишніх ґастролів на передовій, нам заплескали в долоні, засвистіли, і Раґуна заходилася посилати на всі боки повітряні поцілунки. Нас попросили виступити, і за кілька хвилин у кутку колишньої пивнички спорудили імпровізовану сцену. Бебра взагалі не вмів людям відмовляти, а тут один майор із люфтвафе вельми щиро, з підкресленою виправкою ще й попросив його все ж таки що-небудь показати людям.

Уперше Оскар мав узяти участь у справжній театральній виставі. І хоч я не те що не зовсім був готовий — у потязі Бебра багато разів відпрацьовував зі мною мій номер, — однак перед виступом мене все ж таки охопило хвилювання, тож Раґуна вибрала хвилинку й заспокійливо погладила мені руки.

Як тільки притягли наш реквізит — солдати із шкури пнулися, так старались, — Кіті з Феліксом почали свою акробатичну програму. Їхній номер називався «людина-гумка». Вони сплітались у вузол, знов і знов самі крізь нього пролазили, самі свій вузол розплітали, обвивалися навколо себе, то з'єднувалися, то роз'єднувалися, міняли те на те, викликаючи у вояків, що збилися довкола й не зводили з них очей, нестерпний біль у суглобах і м'язах, який не минав потім ще цілими днями. Поки Кіті з Феліксом спліталися й розпліталися, Бебра грав роль музикального клоуна. На пляшках, в які було по-різному налито води — від повної до порожньої, — він виконував найпопулярніші шляґери тих воєнних років — «Еріку» й «Подаруй мені коника, мамо», видобував із пляшкових шийок і змушував світитися «Зорі твої, батьківщино», та коли всі ті зорі не запалили як слід глядачів, повернувся до свого коронного номера: серед пляшок загарцював «Джімі-тигр». Номер припав до вподоби не лише відпускникам, той тигр не лишив байдужим навіть розбещене Оскарове вухо, і коли Бебра після кількох досить примітивних, однак виграшних фокусів оголосив Розвіту Раґуну, велику сновиду, і її брата Оскарнело Раґуну, барабанщика, що трощить скло, глядачі виявилися вже добряче розігрітими: Розвіта з Оскаром були приречені на успіх. Наш номер я почав легким барабанним дробом, у міру того, як ми наближалися до кульмінації, піддав жару, а після завершення номера вишуканим барабанним боєм зажадав оплесків. Декотрих солдатів і навіть офіцерів Раґуна викликала з натовпу, просила старих, загартованих обер-єфрейторів чи сором'язливо-зухвалих курсантів сісти, зазирала тому чи тому в душу — а це вона вміла! — й повідомляла публіці, крім відомостей із солдатської книжки, які щоразу збігалися, ще й деякі інтимні подробиці з особистого життя котрогось обер-єфрейтора чи курсанта. Вона робила це делікатно, таємниці розкривала досить дотепно, а одному з таких бідолах навіть подарувала — на завершення, як гадали глядачі, — пляшку пива й попросила його піднести пляшку високо над головою, щоб усі її бачили, а мені, Осканело, подала знак. Дедалі гучніший барабанний дріб — дитяча забавка для мого голосу, який був здатний і не на таке, — й пляшка з пивом, гучно луснувши, розлетілася на скалки, і як наслідок — розгублене, забризкане пивом обличчя чи то обер-єврейтора, що пройшов крізь вогонь і воду, чи то курсанта, в якого ще молоко на губах не обсохло, а опісля — оплески, тривалі овації, до яких додався гуркіт важкого повітряного нальоту на столицю райху.

Звісно, те, що ми показували, було не казна-що, але це розважало людей, допомагало їм забути і про фронт, і про відпустку, це викликало сміх, нестримний сміх, бо коли над нами почали вибухати бомби, струсонувши й заваливши погрібець з усім, що в ньому було, погасивши й звичайне, й аварійне освітлення, коли все вже попадало й перемішалось, у тій темній, задушливій домовині й далі раз у раз прохоплювався сміх.

— Бебро! — чулися голоси. — Не мовчи, Бебро!

І добрий, непохитний і невичерпний Бебра відгукнувся на поклик, заходився грати в темряві клоуна, викликаючи з присипаного тлуму вибухи реготу, а коли публіка зажадала Раґуну й Оскарнело, прокричав:

— Синьйора Ррраґуна дуже стомилася, любі мої олов'яні солдатики! Та й малюк Оскарнело нехай трішки подрррімає — задля Великого німецького рррайху й остаточної перрремоги!

А насправді вона, Розвіта, лежала зі мною й сполохано тремтіла. Зате Оскар сполохано не тремтів і все ж таки лежав з Розвітою. Її сполоханість і мій героїзм звели наші руки докупи. Я шукав її сполоханість, вона шукала мій героїзм. Зрештою, я вже й сам почав трохи тремтіти, але мій героїзм уже перейшов до неї. І коли я прогнав її сполоханість перший раз і вселив у неї героїзм, мій чоловічий героїзм підвів голову вдруге. На той час мій героїзм мав прекрасних вісімнадцять років, і Розвіта — вже й не знаю, на якому році свого життя і вкотре вже — сповна віддавалася своїй завченій полохливости, від якої міцнів мій героїзм. Бо на її ощадно виліпленому тілі, де, однак, нічого не бракувало, так само як і на її обличчі, роки, що звичайно залишають по собі глибокі сліди, не позначились. Така собі Розвіта Раґуна віддавалася мені з полохливістю й героїзмом, не позначеними впливом часу. І ніхто ніколи не довідається, скільки років мала та ліліпутка, яка завдяки моєму героїзму позбувалася своєї полохливости під час великого повітряного нападу на столицю райху, коли нас засипало в погрібці «Томас» і поки нас відкопували люди з протиповітряної оборони, — дев'ятнадцять чи дев’яносто дев'ять. А щодо Оскара, то йому мовчати про це ще легше, адже він і сам не знає, хто подарував йому ті справді перші обійми, що відповідали його фізичним розмірам, — героїчна стара баба чи сполохана покірна дівчина.

Оглядати бетон, або Містика, варварство й нудьга

Цілих три тижні ми щовечора виступали в правічних казематах гарнізонного й римського міста Мец. Ту саму програму ми два тижні показували в Нансі. Шалон-сюр-Марн гостинно приймав нас тиждень. З язика в Оскара вже злітали окремі французькі слівця. А в Реймсі ще можна було помилуватися руїнами часів Першої світової війни. Кам'яний звіринець усесвітньо відомого собору від огиди, яку в нього викликало людство, без угаву спльовував воду на бруківку: в Реймсі дощило день при дні, й уночі теж. Зате в Парижі нам дістався осяйний, теплий вересень. Попідручки з Розвітою я блукав набережною, святкуючи так своє дев'ятнадцятиріччя. Хоч я й знав цю столицю з листівок унтер-офіцера Фріца Тручинського, Париж мене анітрохи не розчарував. Коли ми з Розвітою вперше опинилися біля підніжжя Ейфелевої вежі й, стоячи рука в руці, звели очі вгору (я — дев'яносто чотири сантиметри, вона — дев'яносто дев'ять), то обоє вперше усвідомили і свою неповторність, і велич. Ми цілувалися просто серед вулиці, що в Парижі, однак, нікого не дивувало.

О, це прекрасне спілкування з історією й мистецтвом! Коли я, так само з Розвітою попідручки, навідався до Будинку інвалідів і пригадав великого, але невисокого на зріст, а тому такого близького обом нам імператора, то заговорив словами Наполеона. Як він колись сказав на могилі Фрідріха Другого, що, до речі, велетом теж не вдався: «Якби він був ще живий, ми б тут не стояли!», так і я ніжно прошепотів на вушко своїй Розвіті:

— Якби корсиканець був іще живий, ми б тут не стояли, не цілувалися б під мостами, на набережних, sur le trottoir de Paris.

У рамках широченної концертної програми ми виступали і в залі Плеєль, і в Театрі Сари Бернар. Оскар швидко призвичаївся до сценічних умов у великому місті, вдосконалив свій репертуар, пристосувався до розбещених смаків паризького окупаційного гарнізону: я вже не трощив своїм співом звичайних, примітивних німецьких пляшок із пивом, — ні, тепер я розтинав і обертав на скалки щонайвишуканіші, дивовижні, видуті легеньким подихом квіткові й фруктові вази з французьких замків. В основу своєї програми я поклав підхід культурно-історичний: я починав із келихів доби Людовіка Чотирнадцятого й перетворював на скляний порох скляні творіння часів Людовіка П'ятнадцятого. З пристрастю, властивою революційній порі, я покладав край скляним келихам нещасного Людовіка Шістнадцятого і його безголової Марії-Антуанети, потім — трохи Луї-Філіппа, а на завершення встигав поквитатися з химерними скляними виробами французького модерну.

І хоч ота сіра маса в мундирах захисного кольору в партері та на ярусах і не здатна була збагнути історичної послідовности моїх виступів, а бите скло нагороджувала оплесками лише як звичайнісіньке бите скло, час від часу траплялися там і штабні офіцери та журналісти з райху, які захоплено зустрічали не тільки бите скло, а й моє сприйняття історії. Коли після галаконцерту для комендатури нас відрекомендували одному типові, вченому на вигляд і у військовій формі, він наговорив мені купу компліментів з приводу мого мистецтва. А особливо вдячний був Оскар кореспондентові однієї з провідних газет райху, що мешкав у місті на Сені, назвався фахівцем із французьких питань і тактовно вказав мені на окремі невеличкі помилки чи, правильніше сказати, огріхи в стилі моєї програми.

У Парижі ми лишалися цілу зиму. Поселяли нас у першокласних готелях, і Розвіта — скажу відверто — всю ту довгу зиму під боком у мене невтомно перевіряла й підтверджувала переваги французьких ліжок. Чи щасливий був Оскар у Парижі? Чи забув він про рідних йому людей, що зосталися вдома, — про Марію, Мацерата, Ґретхен і Александера Шефлєр, про свого сина Курта й бабцю Ану Коляйчек?

Хоч я про них і не забував, проте бракувати мені нікого з них не бракувало. Отож і листівок польовою поштою я нікому не надсилав, ніяк не давав про себе знати, навпаки, дав їм змогу прожити цілий рік без мене, бо, ще від'їжджаючи, твердо поклав собі повернутись, і мені було все ж таки досить цікаво, як усій тій компанії вестиметься вдома без мене. На вулицях, а також під час вистав я часом шукав очима серед солдатів знайомі обличчя. «Може, Фріца Тручинського чи Акселя Мішке відкликали зі Східного фронту й перевели до Парижа», — міркував Оскар, і раз чи двічі йому навіть здалося, ніби серед натовпу піхотинців він упізнав відчайдушного Маріїного брата. Але Оскар помилявся: мундир захисного кольору збиває з пантелику!

Тугу за батьківщиною в мені будила тільки Ейфелева вежа. Не те що я, вибравшись на неї і, зачарований панорамою, відчував нездоланне бажання на крилах полетіти на батьківщину. На поштових листівках і в думках Оскар уже стільки разів сходив на вежу, що якби він нарешті видерся на неї насправді, то потім спуск кінець кінцем викликав би в нього лише розчарування. Та коли я стояв біля підніжжя вежі, сам, без Розвіти, стояв чи й сидів навпочіпки серед сміливих вигинів залізної конструкції, ця прозірчаста, хоч і закрита, склепінчаста споруда ввижалася мені ковпаком моєї бабці Ани. Сидячи під Ейфелевою вежею, я водночас сидів під її чотирма спідницями, Марсове поле оберталося на кашубське картоплище, паризький жовтневий дощ сіявся скісно й невтомно між Бісау й Рамкау, весь Париж і навіть метро в такі дні пахли мені ледь згірклим маслом, а сам я ставав замисленим і тихим. Розвіта була людина делікатна й обходилася зі мною обачливо, шануючи мій біль.

У квітні сорок четвертого — з усіх фронтів саме надходили повідомлення про успішне скорочення лінії фронту — нам довелося спакуватись, залишити Париж і ощасливити гастролями фронтового театру Бебри Атлантичний вал. Турне ми розпочали з Гавра. Бебра тоді здавався мені якимсь неуважним і мовчазним. І хоч під час виступів він жодного разу й не дав маху і, як завжди, викликав вибухи сміху, та щойно завіса падала востаннє, його прадавнє обличчя Нарсеса робилося наче кам'яне. Спершу я гадав, що то його діймають ревнощі чи, ще гірше, що він капітулює так перед силою моєї молодости. Розвіта намагалася пошепки щось пояснити мені — щоправда, вона й сама до пуття нічого не знала, а тільки розповідала про офіцерів, які після вистав навідували Бебру за зачиненими дверима. Скидалося на те, що мій наставник має намір вийти зі своєї внутрішньої еміграції, що він замислив щось конкретне, що в ньому озивається кров його предка принца Євгенія. Плани Бебри завели його так далеко від нас, у такі високі сфери, що інтимні взаємини Оскара з Розвітою, яка колись належала йому, викликали на його зморшкуватому обличчі лише стомлену усмішку. А якось він застав нас удвох — це було в Трувілі, трупа жила тоді в курортному готелі, й ми з Розвітою саме лежали, міцно обійнявшись, на килимі в нашій спільній костюмерній, — але тільки відмахнувся, коли ми хотіли були випустити одне одного з обіймів, і промовив, дивлячись у своє гримувальне дзеркало:

— Кохайтеся, діти мої, цілуйтеся! Завтра ми лише дивитимемось на бетон, а вже позавтра бетон заскреготить у вас на зубах. Отож цілуйтеся, поки цілується!

Це було в червні сорок четвертого. Ми вже об'їздили весь Атлантичний вал від Біскайї до самої Голландії, однак лишалися переважно в тилу, з тих легендарних бункерів бачили не багато чого, і тільки в Трувілі вперше дали виставу безпосередньо на узбережжі. Нам запропонували оглянути Атлантичний вал, і Бебра згодився. Останній виступ у Трувілі. Уночі нас перевезли до невеличкого села Бавен неподалік від Кана й за чотири кілометри від прибережних дюн. Поселили нас у селян. Довкола — численні пасовиська, яблуні, живоплоти. Там женуть яблучну горілку — кальвадос. Ми випили тої самогонки й потім міцно спали. У вікно лилося колюче повітря, до самого ранку квакала жаб'яча калюжа. Є жаби, які вміють барабанити. Я чув їх уві сні й повчав сам себе: «Пора вже тобі, Оскаре, додому. Скоро Куртові, твоєму сину, буде три роки, ти маєш подарувати йому барабана. Ти ж бо обіцяв!» Після цього нагадування Оскар щогодини прокидався, мов обтяжений турботами батько, мацав руками біля себе, переконувався, що його Розвіта поруч і вдихав її запах. Вона ледь-ледь пахла корицею, товченою гвоздикою і мускатним горіхом; він неї йшов передріздвяний дух прянощів, і він не вивітрювався навіть улітку.

А вранці до селянського двору під'їхав бронетранс-портер. Ми всі стояли в підворітті й хапали дрижаків; було ще дуже рано, свіжо, ми розмовляли, намагаючись перекрити голосами вітер із моря. Потім полізли до бронетранспортера — Бебра, Раґуна, Фелікс, Кіті, Оскар і той обер-лейтенант Герцог, який мав повезти нас до своєї батареї на захід від Кабура.

Коли я скажу, що вся Нормандія зелена, то не згадаю про ту плямисту біло-буру худобу, що ліворуч і праворуч від рівного, як шнурок, шосе справляла свій професійний жувальний обов'язок на мокрих від роси, вкритих легеньким туманом пасовищах і зустрічала поглядом нашу машину так незворушно, що її броньовані плити, якби їх заздалегідь не покрили були маскувальною фарбою, почервоніли б від сорому. Тополі, живоплоти, сланкі кущі, перші прибережні готелі — неоковирні, порожні, віконниці теліпаються на вітрі... Ми звернули на набережну, висіли й услід за обер-лейтенантом, який виявляв до капітана Бебри хоч і погордливу, однак цілком належну повагу, побрели дюнами проти вітру, що ніс пісок і шум прибою.

Ні, це було не те лагідне Балтійське море, що його зеленуваті, як пляшка, хвилі, по-дівочому схлипуючи, колись чекало на мене. Тут Атлантика показувала, як і за прадавніх часів, на що вона здатна: під час припливу рвучко накидалася на берег, а під час відпливу спроквола відкочувалась назад.

І ось тоді ми його й побачили, отой бетон. Ми могли захоплюватися ним і гладити його; бетон мовчав.

— Струнко! — почувся вигук у тому бетоні, потім хтось довготелесий вискочив з бункера, що нагадував приплюснуту згори черепаху, був схований між двома дюнами, мав назву «Дора-7» і стежив за припливом і відпливом своїми амбразурами, оглядовими щілинами й залізними деталями малого калібру. Чоловіка, який доповідав обер-лейтенантові Герцогу, а також нашому капітанові Бебрі, звали обер-єфрейтор Ланкес.

ЛАНКЕС (віддаючи честь). «Дора-сім», один обер-єфрейтор, четверо рядових. Жодних надзвичайних подій!

ГЕРЦОГ. Дякую! Вільно, обер-єфрейторе Ланкес! Ви чули, пане капітан: жодних надзвичайних подій. І так уже багато років.

БЕБРА. Але ж є припливи й відпливи. Виступає сама природа!

ГЕРЦОГ. Саме за цим і стежать тут наші люди. Тим-то ми й ставили бункери один побіля одного. Ми й самі вже залягли одні проти одних у полі обстрілу. Скоро доведеться підірвати кілька бункерів, щоб звільнити місце для нового бетону.

БЕБРА (плескає рукою по бетону, люди з його фронтового театру роблять те саме). А сам пан обер-лейтенант вірить у бетон?

ГЕРЦОГ. Вірити — це, мабуть, трохи не те слово. Ми тут, по суті, уже ні в що не віримо. Чи не так, Ланкесе?

ЛАНКЕС. Так точно, пане лейтенант, уже ні в що!

БЕБРА. Але ж вони замішують і трамбують.

ГЕРЦОГ. Тільки між нами: то вони практикуються. Колись я й сам у будівництві нічого не тямив, але трохи повчився в університеті, а тоді все й почалося. Сподіваюся, мій досвід роботи з цементом опісля війни стане мені в пригоді. На батьківщині ж бо доведеться все відбудовувати заново... Ви лишень придивіться до цього бетону ближче. (Бебра і його люди впинаються носами в бетон). І що ж ви бачите? Мушлі! У нас тут усе лежить просто під ногами. Тільки бери й замішуй. Каміння, мушлі, пісок, цемент... Що вам сказати, пане капітан... Ви, артист, людина мистецтва, либонь, це зрозумієте. Ланкесе, ну ж бо, розкажіть панові капітану, що ми забетоновуємо в бункери.

ЛАНКЕС. Слухаюся, пане обер-лейтенант! Розказати панові капітану, що ми забетоновуємо в бункери. Ми в них забетоновуємо цуценят. У підмурівку кожного бункера заритий собака!

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Цуценят?!

ЛАНКЕС. Скоро на всьому узбережжі від Кана до Гавра вже не зостанеться жодного цуценяти.

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Жодного цуценяти!

ЛАНКЕС. Ось як ми стараємось.

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Стараєтесь!

ЛАНКЕС. Скоро доведеться перейти на котенят.

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Няв!

ЛАНКЕС. Але коти не такі повноцінні, як цуценята. Тим-то ми й маємо надію, що незабаром тут розпочнеться.

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Гала-вистава! (Плескають у долоні.)

ЛАНКЕС. Ми вже давненько тренуємось...А коли в нас скінчаться цуценята...

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Ой!

ЛАНКЕС. ...то споруджувати бункери ми вже не зможемо. Бо де коти, там добра не жди.

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Няв, няв!

ЛАНКЕС. Та коли пан капітан зволять коротенько послухати про те, навіщо ми цуценят...

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Цуценяточок!

ЛАНКЕС. То можу сказати тільки одне: я в це не вірю!

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Тю!

ЛАНКЕС. Але наші солдати, вони переважно хлопці з села. У них там ще й досі так ведеться, що як ставлять хату, чи там повітку, чи церкву, то треба покласти в підмурівок щось живе, і тоді...

ГЕРЦОГ. Ну годі вже, Ланкесе. Не виструнчуйтеся так. Одне слово, як пан капітан уже зволили помітити, тут, на Атлантичному валу, ми, сказати б, віддаємо данину забобонам. Це так само, як у вас на театрі: перед прем’єрою не можна свистіти, або актор перед виставою має сплюнути через плече...

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Тьху, тьху, тьху! (Спльовують через плече одне одному.)

ГЕРЦОГ. Одначе пожартували — й годі. Нехай люди собі тішаться. Навіть до того, що останнім часом вони почали оздоблювати виходи з бункерів невеличкими мозаїками з мушель та орнаментами з бетону, найвища інстанція наказала ставитися поблажливо. Люди хочуть до чогось докладати своїх рук. І я знов і знов кажу своєму начальникові, якого ті бетонні кренделики так дратують: краще кренделики на бетоні, ніж кренделики в мізках. Ми, німці, любимо помайструвати, що ж тут удієш!

БЕБРА. Ось і ми, зі свого боку, хочемо трохи розважити військо, що очікує на Атлантичному валу...

БЕБРИНИ ЛЮДИ. Фронтовий театр Бебри співає для вас, грає для вас, допомагає вам добитися остаточної пермоги!

ГЕРЦОГ. Ви й ваші люди міркуєте цілком слушно. Та сам театр не зарадить. Ми тут здебільшого полишені самі на себе, тож і помагаємо собі, як уміємо. Чи не так, Ланкесе?

ЛАНКЕС. Так точно, пане обер-лейтенант! Помагаємо собі, як уміємо!

ГЕРЦОГ. Ось чуєте? Сподіваюся, пан капітан мене вибачать, але мені ще треба зазирнути на «Дору-чотири» й «Дору-п'ять». А ви спокійненько оглядайте собі бетон, тут є на що подивитись. Ланкес вам усе покаже...

ЛАНКЕС. Слухаюся — все показати, пане обер-лейтенант!

Герцог і Бебра козиряють один одному. Герцог рушає праворуч. Раїуна, Оскар, Фелікс і Кіті, які весь цей час стояли позаду Бебри, вискакують наперед. Оскар тримає свого бляшаного барабана, Раґуна — кошика з харчами, Фелікс і Кіті видираються на бетонний дах бункера й заходжуються робити там акробатичні вправи. Оскар з Розвітою граються відерцем і совочком у піску перед бункером, удають закоханих, радісно галасують і дражняться з Фелікс а й Кіті.

БЕБРА (оглянувши зусібіч бункера, недбало). Скажіть, обер-єфрейторе, а хто ви, власне, за фахом?

ЛАНКЕС. Художник, пане капітан. Але це було так давно...

БЕБРА. Ви хочете сказати, маляр?

ЛАНКЕС. І маляр теж, пане капітан. Та здебільша — картини.

БЕБРА. Але ж послухайте! Виходить, ви йдете слідами великого Рембрантда чи того ж таки Веласкеса?

ЛАНКЕС. Десь поміж тим і тим.

БЕБРА. Але ж, чоловіче добрий! Навіщо ж ви замішуєте бетон, трамбуєте бетон, охороняєте бетон? Ваше місце — в роті пропаганди. Військові художники — це саме те, що нам треба!

ЛАНКЕС. У мене, пане капітан, не лежить до цього душа. Як на нинішні часи, я малюю надто навскіс. Та чи не знайдеться в пана капітана сиґаретка для обер-єфрейтора?

БЕБРА (даючи йому сигарету). А навскіс — це що, посучасному?

ЛАНКЕС. До чого тут по-сучасному? Навскіс уже тривалий час вважали сучасним ще до того, як прийшли оці зі своїм бетоном.

БЕБРА. Справді?

ЛАНКЕС. Авжеж.

БЕБРА. То ви малюєте олійними фарбами рельєфні картини? Може, й шпателем працюєте?

ЛАНКЕС. І шпателем теж. Я й великим пальцем пробую, суто машинально, наліплюю цвяхи, Гудзики. А до тридцять третього в мене був такий період, коли я пускав колючий дріт по кіноварі. І мав непогану пресу. Тепер усе те висить у приватній колекції, в одного швейцарського колекціонера й фабриканта. Мило виробляє.

БЕБРА. Ох, війна, війна, ця клята війна! А тепер ви, отже, трамбуєте бетон! Марнуєте свій Геній на фортифікаційних роботах! Звісно, свого часу це робили й Леонардо та Мікеланджело. Проектували машини-сікачі й зводили укріплення, коли не було замовлень на Мадонну.

ЛАНКЕС. Ось бачите! Викрутитися завше можна. І якщо ти митець справжній, то колись усе ‘дно себе покажеш. А отам, якщо пан капітан зводять поглянути на орнамент над входом до бункера, — то моя робота.

БЕБРА (добре придивившись до орнаменту). Диво дивне! Яке багатство форм, яка глибока експресія, яка сила!

ЛАНКЕС. Цей стиль можна було б назвати «Структурні формації».

БЕБРА. А цей ваш витвір — рельєф чи картина — він має назву?

ЛАНКЕС. Я ж бо вже казав: формація. Її можна назвати й навскісною формацією, про мене. Це стиль новий. Такого ще не робив ніхто.

БЕБРА. І все ж таки саме через те, що ви — творець, вам треба дати своєму творінню якусь неповторну назву.

ЛАНКЕС. Назву... А нащо вони, назви? їх придумують лише для того, щоб складати виставкові каталоги.

БЕБРА. Не будьте такий церемонний, Ланкесе! Спробуйте побачити в мені прихильника мистецтва, а не капітана. Ще сигаретку? (Ланкес пригощється.) То як?

ЛАНКЕС. Ну, коли ви до мене з цього боку... Гаразд. Ланкес міркував собі так: коли тут усе скінчиться — а колись тут неодмінно все скінчиться, так чи так, — то бункери лишаться стояти, тому що бункери лишаються стояти завжди, навіть коли все йде прахом. О, тоді настануть часи! Я хочу сказати, настануть віки. (Ховає останню сиґарету.) А в пана капітана ще одненької сигаретки не знайдеться? Дякую красненько!.. Віки настануть, і віки проминуть, так мовби нічого й не було. А ось бункери стоятимуть, як, скажімо, стоять піраміди. І тоді одного чудового дня прийде так званий дослідник минувшини й подумає: «Який же вбогий на мистецтво був той період — період між першою й сьомою світовими війнами: глухий, сірий бетон, то тут, то там — дилетантські, безпорадні кренделики в народному дусі над входами до бункерів..» І раптом він наштовхується на «Дору-чотири», «Дору-п'ять», «Дору-шість» і «Дору-сім», бачить мої структурні навскісні формації й каже собі: «О, ти диви, цікаво! Я б навіть сказав, магічно, грізно й воднораз — проникливо духовно. Тут виражав себе геній, можливо, єдиний геній двадцятого сторіччя — виражав себе однозначно й на всі віки... А чи має це творіння яку-небудь назву? Чи не підкаже нам якась монограма майстрове ім'я? І якщо пан капітан придивляться уважніше, схиливши навскіс голову, то побачать, що серед цих шерехатих навскісних формацій стоїть...

БЕБРА. Мої окуляри... Допоможіть мені, Ланкесе.

ЛАНКЕС. Так ось, там написано: «Герберт Ланкес, року тисяча дев'ятсот сорок четвертого». Назва: «МІСТИКА, ВАРВАРСТВО, НУДЬГА».

БЕБРА. Цими словами ви зважилися назвати все наше сторіччя.

ЛАНКЕС. Як бачите!

БЕБРА. Може, через років п'ятсот чи й тисячу, коли тут провадитимуть реставраційні роботи, в бетоні знайдуть собачі кісточки.

ЛАНКЕС. Що тільки підтвердить слушність моєї назви.

БЕБРА (врай збуджено). Любий мій друже, чим був би час і чим були б ми, якби не наші творіння...Одначе подивіться на Фелікса й Кіті, моїх акробатів. Вони роблять вправи на бетоні!

(Тим часом Розвіта, Оскар, Фелікс і Кіті вже тривалий час передають одне одному, з рук до рук клаптик паперу, на якому вони щось пишуть.)

КІТІ (з ледь відчутною саксонською вимовою). Ви тільки погляньте, пане Бебра, що можна робити на бетоні! (Стає на руки й іде.)

ФЕЛІКС. І сальто-мортале на бетоні ще ніхто не бачив. (Перекидається через голову.)

КІТІ. От якби нам таку сцену насправді!

ФЕЛІКС. Тільки нагорі тут трохи вітер дме.

КІТІ. Зате тут не так душно й не смердить, як у всіх кінотеатрах. (Звивається у вузол.)

ФЕЛІКС. Нам тут, нагорі, навіть спало на думку скласти віршика.

КІТІ. Чому «нам»? Ця ідея спала на думку Оскарнело й синьйорі Розвіті.

ФЕЛІКС. Але ж і ми помагали, коли не виходила рима.

КІТІ. Ще одне слівце — і віршик готовий!

ФЕЛІКС. Оскарнело питає, як називаються оті рослини на березі.

КІТІ. Бо їх треба вставити у віршик.

ФЕЛІКС. А то в ньому не буде чогось дуже важливого.

КІТІ. Та скажіть же нам, пане солдат! Як вони називаються, оті рослини?

ФЕЛІКС. Мабуть, йому не можна, а то ще ворог підслухає.

КІТІ. Але ж ми більш нікому не розкажемо, їй-бо.

ФЕЛІКС. Ми питаємо лиш через те, що інакше це буде вже не мистецтво.

КІТІ. А він так старався, наш Оскарнело.

ФЕЛІКС. А як гарно він уміє писати зютерлінськими літерами!

КІТІ. Хотіла б я знати, де тільки він так навчився.

ФЕЛІКС. Не знає тільки, як називаються оті рослини.

ЛАНКЕС. Якщо пан капітан дозволять...

БЕБРА. Ну, коли це тільки не військова таємниця, яка може позначитися на результаті війни...

ФЕЛІКС. Коли вже Оскарнело так хоче знати...

КІТІ. Коли вже без цього не виходить віршик...

РОЗВІТА. Коли вже всім нам так кортить довідатися...

БЕБРА. Коли вже я вам офіційно наказую...

ЛАНКЕС. Та це ми наставили їх на той випадок, коли підуть в атаку танки або коли з моря висадиться десант. А позаяк у них такий вигляд, то ми називаємо їх ромелівською спаржею.

ФЕЛІКС. Ромелівська...

КІТІ. ...спаржа? Тобі це підходить, Оскарнело?

ОСКАР. Підходить! (Записує слово й передає клаптик паперу з віршиком Кіті, що стоїть на бункері.)

КІТІ (звивається у ще тугіший вузол і починає декламувати віршика, ніби в класі біля шкільної дошки).

НА АТЛАНТИЧНОМУ ВАЛУ

Ще шкіримо зуби, і зброю маскуємо,

І ставимо спаржу, і бункер будуємо,

А в мріях усі — де канапа й пантофлі І де щонеділі — дух теплий картоплі,

А в п'ятницю — риба й розкішні омлети...

Ох, бідермаєре, де ти?

Спимо ще у шанцях, оточених дротом,

Мінуємо нужник — він теж буде дотом,

Та мріємо вже ми про кеґлі й альтани,

Про гарних дівчаток і про тюльпани,

Про холодильники, про сигарети...

Ох, бідермаєре, де ти?

Ще дехто лишиться в земельці лежати,

І ще не одна буде мати ридати.

Ще смерть парашутний розкроює шовк На рюші нові до самих підошов,

Чіпляє з пір'їн пресвяті амулети...

Ох, бідермаєре, де ти?

(Усі, зокрема й Ланкес, плескають у долоні.)

ЛАНКЕС. А тепер у нас відплив.

РОЗВІТА. Тоді пора снідати! (Погойдує великим кошиком з харчами, оздобленим стрічками й штучними квітками.)

КІТІ. О, влаштуємо пікнік на свіжому повітрі! ФЕЛІКС. Це сама природа пробуджує в нас апетит! РОЗВІТА. О священнодійство трапези! Ти об'єднуєш народи, поки вони сидять за сніданком!

БЕБРА. Попоїмо тут, на бетоні. Це — надійна основа!

(Усі, крім Ланкеса, вибираються на бункер. Раґуна розстилає веселеньку квітчасту скатерку й дістає зі свого неосяжного кошика невеличкі подушечки з китичками й торочками. Напинають рожеву парасольну з ясно-зеленим візерунком, заводять невеличкого грамофончика з трубою. Розставляють тарілочки й підставки для яєць, розкладають ложечки, ножики й серветки.)

ФЕЛІКС. Я поласував би паштетом із печінки!

КІТІ. А у вас не лишилося трішки кав'яру, що його ми врятували із Сталінграда?

ОСКАР. Розвіто, не намащуй так товсто данське масло!

БЕБРА. Це добре, синку, що ти дбаєш про її статуру.

РОЗВІТА. А якщо так мені смачно й корисно, тоді що? Ох, як згадаю про отой торт із збитими вершками, яким нас пригощали льотчики в Копенгагені!

БЕБРА. А голландський шоколад у термосі ще гаряченький.

КІТІ. А я просто закохана в американське печиво в бляшанках.

РОЗВІТА. Але тільки коли на нього покласти трохи південноафриканського імбирного джему...

ОСКАР. Не треба стільки, Розвіто, прошу тебе!

РОЗВІТА. А сам теж відбатовуєш оцю гидотну англійську тушонку шматками, в палець завтовшки!

БЕБРА. Агов, пане солдат! Може, тонесеньку скибочку хліба з родзинками й сливовим повидлом?

ЛАНКЕС. Якби ж я не на службі, пане капітан...

РОЗВІТА. Тоді віддай йому наказ!

КІТІ. Атож, наказ!

БЕБРА. Отже, обер-єфрейторе Ланкес, я наказую вам спожити скибку хліба з родзинками, намазану французьким сливовим повидлом, данське яйце в мішечку, радянський кав'яр і філіжаночку голландського шоколаду!

ЛАНКЕС. Слухаюся, пане капітан! Спожити! (Також сідає на бункер.)

БЕБРА. А хіба в нас немає ще однієї подушечки — для пана солдата?

ОСКАР. Нехай бере мою. Я сяду на барабан.

РОЗВІТА. Тільки ж не застудися, золотко! Бетон — штука підступна, а ти до цього не звик.

КІТІ. Тоді нехай візьме мою подушечку. А я легенько згорнуся собі вузликом, так і булочка з медом краще прослизне.

ФЕЛІКС. Тільки не відходь від скатерки, щоб не капнула медом на бетон. А то ще підірвеш нашу боєздатність!

(Усі нишком хихотять.)

БЕБРА. Ох, яке ж цілюще морське повітря!

РОЗВІТА. Авжеж, цілюще.

БЕБРА. Груди розпростуються.

РОЗВІТА. Авжеж, розпростуються.

БЕБРА. Серце оновлюється.

РОЗВІТА. Авжеж, оновлюється.

БЕБРА. Душа випурхує з лялечки.

РОЗВІТА. Якою ж прекрасною стає людина, коли милується морем!

БЕБРА. Погляд стає вільним, окриленим...

РОЗВІТА. Злітає...

БЕБРА. Лине в далечінь понад морем, понад безкраїм морем... А скажіть мені, обер-єфрейторе Ланкес, що ото за п'ять чорних цяток видніються на березі?

КІТІ. І я їх бачу. З п'ятьма парасольками!

ФЕЛІКС. Їх шість.

КІТІ. П'ять! Одна, дві, три, чотири, п’ять!

ЛАНКЕС. То черниці з Лізьйо. Їх евакуювали сюди разом із дитячим садком.

КІТІ. Але діточок Кіті не бачить! Вона бачить лише п'ять парасольок.

ЛАНКЕС. Малечу вони завше лишають у селі, в Бавені, а самі часом приходять, коли відплив, і збирають мушлі та крабів, що застряють серед ромелівської спаржі.

КІТІ. Бідолашки!

РОЗВІТА. Може, запропонувати їм трохи тушонки й печива?

ОСКАР. Сьогодні п'ятниця, а в п’ятницю їсти тушонку черницям гріх. Оскар запропонував би їм булочки з родзинками й сливовим повидлом.

КІТІ. О, вони вже побігли! Просто-таки наче попливли під своїми парасольками-вітрилами!

ЛАНКЕС. Вони так роблять щоразу, коли назбирають, скільки їм треба. Назбирають і починають гратися. А надто послушка Аґнета, ще зовсім молоденька дівчинка, вона ще й не тямить, що й до чого... Та якби в пана капітана знайшлася для обер-єфрейтора ще одна сигаретка... Щиро дякую! А та, що позаду, ота гладка, котра весь час відстає, — це їхня матір-ігуменя, Схоластика. Вона не дає, щоб черниці гралися на березі. Либонь, це суперечить правилам їхнього ордену.

(На задньому плані бігають черниці з парасольками. Розвіта заводить грамофона. Лунають «Петербурзькі санчата». Черниці танцюють під музику й жваво перегукуються.)

АҐНЕТА. Агов, сестро Схоластика!

СХОЛАСТИКА. Аґнето! Сестро Аґнета!

АҐНЕТА. Чую, чую, сестро Схоластика!

СХОЛАСТИКА. Вертайте назад, дитино моя! Сестро Аґнета!

АҐНЕТА. Не можу! Ноги несуть мене самі!

СХОЛАСТИКА. Тоді помоліться, сестро, щоб повернути назад!

АҐНЕТА. Повернути з болем?

СХОЛАСТИКА. Ні, з милосердям.

АҐНЕТА. І з радістю?

СХОЛАСТИКА. Та моліться ж, сестро Аґнета!

АҐНЕТА. Та я молюся, молююся! А ноги несуть мене далі й далі!

СХОЛАСТИКА (вже тихіше). Аґнето! Сестро Аґнета!

АҐНЕТА. Чую, сестро Схоластика!

(Черниці зникають. Тільки вряди-годи на задньому плані ще промайнуть їхні парасольки. Платівка дограє до кінця. Біля входу в бункер дзвонить польовий телефон. Ланкес зіскакує з даху бункера, бере трубку, решта й далі їдять.)

РОЗВІТА. І треба ж таке — щоб тут, у нетрах безмежної природи та був телефон!

ЛАНКЕС. «Дора-сім» слухає! Обер-єфрейтор Ланкес.

ГЕРЦОГ (повільно виходить з телефонною слухавкою і дротом праворуч, раз у раз спиняється й промовляє в слухавку). Ви що, спите, обер-єфрейторе Ланкес? І це тоді, коли перед «Дорою-сім» щось пересувається?! Видно ж як на долоні!

ЛАНКЕС. То черниці, пане обер-лейтенант.

ГЕРЦОГ. Які там черниці? А якщо не черниці?

ЛАНКЕС. Черниці, черниці. Видно ж як на долоні.

ГЕРЦОГ. Ви, мабуть, ніколи не чули про маскування, еге? А про п'яту колону? Англійці вдаються до цього споконвіку! Приходять начебто з Біблією, а тоді раптом — бабах!

ЛАНКЕС. Вони збирають крабів, пане обер-лейтенант...

ГЕРЦОГ. Негайно мені очистити берег, зрозуміло?

ЛАНКЕС. Слухаюся, пане обер-лейтенант! Але ж вони просто збирають крабів...

ГЕРЦОГ. Вам давно вже пора лежати за кулеметом!

ЛАНКЕС. Але ж вони тільки шукають крабів! Почався відплив, і черниці для дитячого садка...

ГЕРЦОГ. Наказую вам!

ЛАНКЕС. Слухаюся, пане обер-лейтенант! (Зникає в бункері.)

(Праворуч виходить Герцог з телефоном.)

ОСКАР. Розвіто, прошу тебе, затисни вуха. Зараз буде стрілянина, як у «Вохеншау».

КІТІ. Ой, який жах! Я зав'яжуся ще в тугіший вузол!

БЕБРА. Я теж майже певен, що зараз ми таки дещо почуємо.

ФЕЛІКС. Треба знов завести грамофона. Не так буде чути!

(Фелікс заводить грамофона. Група «The Platters» співає «Великого дурисвіта». Під повільну, трагічно протяглу музику татакає кулемет. Розвіта затискає собі вуха. Фелікс робить стійку на голові. На задньому плані в небо здіймаються п'ять черниць із парасольками. Голка на платівці збивається, музика повторюється, потім — тиша. Фелікс стає на ноги. Кіті розв'язує свій вузол.

Розвіта похапки збирає до кошика рештки сніданку. Бебра з Оскаром допомагають їй. Усі спускаються з даху бункера. З нього виходить Ланкес.)

ЛАНКЕС. Якби в пана капітана знайшлася для оберєфрейтора ще одна сигаретка...

БЕБРА (його люди злякано збиваються позад нього до гурту). Пан солдат забагато курить.

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Забагато курить!

ЛАНКЕС. Це через бетон, пане капітан.

БЕБРА. А якщо одного дня бетону не стане?

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Бетону не стане.

ЛАНКЕС. Бетон безсмертний, пане капітан. Лише ми та наші сигарети...

БЕБРА. Я знаю, знаю. Разом із димом розтанемо й ми.

БЕБРИНІ ЛЮДИ (повільно відступають). Разом із димом!

БЕБРА. А бетон оглядатимуть і через тисячу років.

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Через тисячу років!

БЕБРА. І знаходитимуть собачі кісточки!

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Собачі кісточки.

БЕБРА. І ваші навскісні формації в бетоні.

БЕБРИНІ ЛЮДИ. Містика, варварство, нудьга!

(Ланкес лишається сам; курить.)

І хоч за сніданком на бетоні Оскар брав слово рідко або й зовсім не брав, він, однак, не міг не записати цієї розмови, адже вона відбувалася на Атлантичному валу напередодні висадження союзників, та й того оберєфрейтора і художника на бетоні Ланкеса ми ще знов зустрінемо, коли на інших сторінках гідно поціновуватимемо повоєнну добу й наш бідермаєр, що тепер розквітнув пишним квітом.

На набережній нас усе ще очікував бронетранспортер. Обер-лейтенант Герцог розгонистими стрибками підскочив до своїх підлеглих. Важко хекаючи, він вибачився перед Беброю за той невеличкий інцидент.

— Заборонена зона — це таки заборонена зона! — сказав він, допоміг жінкам забратися в машину, потім дав водієві якісь вказівки, і ми вирушили назад до Бавена.

Доводилося поспішати, і ми ледве встигли пообідати, бо о другій годині мали виступати в Рицарській залі отого чарівного норманського замочку, що ховався за тополями край села.

У нас лишалося якихось півгодинки, щоб перевірити освітлення, після чого Оскар мав під барабанний бій підняти завісу. Ми давали концерт для унтерофіцерів і солдатів. Реготали вони часто й грубо. Ми теж розходилися так, що куди твоє діло. Я розітнув голосом скляний нічний горщик, в якому було кілька віденських ковбасок з гірчицею. Наквацьований Бебра спершу проливав клоунські сльози над розбитим горщиком, потім повибирав з уламків ковбаски й, додавши гірчиці, ум'яв їх, чим викликав у сірих мундирів захоплені вигуки. Кіті з Феліксом уже якийсь час виступали в коротеньких шкіряних штанцях і тірольських капелюшках, що надавало їхнім акробатичним номерам особливого забарвлення. Розвіта була в щільно облиплій сріблястій сукні й блідо-зелених рукавичках із закотом, а на крихітних ніжках — гаптовані золотом сандалі; за весь виступ вона жодного разу не підвела ледь-ледь синюватих повік і своїм сомнабулічним середземноморським голосом демонструвала властивий їй демонізм. Чи я вже згадував про те, що Оскарові перед концертом узагалі не треба було перевдягатися? Я надівав свою добру стару безкозирку з вишитим написом «КЙВ Зайдліц», на ультрамаринову сорочку накидав курточку на гудзиках із золотистими якорями, а з під курточки виглядали коротенькі, до колін, штани, високі відгорнені шкарпетки в добряче-таки стоптаних черевиках на шнурках і покритий білим та червоним лаком барабан, ще п'ять таких самісіньких копій якого я мав про запас у своєму артистичному реквізиті.

А ввечері того самого дня ми давали концерт уже для офіцерів і дівчат-телефоністок служби зв'язку в Кабурі. Розвіта були трохи знервована й хоча помилок і не припускалась, однак посеред свого номера раптом наділа сонцезахисні окуляри в синій оправі, змінила інтонацію і стала в своїх пророцтвах відвертішою: наприклад, одній блідій і зухвалій від збентеження телефоністці вона сказала, що в тієї роман з її начальником. Таке откровения справило на мене прикре враження, хоча в залі викликало досить гучний сміх — певно, той начальник сидів поруч із своєю телефоністкою.

Після концерту полкові штабні офіцери, розквартировані в замку, влаштували ще вечірку. Бебра, Кіті й Фелікс лишились, а Раґуна з Оскаром непомітно попрощалися, пішли до себе, швидко поснули після цього щедрого на події дня й прокинулись аж о п'ятій ранку — їх розбудила висадка союзників, що саме почалася.

Та що вам про це розповідати? На нашій ділянці, неподалік від гирла Орна, висадилися канадійці. Бавен довелося залишати. Речі свої ми вже спакували. Ми мали вирушити назад разом зі штабом полку. У дворі замку ще курилася механізована похідна кухня. Розвіта попросила мене принести філіжанку кави — вона не встигла поснідати. Заклопотаний і трохи знервований, я побоявся, що вантажівка поїде без мене, відмовився бігти по каву й навіть грубувато повівся з Розвітою. Тоді вона сама сплигнула з машини — у черевичках на високих підборах, з філіжанкою в руці — подалася до польової кухні й дісталась до гарячої вранішньої кави саме тієї миті, коли туди влучив снаряд, випущений з корабля.

Ох, Розвітонько, я так і не знаю, скільки ти мала років, знаю тільки, що на зріст ти була дев'яносто дев’ять сантиметрів, що твоїми вустами промовляло саме Середземне море, що пахла ти корицею й мускатом, що ти вміла зазирнути в душу будь-кому, не вміла лише зазирнути у власну душу, а то не побігла б по ту надто гарячу каву й зосталася б зі мною.

У Аізьйо Бебрі пощастило добути нам нове відрядження — до Берліна. Повернувшися з комендатури, він нарешті заговорив — уперше після смерти Розвіти, він сказав:

— Нам, карликам і блазням, не варто танцювати на такому твердому бетоні, втрамбованому для велетів. Краще лишатися під трибунами, де про нас ніхто не здогадується.

У Берліні ми з Беброю розсталися.

— Що ж ти робитимеш у всіх оцих бомбосховищах без своєї Розвіти? — спитав він, усміхнувшись тонкою, мов павутина, усмішкою, а тоді поцілував мене в чоло, дав офіційне відрядження до Головного вокзалу в Данцигу, сказав Кіті й Феліксові, щоб провели мене аж туди, ще й подарував отих п'ять барабанів, які лишилися в нашому театральному реквізиті. Отак споряджений, не розлучаючись, як завжди, зі своєю книжкою, одинадцятого червня сорок четвертого року, напередодні третього дня народження мого сина прибув я до свого рідного міста, що, все ще неушкоджене й середньовічне, щогодини виповнювало небеса бемканням різних завбільшки дзвонів з різних заввишки дзвіниць.

Наступник Христа

Отже, я повертаюся додому! О двадцятій годині чотири хвилини потяг із фронтовиками, що їхали у відпустку, підійшов до Головного вокзалу в Данцигу. Фелікс і Кіті доправили мене аж на Макс-Гальбе-плац, попрощалися (Кіті навіть пустила сльозу) й вирушили до свого управління на Гохштріс, а Оскар за кілька хвилин до двадцять першої години вже простував з речами вздовж Лабесвеґ.

Повернення додому... Досить поширена й безглузда традиція нині обертає на такого собі Одіссея кожного безвусого юнака, який підробив дрібного векселя, через це подався в чужоземний леґіон, а за кілька років, трохи вбившись у колодочки, повернувся додому й розповідає всілякі небилиці. Або хто-небудь, упіймавши ґаву, сідає не в той потяг, замість Обергаузена вирушає до Франкфурта, дорогою зазнає сяких-таких пригод — чом би й ні! — а тоді, щойно приїхавши, просто сипле такими іменами, як Цірцея, Пенелопа й Телемах.

З Оскара не вийшов Одіссей уже хоч би через те, що він, повернувшись додому, застав усе так, як було. Біля його коханої Марії — бувши Одіссеєм, він називав би її Пенелопою — не увивалися похітливі залицяльники, у неї був той самий Мацерат, і вона вибрала його ще задовго до того, як Оскар гайнув з дому. До того ж читачам освіченим, сподіваюся, й на думку не спаде в бідолашній моїй Розвіті — тільки через її сомнамбулічні захоплення — побачити Цірцею, що крутить чоловікам голову. І, нарешті, щодо мого сина Курта, то він задля свого батька не поворухнув би й пальцем, отож Телемах із нього теж нікудишній, хоч Оскара не впізнав і він.

Та коли вже порівнювати — я ж бо розумію: той, хто повертається додому, просто мусить миритися з порівняннями, — то нехай я буду для вас біблійним заблуканим сином, бо Мацерат відчинив двері й зустрів мене як батько, а не як гаданий батько. Атож, йому пощастило так зрадіти Оскарові — він навіть мовчки, але по-справжньому сплакнув, — що від того дня я називаю себе не лише і тільки Оскаром Бронським, а й Оскаром Мацератом.

Марія зустріла мене стриманіше, хоча й не можна сказати, що непривітно. Вона саме сиділа за столом і наліплювала харчові талони для господарського управління, а на курильному столику поряд уже наготувала кілька ще не розгорнених подарунків для Куртика. Марія була жінка бідова й насамперед подумала про мій стан здоров'я, отож одразу роздягла мене, викупала, як колись, не помічаючи, що я по самі вуха зашарівся, а коли я вже був у піжамці, посадила за стіл, де Мацерат тим часом поставив яєчню зі смаженою картоплею. Усе це я запивав молоком, а поки їв і пив, вони почали мене розпитувати:

— Де це ти пропадав? Ми тебе шукали, де тілько могли, і поліція шукала, як скажена, і в суді довелося присягати, що ми тебе не вколошкали. А ти взяв та й наче з-під землі уродився! Але клопоту ми через тебе натерпілися ого скілько, та й ще, либонь, натерпимося, бо ж тепера знов маємо про тебе заявити. Може ж, вони таки не схочуть запроторити тебе до того закладу, хоча ти на це й заслуговуєш! Дременув, бач, із дому — й хоч би тобі слово сказав!

Марія виявилась, як завжди, далекоглядною. До клопоту таки дійшло. З'явився чиновник із міністерства охорони здоров'я й спробував довірчо побалакати з Мацератом, але той на все горло — так, щоб усі чули, — як закричить:

— Про таке годі й думати, я мусив пообіцяти це дружині, коли вона лежала на смертнім одрі. Я — батько, а не санітарна поліція!

Одне слово, до закладу мене не здали. Але від того самісінького дня що два тижні до нас почали надходити офіційні листи, і Мацерат мав за них розписуватись. Щоправда, робити це він відмовлявся, однак на обличчі в нього щоразу залягали заклопотані зморшки.

Оскар вирішив утрутитись, він мав стерти з Мацератового обличчя оті заклопотані зморшки, адже того вечора, коли я повернувся додому, він просто-таки сяяв, і сумнівався менше, ніж Марія, й розпитував менше, — його цілком вдовольняло те, що я щасливо повернувся додому, одне слово, він поводивсь, як справжній батько, а коли у трохи спантеличеної матінки Тручинської мене вкладали в ліжко, сказав:

— Ох і радітиме ж Куртик, що в нього знову з'явився братик. До того ж завтра ми справляємо малому день народження. Уже гри роки!

На столику з подарунками мій син Курт знайшов, окрім пирога з трьома свічками, бордового светрика, якого зв'язала Ґретхен Шефлєр і на якого він навіть не глянув. Лежав там іще огидний жовтий м'яч — Курт одразу сів на нього верхи, трохи проскакав, а тоді взяв і прохромив його кухонним ножем. Потім він висмоктав із гумової рани оту бридку нудно-солодку рідину, що осідає в усіх надутих м'ячах. Щойно в м'яча з’явилася неодмінна в таких випадках западина, яку вже годі вивести, Куртик заходився обривати з вітрильника все, що на ньому було, роблячи з нього купку уламків. Ціленькі, хоч і небезпечно близько в нього під рукою, лишалися тільки дзиґа та батіжок.

Оскар, який уже стільки передумав про день народження сина, який крізь такі люті життєві потрясіння поспішав на схід, щоб не пропустити третій день народження свого спадкоємця, стояв тепер збоку, спостерігаючи ці руйнації, чудувався завзяттю хлопчика, порівнював свій зріст із синовим, і я, трохи замислившись, зізнався собі: «Поки ти був у мандрах, Куртик тебе переріс. Ті дев'яносто чотири сантиметри, які тобі пощастило зберегти протягом майже сімнадцятьох років, що минули після твого третього дня народження, цей малюк перевершив на два-три сантиметри. Отже, пора зробити Курта барабанщиком і цьому його передчасному зростанню рішуче сказати: «Годі!»

З артистичного багажу, який я разом зі своїм великим просвітницьким томом сховав за стосом черепиці на горищі, я дістав нову-новісіньку, лискучу бляшанку, щоб подарувати моєму синові — коли вже до цього не додумався ніхто з дорослих — той самий шанс, який моя бідолашна матуся, виконуючи власну обіцянку, подарувала мені на мій третій день народження.

Я мав усі підстави гадати, що Мацерат, який колись планував поставити в свою крамницю мене, тепер, коли я не виправдав його сподівань, майбутнього бакалійника вбачає в Куртику. І коли тепер я кажу: «До цього допустити не можна!», то прошу вас: не вважайте Оскара запеклим ворогом роздрібної торгівлі. Я так самісінько вчинив би навіть у тому разі, якби мені чи моєму синові пообіцяли фабричний концерн або спадкоємне королівство з колоніями на додачу. Оскар не бажав нічого приймати з других рук, тож я й прагнув підштовхнути сина на такий самий крок, зробити з нього — ось де був мій прорахунок! — вічно трирічного барабанщика, так ніби прийняти в спадщину бляшаного барабана для молодого, сповненого надій юнака не так само огидно, як прийняти в спадщину бакалійну крамницю.

Так Оскар міркує тепер. Але тоді він мав лише одне-однісіньке бажання: поруч із барабанщиком-батьком поставити барабанщика-сина, споглядати дорослих знизу вгору, бити у барабани в чотири руки, заснувати династію барабанщиків, здатну розмножуватись; бо справа мого життя, втілена в блясі й покрита білим і червоним лаком, мала переходити від покоління до покоління.

Ох, яке ж на нас чекало життя! Ми б могли один біля одного, хоч і в різних кімнатах, могли пліч-о-пліч, хоч він — на Лабесвеґ, а я — на Луїзенштрасе, він — у підвалі, я — на горищі, Куртик — на кухні, Оскар — у вбиральні, батько й син могли б то там, то там у парі бити в бляху, при нагоді могли б пірнути під спідниці моїй бабці, а його прабабці Ані Коляйчек, могли б там мешкати, барабанити і вдихати запах трохи згірклого масла. Сидячи навпочіпки перед її брамою, я сказав би Куртикові: «Ти лишень зазирни туди, синку мій. То звідти ми вийшли, і якщо ти будеш слухняним хлопчиком, нам дозволять на годинку чи й надовше туди повернутись і навідати товариство, яке там зібралося».

І Куртик під спідницями нахилився б, зважився б глянути одним оком і чемно так попросив би мене, свого батька, пояснити, що й до чого.

«Та красуня, — прошепотів би Оскар, — причаїлася там, усередині, вона бавиться своїми гарненькими ручками, в неї таке чарівне овальне личко, що аж плакати хочеться. То — бідолашна моя матуся, а твоя добра бабця, вона померла через одну страву — через суп із вуграми — чи через своє надто солодке серце».

«Далі, татусю, розповідай далі! — наполягав би Куртик. — А хто отой вусатий дядько?»

Тоді я таємниче стишив би голос:

«А то — твій прадід Йозеф Коляйчек. Ти лишень поглянь, як у того палія спалахують очі, поглянь на божественну польську пихатість і практичне кашубське лукавство в нього на чолі! Зверни увагу й на перетинки між пальцями в нього на ногах. У тринадцятому році, коли зі стапелів саме сходив «Колумб», прадід потрапив під пліт, і йому довелося довго під ним пливти, поки він дістався до Америки й став там мільйонером. Та іноді він повертається до води, пливе назад і випірнає саме тут, де колись, скоївши пожежу, врятувався і доклав зусиль до того, щоб на світ з'явилася моя матуся».

«А отой вродливий чоловік, що досі ховався за жінкою, яка доводиться мені бабусею, а тепер сідає біля неї й погладжує їй руки? У нього такі самі сині очі, як у тебе, татусю!»

І тоді мені довелося б зібрати в кулак усю свою мужність, щоб, бувши поганим сином, сином-зрадником, відповісти своєму славному хлопчикові:

«А це, любий Куртику, на тебе дивляться дивовижні сині очі Бронських. Щоправда, ти зириш на світ сірими очима. Вони в тебе від матері. І все ж таки ти — викапаний Ян, що цілує руку бідолашній моїй матусі, чи його батько Вінцент, чоловік дуже й дуже чудний, однак по-кашубському — справдешній Бронський. Настане день, і туди повернемося й ми — повернемося до джерела, з якого йде запах ледь згірклого масла. Радій же!»

Аж там, в утробі моєї бабці Коляйчек або, як я це жартома називав, у бабиному шапличку з маслом, почалося б, за тодішніми моїми теоріями, справжнє сімейне життя. Навіть тепер, коли я, Бог-Отець, можу легко, завиграшки досягти й навіть перевершити Сина свого єдинородного і, що ще важливіше, самого Святого Духа, позаяк на мені лежить обов'язок хоч-не-хоч бути наступником Христа, так само як і сповнювати решту своїх професійних обов'язків, я, для кого нема нічого недосяжнішого, ніж повертатися до бабиної брами, малюю собі пречудові сімейні сцени в колі своїх предків.

І ось як я собі це уявляю, надто в дощові дні: бабця розсилає запрошення, і ми в ній збираємося. Приходить Ян Бронський; дірки від куль у своїх грудях — грудях захисника Польської пошти — він прикрасив квітками, скажімо гвоздиками. Марія, що дістала запрошения за моєю рекомендацією, несміливо підступає до моєї матусі, показує їй, намагаючись засягти прихильносте, бухгалтерські книги, що їх розпочала ще матуся й бездоганно веде далі Марія, і матуся вибухає своїм гучним кашубським сміхом, пригортає мою кохану, цілує в щоку й, підморгнувши, каже: «Та не карайся ти так, Маріє-Зеленавко! Ми ж бо обидвенькі вийшли за одного Мацерата й вигодували одного Бронського!»

Розмірковувати далі — наприклад, губитися в здогадах про отого сина, якого зачав Ян, виносила моя матуся в утробі бабці Коляйчек і нарешті привела на світ у шапличку з маслом, — я собі суворо забороняю. Бо якщо розповісти про це, то неминуче доведеться розповідати й ще про дещо. І тоді моєму однокровному братові Стефану Бронському, який, зрештою, належить теж до цього кола, ще скортить, чого доброго, поглянути одним оком на ідею спільної родини Бронських, а тоді й другим оком — на мою Марію. Тим-то свою розбурхану уяву я ліпше обмежу невинною сімейною зустріччю. Тепер я відмовляюся від третього барабанщика й від четвертого, годі й двох — Оскара та Куртика, розповідаю на своїй блясі тим, хто саме слухає, про Ейфелеву вежу, яка в чужих краях замінювала мені бабцю, і тішуся, коли гості, зокрема й Ана Коляйчек, яка їх запросила, дістають насолоду від нашої спільної гри на барабані й, прислухаючись до ритму, ляскають одне одного влад по коліну.

Так, спокуса велика — в утробі власної бабці осягати світ і стосунки в ньому, бути багатошаровим в обмеженому просторі, але Оскар (адже тепер він, як і Мацерат, батько лише гаданий) мусить повертатися до подій дванадцятого червня сорок четвертого року, до Куртикового третього дня народження.

Нагадую ще раз: хлопчикові подарували светрика, м'ячика, вітрильника, батіжка й дзиґу, а від мене він мав ще одержати біло-червоного, лакованого бляшаного барабана. Щойно малий обірвав усе на вітрильнику, до нього, ховаючи за спину бляшаного подарунка, підійшов Оскар; старий барабан у нього погойдувався нижче пояса. Ми стояли за крок один навпроти одного: Оскар, від горшка — два вершки, й Курт, теж від горшка — два вершки, але на два сантиметри вищий. Обличчя в Курта зробилося якесь зле, перелякане — він, певно, ще не дотрощив свого вітрильника й саме тієї миті, коли я дістав із-за спини барабана й підняв його вгору, відламав у «Паміра» — так називалася та посудина — останну щоглу.

Курт випустив з рук уламки, взяв барабана, потримав його, покрутив так і сяк, і обличчя в нього стало трохи спокійнішим, хоч і лишилося таке саме напружене. Настав час передати йому барабанні палички. На жаль, хлопчик не так зрозумів цей рух обох моїх рук; відчувши загрозу, він краєм барабана вибив у мене з рук палички, а коли я хотів був нахилився по них, схопив щось у себе за спиною і, щойно я простяг палички йому вдруге, цьвохнув мене своїм подарунком — мене, а не дзигу, він цьвохнув Оскара, а не дзиґу, яка ніби спеціально була для цього вся в борозенках, він хотів навчити свого батька, а не дзиґу, крутитися й гудіти, він батожив мене, подумки приказуючи: «Ну, стривай же, братику!» Так Каїн батожив Авеля, поки той закрутився дзиґою, — спершу трохи перехиляючись набік, потім чимдалі швидше й рівніше, і спершу він гудів низьким голосом, потім від цього невдоволеного бурмотіння перейшов до дзвінкого співу — співу дзиґи. І щораз вище здіймав Каїн своїм батогом мій голос, ось він уже залунав чисто-пречисто, ось уже якийсь тенор завів свою вранішню молитву — так співають, мабуть, лише відлиті зі стрібла янголи, Віденський хор хлопчиків, вимуштрувані кастрати; певно, так само співав і Авель, поки беркицьнувся горілиць, як невдовзі під батогом хлопчика на ім'я Курт беркицьнувсь і я.

Побачивши, що я вже лежу на підлозі, й почувши, як стихає тужливе гудіння, він ще кілька разів цьвохнув батіжком у повітрі, так наче руці його було все мало й мало. А тоді, не зводячи з мене недовірливого погляду, заходився ґрунтовно випробовувати барабана. Спершу він торохнув біло-червоним лаком по спинці стільця, потім мій подарунок гримнув на підлогу, а Куртик узявся шукати й таки знайшов масивний корпус колишнього вітрильника. Цією цуркою він і почав гамселити по барабану. Він не барабанив, ні, він трощив барабана. Його руки не спробували вибити жодного, навіть простісінького ритму. З напруженою, застиглою міною на обличчі Курт розмірено й монотонно гатив по блясі, яка не сподівалася такого барабанщика, блясі, яка могла витримати грайливий дріб легесеньких паличок, однак аж ніяк не таранні удари важких уламків від корпуса вітрильника. Барабан зіщулився, немовби хотів уникнути розправи, вихопившись із власної обичайки, ставши невидимкою, відмовившись і від білого, й від червоного лаку й лишивши тільки синьо-сірий круг благати змилуватись. Одначе син до батьківського подарунка милости не мав. А коли батько ще раз спробував був захистити барабана й, попри біль у всьому тілі, рушив килимом до сина, його знов спинив батіжок. Цього володаря стомлена дзиґа вже добре знала, вона перестала крутитися й гудіти, та й барабан остаточно втратив надію на співчутливого барабанщика, який грайливо виконує дріб і б'є паличками хоч і притьма, але не брутально.

Коли до кімнати ступила Марія, барабан уже обернувся на брухт. Вона взяла мене на руки, поцілувала в очі, у яких стояли сльози, поцілувала розсічене вухо, злизала кров із пошмагованих рук.

Ох, якби ж Марія поцілувала не просто скривджену, недорозвинену й, на жаль, неповноцінну дитину! Якби ж вона впізнала в мені побитого батька і в кожній рані побачила коханого! Яка б це була втіха, яким таємним, однак справжнім чоловіком я міг би стати їй у наступні похмурі місяці!

Спершу — самої Марії це, звісно, не стосувалося — лихо спостигло мого однокровного брата Стефана Бронського, який на Північному флоті тільки-тільки дістав звання лейтенанта і який на той час уже носив прізвище свого вітчима Елєрса; так назавжди урвалася його офіцерська кар'єра. Та коли Стефанів батько Ян, розстріляний на кладовищі в Заспе як захисник Польської пошти, носив за пазухою карту зі скатної колоди, то лейтенантський мундир прикрашував Залізний хрест другого ступеня, значок штурмовика-піхотинця і так званий Орден мороженого м'яса — медаль за участь у російській зимовій кампанії сорок першого — сорок другого років.

А наприкінці червня у матінки Тручинської стався крововилив, щоправда, легкий, у мозок, позаяк пошта принесла їй погану звістку. Унтер-офіцер Фріц Тручинський загинув за три речі воднораз: за фюрера, за народ і за вітчизну. Скоїлося це на Центральній ділянці, і Фріцового гаманця з фотокарточками гарненьких, переважно всміхнених дівчат із Гайдельберґа, Бреста, Парижа, Бад-Кройценаха й Салоніків, а також Залізного хреста другого ступеня, не пригадую вже котру нашивку за поранення, бронзового значка за ближній бій, дві відпорені нашивки за підбиті танки разом із кількома листами переслав із Центральної ділянки просто на Лабесвеґ до Ланґфура капітан на ім'я Канауер.

Мацерат допомагав як міг, і невдовзі матінці Тручинській стало трохи краще, хоч по-справжньому добре їй уже не стало ніколи. Вона сиділа нерухомо в кріслі під вікном і все розпитувала в нас із Мацератом, який двічі-тричі на день підіймався до неї й що-небудь приносив, де ж, власне, та «Центральна ділянка», чи далеко звідси й чи можна в неділю поїхати туди потягом.

Щодо цього Мацерат не міг їй нічого сказати, хоч би як хотів. Отож пробарабанити в довгі пообідні години матінці Тручинській — вона сиділа хоч і нерухово, однак весь час погойдувала головою, — кілька версій про чимдалі рухомішу Центральну ділянку випало мені, досить підкованому в географії завдяки екстреним повідомленням та воєнним зведенням вермахту.

А ось Марія, дуже прихильна до бравого Фріца, впала в набожність. Наприпочатку, тобто цілий липень, вона ще намагалася триматись завченої віри, щонеділі ходила до пастора Гехта в Христову церкву, і Мацерат іноді йшов із нею, хоч вона більше любила ходити сама.

Однак протестантського богослужіння Марії видалося замало. Серед тижня — це було чи то в четвер, чи то в п'ятницю, — ще до кінця роботи Марія полишила крамницю на Мацерата, взяла мене, католика, за руку, й ми вирушили в бік Нового базару, потім завернули на Ельзенштрасе, далі на Марієнштрасе, проминули різника Вольґемута, дійшли до Кляйнгамерпарку — Оскар уже подумав був, що вони йдуть на Ланґфурський вокзал, щоб звідти кудись прокататися, скажімо, до кашубів у Бісау, — але там ми взяли ліворуч, перед підземним переходом спинилися, забобонно перечекали, поки проїде товарняк, нарешті поспішили переходом, де гидко капало на голову, а вийшовши з нього, попростували не до Кінопалацу, а ліворуч, уздовж залізничного насипу. Я все ніяк не міг збагнути: чи то Марія тягне мене на Брунсгьофервеґ до доктора Голаца, чи то вона надумала перемінити віру й іде до церкви Серця Ісусового?

Та церква дивилася порталом на залізничний насип. Між насипом і відчиненим порталом ми поставали. Кінець серпня, день хилився до вечора, в повітрі щось дзижчало. Позаду нас, між рейками, східні робітниці в білих хустинках кайлами й лопатами довбали гравій. Ми стояли й дивилися в тіняве церковне нутро, що дихало прохолодою: десь у самісінькій його глибині спокусливо вабило до себе яскраве око — вічний вогонь. За спинами в нас, на залізничному насипу, українки опустили кайла й лопати. Пролунав сигнальний ріжок, з'явився потяг, підійшов ближче, порівнявся з нами, але повз нас іще не проїхав, нарешті зник, і знов пролунав ріжок, а українки заходилися довбати гравій далі. Марія нерішуче стояла, не знаючи, певно, з якої ноги ступити далі, а тоді переклала всю відповідальність на мене, хто від народження й хрестин до єдино-рятівної церкви стояв найближче: через кілька років, після тих двох тижнів, сповнених шипучого порошку й кохання, Марія знов здалася на волю Оскара.

Нарешті залізничний насип з його шурхотінням, серпень і серпневе дзижчання лишилися позаду. З ледь відчутним щемом у душі, легенько торкаючись пучками барабана під курточкою, не дбаючи про міну на обличчі й навіть не намагаючись стерти з нього байдужість, я пригадував меси, врочисті служби, що їх правили єпископи, абати й прелати, вечірній молебень і суботні сповіді поруч із бідолашною моєю матусею, яка незадовго до смерти через аж надто ревне спілкування з Яном Бронським упала в благочестя, щосуботи ходила до церкви, щоб трохи висповідатись, щонеділі — щоб покріпити свою сповідь святим причастям, і, діставши в такий спосіб полегкість і воднораз підтримку, найближчого четверга знов зустрічалася з Яном на Тішлєрґасе. Як же звали тоді його велебність? Його велебність звали Вінке, він і далі був пастором у церкві Серця Ісусового, виголошував свої проповіді приємнотихим і нерозбірливим голосом, співав «Вірую» так уже тонесенько й жалісно, що навіть у мою душу тоді закралося б щось схоже на віру, якби в цій церкві не було отого лівого бічного вівтаря з Дівою Марією, маленьким Ісусом і маленьким Хрестителем.

І все ж таки саме той вівтар і спонукав мене потягти Марію з яскравого сонячного світла до порталу, а звідти кам'яними плитами в церковний неф.

Оскар не поспішав, він спокійно, дедалі остигаючи, сидів біля Марії на дубовій лаві. Минули роки, а мені, однак, здавалося, немовби й досі ті самі люди, замислено гортаючи перелік гріхів, чекають, поки його велебність Вінке наставить їм своє вухо. Ми сиділи трохи збоку, ближче до середини нефа. Я хотів, щоб Марія сама зробила вибір, і не ускладнював його. З одного боку, вона була не так близько до сповідальні, щоб розгубитися, отож могла тишком-нишком, сказати б, неофіційно перейти до іншої віри; з другого боку, вона мала змогу подивитись, як усе відбувається перед сповідальнею, і так, спостерігаючи, ухвалити остаточне рішення, ступити на шлях до сповідальні й вуха його велебности і обговорити з ним подробиці свого переходу в лоно всепрощенної церкви. Мені було її шкода, коли я бачив, як вона, така маленька, стоїть навколішках серед оцих запахів, порохняви, ліплення, під янголами, що в'ються у неї над головою, в заломленому світлі, серед судомно застиглих святих, перед, серед і поміж любострасних мук католицизму й уперше хреститься навпаки. Оскар легенько торкнув Марію, продемонстрував, як треба правильно хреститися, показав їй, такій допитливій, де — за її чолом, де — глибоко у неї в грудях, де саме в її плечах живе Отець, Син і Святий Дух, а також як треба згортати руки, щоб дійти до «амінь». Марія послухалася, руки лишила там, де вони були, коли дійшла до «амінь», і почала проказувати нову молитву.

Спершу й Оскар намагався згадати в своїй молитві декого з небіжчиків, та, виторговуючи у Всевишнього вічний спокій і стежку до небесних радощів для своєї Розвіти, так заплутався в усіляких земних подробицях, що й вічний спокій, і радощі небесні зрештою оселилися в одному з паризьких готелів. Тоді я мусив рятуватися, вдавшись до загальних слів, бо вони ні до чого не зобов'язують, сказав «на віки вічні», «surrum corda, dignum et justum» — це достойно і справедливо, тим обмежився й тільки зацікавлено поглядав збоку на Марію.

Молитися по-католицькому їй личило. Вона робила це благоговійно й мала вельми привабливий вигляд — хоч бери та малюй. У молитві її вії подовшали, брови чіткіше окреслилися, щоки порум'яніли, чоло стало опуклішим, шия — гнучкішою, а ніздрі заворушилися. Цієї хилини Маріїне обличчя, що скорботно розквітало в мене на очах, мало не спокусило Оскара спробувати зблизитись. Але тим, хто молиться, не можна заважати, їх не можна спокушати, й не можна, дивлячись на них, піддаватися спокусі, навіть якщо тим, хто молиться, приємно, що вони варті уваги, і навіть якщо їм здається, що це йде на користь їхній молитві.

Отож я з'їхав з вичовганої церковної лави й добропристойно згорнув руки на барабані, що виглядав з-під курточки. Оскар утікав від Марії. Він ступив на кам'яні плити, прослизнув з барабаном повз усі станції хресного шляху в лівому нефі, не затримався біля святого Антонія — помолися за нас! — ми ж бо не згубили ні гаманця, ні ключа від дверей; святого Адальберта Празького, якому вкоротили віку пруссаки, ми обійшли праворуч — нехай лежить собі — й, не спиняючись, перестрибуючи з плити на плиту — виходила така собі шахівниця — дісталися до килимка, який сповіщав: тут починаються сходи до лівого бічного вівтаря.

Сподіваюся, ви мені повірите, що в новоготичній цегляній церкві Серця Ісусового й, звичайно ж, перед лівим вівтарем усе лишилося, як і було. Рожево-голенький Ісусик і досі сидів на лівому коліні в Діви — я вмисне не називаю її тут Дівою Марією, щоб не сплутати з моєю Марією, що саме наверталася в іншу віру. До правого коліна Діви так само притискався отой малий Хреститель, сяк-так затуливши свою голизну волохатою шкурою шоколадного кольору. А сама Діва, як і колись, показувала на Ісуса вказівним перстом правиці, водночас дивлячись на Іоана.

Але Оскара й після того, як його тут стільки років не було, цікавили не так гордощі незайманої матері, як статура в обох хлопчиків. Ісус був на зріст десь такий самий, як мій син Курт, коли тому сповнилося три роки, — тобто на сантиметрів два вищий від Оскара. А ось Іоан, що за всіма свідченнями був старший від назаретянина, зріст мав такий самий, як я. Проте вираз обличчя в обох був однаковий — постаречому мудрий, властивий, до речі, й мені, вічному трилітку. Не змінилося нічого. Та й міни в обох були такі самі — хитрющі, як і багато років тому, коли я навідувався до церкви Серця Ісусового разом із бідолашною своєю матусею.

Килимовою доріжкою на сходах усе вище, вище, тільки без отого Introitus. Я перевірив кожну фалду на одязі й своєю барабанною паличкою, куди чутливішою, ніж усі пальці разом, пройшовся розмальованим гіпсом обох голопуцьків — повільно, нічого не проминаючи: стегенця, черевце, руки, полічив жирові складочки, ямочки, зріст був точнісінько, як в Оскара, моя здорова плоть, мої міцні, трохи повнуваті коліна, мої короткі, зате м'язисті руки барабанщика. Та й тримав він їх так само, цей шибеник. Сидить собі на колінах у Діви й здіймає кулачки, так наче надумав постукати в бляшанку, так наче барабанщик уже не Оскар, а Ісус, так наче він тільки й очікував мого барабана, так наче цього разу й справді зібрався видати на бляшанці перед Дівою, Хрестителем і мною щось ритмічне й приємне для вуха.

І я зробив те, що вже робив багато років тому: скинув із себе барабана й поклав собі випробувати Ісуса. Обережно, щоб не завдати шкоди розмальованому гіпсу, я поклав Оскарову біло-червону бляшанку на його рожеві колінця, але зробив це задля власної втіхи, одне слово, не сподіваючись, мов останній дурень, на чудо, радше я хотів увіч переконатися в його неспроможності, бо хоч він і сидів отак, піднісши кулачки, хоч він і мав мої пропорції й мій незмінний зріст, хоч він і був гіпсовий і завиграшки вдавав із себе трирічного, що навіть мені давалося коштом великих зусиль і нестерпних страждань, а барабанити він однаково не вмів, а вмів лише вдавати, нібито вміє, і либонь, міркував собі так: «Ось якби я мав, то теж умів би". А я сказав: «Ти й маєш, а однаково не вмієш», а тоді стромив йому обидві палички, а сам трохи не покотився зо сміху — стромив у його пальчики-сосиски, в усі десять, мовляв, починай, любий Ісусику, розмальований гіпсику, лупи по блясі, а Оскар відійде назад, три східці, з килимка на плити, ну ж бо, барабань, Ісусику, й Оскар усе задкує й задкує. Він хоче поглянути збоку і криво всміхається, бо Ісус сидить собі й сидить, а барабанити не вміє, хоч, може, й хотів би... Мене вже почала гризти, мов шкварку, нудьга, і раптом він як ударить, як забарабанить!

Отож поки ніщо не ворушилося, він і правою, він і лівою, а тоді обома паличками відразу, а потім навхрест, і виходило в нього навіть досить незлецько, а в самого вигляд такий поважний-поважний, і любить побарабанити і так, і сяк, і простенький ритм тримає не гірше, ніж коли переходить на складніший, а тоді раптом кидає клеїти дурня й тримається лише своєї бляшанки, і я вже сприймаю його навіть не як релігійне явище чи як ландскнехта, що не на жарт розійшовся, а з боку суто музичного, не гребує шлягерами, серед усього іншого, що на той час було в моді, видає «Усе минеться», а також — ну звісно! — «Ділі Марлен», неквапно, тільки, може, якось трохи рвучко повертає до мене кучеряву голівку з синіми очима Бронських, досить зверхньо так усміхається, а після цього зводить усі улюблені Оскарові речі в одне попурі: спершу врізає «Чару, чарку, чарочку», мимохідь зачіпає «Розклад уроків», потім цей типчик розігрує, достоту як я, Гьоте проти Распутіна, підіймається зі мною на Ярусну вежу, забирається зі мною під трибуни, ловить вугрів на молу, простує зі мною за труною бідолашної моєї матусі — за труною, що від узголів'я до ніг звужується, і раз по раз, що вражає мене найдужче, пірнає під чотири спідниці моєї бабці Ани Коляйчек.

І тоді Оскар підійшов ближче. Тоді його просто потягло ближче. Тоді йому скортіло ступити на килимову доріжку, бо стояти на кам'яних плитах він уже не хотів. Східці, що вели до вівтаря, передавали Оскара один одному. Так я піднявся нагору до нього, хоч мені краще було б, якби він спустився вниз до мене.

— Ісусе, — згріб я докупи рештки свого голосу, — ми так не домовлялися. Негайно віддай мого барабана! Маєш он свого хреста — і годі з тебе!

Не кидаючи різко барабанити, він дограв до кінця, ретельно, аж надто ретельно склав палички навхрест на бляшанці й, не промовивши жодного слова проти, повернув мені те, що я так легковажно йому позичив.

Я вже хотів був, не дякуючи йому, стрімголов, так наче за мною гнався десяток чортів, кинутися східцями вниз, а тоді й зовсім із цього католицизму, коли це мого плеча торкнувся приємний, хоч і досить владний голос:

— Оскаре, чи ти любиш мене?

Не обертаючись, я кинув через плече:

— Хіба я знаю!

На що він тим самим голосом, анітрохи не підносячи його:

— Оскаре, чи ти любиш мене?

Я різко відказав:

— Мені шкода, але анітрішечки!

Тоді він чіпляється до мене втретє:

— Оскаре, чи ти любиш мене?

Нарешті я повертаюся до Ісуса обличчям:

— Та я тебе ненавиджу, пуцьвірінку, тебе й усі твої витребеньки!

Ця моя відповідь, хоч як дивно, допомагає йому переможно підвести голос. Він підносить указівного пальця, як ото вчителька в народній школі, й дає мені доручення:

— Ти, Оскаре, камінь, і на цьому камені я зведу свою церкву! Ступай за мною!

Уявляєте, як це мене обурило! Від люті мені аж мурашки по шкірі поповзли. Я відламав у нього на нозі гіпсового пальця, проте він уже не рухався.

— Тільки скажи це ще раз, — просичав Оскар, — і я зішкребу з тебе всю фарбу!

Але у відповідь він — ані пари з уст, тільки почулось, як завжди буває в таких випадках, човгання отого старця, що споконвіків никає в усіх церквах. Не помічаючи мене, він уклонився лівому вівтарю, почовгав далі й підійшов уже до Адальберта Празького. Отоді і я подався східцями вниз, із килимової доріжки ступив на кам'яні плити, потім, не озираючись, рушив шаховим візерунком до Марії, яка саме цієї хвилі справно, як я її й навчив, хрестилася по-католицькому.

Я взяв її за руку й підвів до кропильниці, посеред церкви, вже майже біля самого порталу, змусив обернутись обличчям до вівтаря й ще раз перехреститися, одначе сам цього не зробив, ба більше: коли вона надалася була стати навколішки, потяг її з церкви на сонце.

Ще тільки вечоріло. Східних робітниць на залізничному насипу вже не було. Зате перед самим приміським вокзалом маневрував товарняк. У повітрі гронами висіли комарі. Десь угорі забемкали дзвони. Але їхній дзвін потонув у гуркоті маневрового потяга. Комарині грона не розпадалися. Обличчя в Марії було заплакане. Оскар уже ладен був закричати. Що мені діяти з Ісусом? Я вже ладен був дати роботу своєму голосові. Та нащо мені його хрест? Одначе я добре розумів, що мій голос із вікнами в його церкві не впорається. То нехай і далі будує свій храм на людях, які носять ім'я Петро, чи Петрі, чи й геть на східно-прусський манір — Петрікайт.

— Гляди мені, Оскаре, щоб вікна в церкві були цілі! — прошепотів у мені диявол. — Бо він ще занапастить твій голос!

Отож я лише один-однісінький раз крадькома зиркнув угору, зміряв поглядом одне з тих новоготичних вікон і відвів очі, але не заспівав, не послав свій голос услід за поглядом, а поплентав поруч із Марією до підземного переходу попід Бангофштрасе, далі тунелем, де капало на голову, тоді нагору, до Кляйнгамерпарк, праворуч на Марієнштрасе, повз крамницю різника Вольґемута, ліворуч на Ельзенштрасе, через Штрісбах у бік Нового базару, де саме копали водоймище для потреб протиповітряної оборони. Лабесвеґ була вулиця довга, та зрештою ми все ж таки прийшли. Оскар облишив Марію й, подолавши дев'яносто східців, дістався на горище. Тут висіли простирадла, а за ними здіймалися купи піску для тої ж таки протиповітряної оборони, а за піском та відрами, за стосами позв’язуваних старих газет та горами черепиці лежала моя книжка й запасні барабани часів фронтового театру. А в коробці від черевиків — кілька електричних лампочок; вони вже давно згоріли, однак грушоподібної форми не втратили. Оскар узяв одну з них, розітнув її голосом, узяв другу й обернув на скляний порох, третій чистенько відтяв пузату половинку, на четвертій гарненько так виписав слово «ІСУС», після чого й скло, й напис перетворив на порох, хотів був зробити те саме ще раз, але лампочки скінчилися. Виснажений, я сів на купу протиповітряного піску. Виходить, Оскар ще мав свій голос. А Ісус, виходить, мав можливого наступника. Що ж до трясунів, то вони мали стати моїми першими учнями.

Трясуни

Хоч на наступника Христа Оскар не придатний вже через те, що згуртувати навколо себе учнів мені страшенно важко, проте тодішній Ісусів заклик усілякими кружними шляхами досяг моїх вух і таки зробив мене наступником, хай навіть у свого попередника я й не вірив. Та згідно з правилом: хто сумнівається, той вірує, а хто не вірує, той вірує найдовше, я так і не зміг закопати під сумнівами маленьке чудо, явлене особисто мені в церкві Серця Ісусового; ба більше: я навіть спробував підбити Ісуса, щоб він дав свій концерт на барабані ще раз.

Оскар ще багато разів приходив до згаданої цегляної церкви, хоч уже й без Марії. Я знов і знов утікав від матінки Тручинської, яка була прикута до крісла й податися вслід за мною не могла. Чого ж я чекав від Ісуса? Чому я до півночі виснув у лівому нефі, даючи прислужникові замкнути мене? Чому перед лівим вівтарем у Оскара скляніли вуха і дерев'яніли руки й ноги? Адже я, попри вбивче смирення й таке саме вбивче блюзнірство, не чув ні свого барабана, ні Ісусового голосу.

Змилуйся, о Господи! Ніколи в житті не випадало мені чути, щоб я цокотів зубами так, як цокотів ними серед ночі на кам'яних плитах у церкві Серця Ісусового. Який дурень знайшов би торохкало краще, ніж ним був тоді Оскар? Я то імітував фронтову ділянку, суціль заповнену марнотратною кулеметною тріскотнею, то тримав між верхньою й нижньою щелепами ціле правління страхової кампанії вкупі з дівчатами-секретарками й друкарськими машинками. Те цокотіння розліталося навсібіч, і відповіддю на нього було відлуння й оплески. І колони двигтіли від холоду, і на склепіннях виступали сироти, а мій кашель скакав на одній нозі шаховим візерунком кам'яних плит, хресним шляхом — але в зворотний бік, потім із центрального нефа — на хори, шістдесят разів відкашлювався, ціле бахівське товариство, яке не співало, а скорше зійшлося на репетицію кашлю, і коли в мені вже зажевріла надія, що Оскарів кашель перебрався до органних труб і дасть про себе знати аж тоді, як пролунає недільний хорал, кашель раптом почувся в ризниці, а відразу по цьому — з катедри й нарешті стих, покашлюючи, за головним вівтарем, себто позаду отого гімнаста на хресті, хутко викашлявши власну душу. «Звершилося!»— кашляв мій кашель. Але насправді нічого ж не звершилося. Малий Ісус церемонно й зухвало тримав мої палички, тримав на своєму рожевому гіпсі мою бляшанку, тримав — і не барабанив, не підтверджував мені, що я — його наступник. А Оскарові хотілося мати таке підтвердження навіть у письмовому вигляді — письмовий наказ бути наступником Хреста.

Відтоді в мене виробилася звичка — не знаю вже, добра чи погана: коли я оглядаю церкву — будь-яку, нехай і дуже знаменитий собор, то відразу, щойно ступлю на кам'яні плити, навіть коли почуваюсь як-найкраще, в мене починається тривалий кашель, що, залежно від того, в якому стилі зведено церкву, яка вона заввишки й завширшки, лунає по-готичному, по-романському чи й по-бароковому й навіть через багато років допомагає мені відтворити на Оскаровому барабані Оскарів кашель, що нападав на мене в ульмському чи в шпайєрському катедральних соборах. Але тоді, в середині серпня, коли я підпав під могильно-холодний вплив католицизму, мріяти про туризм та відвідання храмів у далеких країнах можна було лише тоді, коли ти, вдягнувши військову форму, брав участь у запланованих відступах і, можливо, навіть записував у своєму похідному щоденничку: «Сьогодні залишили Орв'єто. Дивовижний церковний фасад. Після війни приїхати з Монікою й оглянути ближче».

Учащати до церкви мені було не важко, адже вдома мене нічого не тримало. Щоправда, вдома була Марія. Але Марія мала свого Мацерата. Щоправда, вдома був мій син Курт. Але той шибеник з дня на день робився чимдалі нестерпнішим — сипав мені межи очі піском, дряпав мене так, що аж ламав собі нігті об мою батьківську плоть. А кулаки перед моїм носом синочок стискав так, що на пальцях аж біліли кісточки, і досить було мені побачити двійко тих забіякуватих близнят, як з носа в мене відразу чвиркала кров.

Ви не повірите, але Мацерат за мене заступався — незграбно, однак досить щиро. Оскар із подивом терпів, коли цей досі байдужий йому чоловік брав його собі на коліна, притискав, розглядав і одного разу навіть поцілував, а тоді пустив сльозу й сказав, звертаючись радше до себе, ніж до Марії:

— Ні, не буде по-їхньому. Не гоже ж рідного сина... Та нехай він хоч десять разів, і нехай усі лікарі кажуть те саме... То вони просто так пишуть. Либонь, своїх дітей не мають.

Марія, що саме сиділа за столом і, як і щовечора, наліплювала харчові талони на старі газети, звела очі.

— Та вгамуйся, Аїльфреде. Ти балакаєш так, буцімто мені це байдуже. Та коли вже вони кажуть, що тепер усі так роблять, то вже й не знаю, як воно ліпше.

Мацерат тицьнув вказівним пальцем на піаніно, яке, відколи померла моя бідолашна матуся, про музику й думати вже забуло.

— Аґнес цього й сама повік не зробила б, і комусь не дала б зробити!

Марія подивилася на піаніно, звела плечі й опустила їх аж тоді, як промовила:

— Воно й не дивно, Аґнес-бо — мати й завше сподівалася, либонь, що, може ж, він колись та оклигає. Але ж ти сам бачиш: краще йому не стає, його звідусіль виштурхають та виганяють, і жити він, як усі, не годен, і померти теж.

Чи не наснажував Мацерата портрет Бетговена, який і досі висів над піаніно й похмуро видивлявся на похмурого Гітлера?

— Ні! — крикнув Мацерат. — Ніколи!

І гупнув кулаком по столу, просто по ще вологих, липких газетних аркушах, а тоді звелів Марії подати листа від директора закладу. Він прочитав того листа один раз, потім другий, потім ще і ще, а відтак порвав і розкидав клаптики серед талонів на хліб, на жири, на інші харчі, талони для транзитників, для тих, хто працює на тяжких роботах і для тих, хто працює на особливо тяжких роботах, а також серед талонів для майбутніх матерів і матерів-годувальниць. І хоч Оскар завдяки Мацератові й не попав до рук тих лікарів, але відтоді він уяляв собі, та й уявляє донині, щойно на очі йому трапиться Марія, на диво чудову клініку серед високогірного роздолля, а в тій клініці — світла, по-сучасному привітна операційна зала, бачить, як перед її оббитими дверима Марія, несміливо, однак довірливо всміхаючись, передає мене першокласним лікарям, що так само, викликаючи довіру, всміхаються й під своїми стерильними білими фартухами тримають першокласні шприци, які викликають довіру й дуже швидко дають результат. Отже, мене покинув увесь світ, і лише тінь моєї бідолашної матусі, тінь, що падала Мацератові на пальці й сковувала їх щоразу, коли він уже ладен був підписати листа від міністерства охорони здоров'я, багато разів ставала на заваді тому, щоб я, всіма покинутий, покинув цей світ.

Оскар не хотів бути невдячним. Я мав іще барабана. А ще я мав голос, який навряд чи може запропонувати щось новеньке вам, хто знає про всі мої звитяги над склом, і який тим із вас, хто любить розмаїття, либонь, уже й набрид. Але для мене Оскарів голос на додачу до барабана був вічно живим підтвердженням мого існування. Бо поки я трощив своїм співом скло, я існував, поки мій спрямований подих позбавляв подиху скла, в мені ще жевріло життя.

Оскар співав тоді багато. Співав до відчаю багато. Щоразу, виходячи пізньої ночи з церкви Серця Ісусового, я щось та трощив своїм голосом. Я йшов додому й нічого такого навіть не шукав, а просто вибирав якесь погано затемнене віконце десь у мансарді чи якийсь вуличний ліхтар, що був зафарбований синьою фарбою й блимав собі відповідно до правил протиповітряної оборони. І щоразу, повертаючись із церкви додому, я вибирав інший шлях. Якось Оскар рушив до Марієнштрасе через Антон-Мьолєр-веґ. Іншим разом він попростував по Упгаґенвеґ, навколо гімназії Конрада, змусив деренчати її засклений портал і через райхсколонію вийшов на Макс-Гальбе-плац. Коли одного з останніх днів у серпні я дістався до церкви надто пізно й побачив, що портал уже замкнено, то вирішив зробити на зворотному шляху більший гак, щоб дати вилитися своєму розчаруванню. Я подався вздовж Бангофштрасе, вколошкуючи дорогою кожен третій вуличний ліхтар, за Кінопалацом повернув праворуч в Адольф-Гітлер-штрасе, ряди вікон у піхотних казармах по ліву руч лишив цілими, однак зігнав злість на майже порожньому трамваї, що їхав назустріч з Оліви, — «посклив» усі його підсліпуваті, затемнені шибки з лівого боку.

Проте своєму успіху Оскар аж такого значення не надав, він просто змусив трамвай заскреготати й зупинитися, змусив пасажирів повиходити, вилаятись і посідати знов, а сам тим часом уже шукав для своєї люті щось на десерт — якусь лакоминку в ті такі бідні на лакоминки часи — й зупинився в своїх шнурованих черевиках аж тоді, коли дістався до околиці ланґфурського передмістя і біля столярні Берендта в місячному сяйві побачив перед великим барачним селищем аеродрому головну будівлю шоколадної фабрики «Балтик».

Але я був уже не такий лютий, щоб у випробуваний спосіб відрекомендуватися фабриці відразу. Я поклав собі не поспішати й перелічив іще вікна, що їх уже полічив місяць, мої підрахунки збіглися з його, отож виставу можна було розпочинати. Однак спершу мені кортіло довідатись, що то за підлітки йшли за мною назирці від самого Гохштріса — а може, вони вчепилися за мною ще під каштанами на Бангофштрасе. Щонайменше шестеро чи семеро їх стовбичили на трамайній зупинці Гоенфрідберґервеґ: одні під дашком, інші — перед ним. А ще п'ятьох я помітив за крайніми деревами край шосе на Сопот.

Я вже хотів був відкласти свій візит на шоколадну фабрику, обійти тих хлопців десятою дорогою й кружними шляхами — через залізничний міст, уздовж аеродрому, через дачне селище — прослизнути до акціонерної броварні на Кляйнгамервеґ, коли це Оскар уже на мосту почув якийсь пересвист, схожий на умовні сиґнали. Сумніву не було: вся ця метушня стосується мене.

За таких обставин, у той короткий проміжок часу, коли переслідувачів уже виявлено, а полювання ще не розпочалося, можна спокійно і з насолодою перебрати останні можливості врятуватися. Отже, Оскар міг на все горло закричати «мамо» або «тату». Так я привернув би увагу нехай не всіх, але бодай одного поліцейського. А якщо взяти ще до уваги мій зріст, то я запевно заручився б підтримкою дорослих. Проте Оскар вирішив бути послідовним, що з ним іноді траплялося, й відмовитись від допомоги і дорослих перехожих, і поліцейського. Цікавість і почуття власної гідности взяли гору, й він поклав собі: хай буде, що буде. І зробив найбільшу дурницю, яку можна було зробити: я спробував знайти дірку в просмоленому паркані навколо території шоколадної фабрики, але не знайшов, а тим часом помітив, що ті хлопці вже повиходили з-під дашка на трамвайній зупинці і з-під дерев на Сопотському шосе. Оскар — далі вздовж паркану. Хлопці вже спустилися з мосту, а дірка в паркані все не траплялася. Мої переслідувачі підходили не дуже швидко, радше перевальцем і поодинці, й Оскар міг шукати далі; вони дали мені саме стільки часу, скільки треба, щоб знайти в паркані дірку; та коли я зрештою дійшов до того місця, де в паркані бракувало однієї-однісінької штахетини, і, розпанахавши на собі одяг, проліз у шпарину, по той бік паркану мене вже очікувало четверо парубків у вітровках. Вони стояли, поховавши свої лапища до кишень лижних штанів.

Я зметикував відразу: в моєму становищі вже нічого не зміниш, і спершу заходився шукати те місце на своєму одязі, яке розпанахав, коли пролазив крізь шпарину в паркані. Воно виявилася ззаду на штанях, на правій сідниці. Розчепіривши пальці, я чвертю зміряв дірку, зрозумів, що вона, на жаль, аж надто велика, проте напустив на себе байдужого вигляду й не поспішав підводити погляд, поки всі хлопці з трамвайної зупинки, шосе і мосту поперелазять через паркан, бо шпарина в паркані була для них завузька.

А було це в один з останніх днів серпня. Місяць час від часу ховався за хмари. Хлопців я налічив душ двадцять. Молодшим — десь по чотирнадцять, старшим — по шістнадять чи й по сімнадцять. У сорок четвертому літо стояло тепле, сухе. Четверо зі старших гицлів були у формі юних помічників військ протиповітряної оборони. А ще я пригадую, що в сорок четвертому було поліття на вишні. Хлопці невеличкими гуртами оточили Оскара, стиха перемовлялися жаргоном, зрозуміти який я й не намагався. А ще вони називали один одного якимись дивними прізвиськами, і декотрі з них я запам'ятав. Скажімо, одного десь так п'ятнадцятирічного хлопчину, що мав трохи імлисті, як у сарни, очі, називали то Торохтій, а то іноді Молотило. Той, що стояв поруч із ним, був Путя. Найменшого шалапута — найменший він був на зріст, однак запевне не віком, — шепелявого, з випнутою спідньою губою, прозивали Вуглекрадом. До одного з юних зенітників зверталися на ім'я Містер, ще одного називали — і досить-таки влучно — Суповою Куркою; траплялися імена й історичні: наприклад, Лев'яче Серце; один блідуватий парубійко — Синя Борода; розчув я й деякі добре знайомі мені імена, приміром, Тотіла й Тея, а також такі досить зухвалі, як Велізарій і Нарсес. Смаженого Осетра, що був у величезному велюровому капелюсі з ум'ятим усередину верхом і в надто довгому плащі, я розглядав уважніше, ніж решту хлопців: попри свої шістнадцять рочків, він вочевидь був у цій компанії ватажком.

На Оскара ніхто не звертав уваги — хотіли, мабуть, доконати його оцим очікуванням, — отож я, почасти задля розваги, почасти зі злости на самого себе за те, що пустився на таку вочевидь дитячу романтику, стомлено сів на барабана, звів очі на майже повний місяць і спробував бодай трохи своїх думок присвятити церкві Серця Ісусового.

Може, саме сьогодні він би забарабанив чи промовив хоч слівце? А я сиджу тут, у дворі шоколадної фабрики, й бавлюся в розбійницькі ігри оцих лицарів круглого столу! Може, він там на мене чекає й має намір після короткого вступу на барабані знов розтулити вуста й уже виразніше проголосити мене своїм наступником? А тепер він розчарований, що я не прийшов, і запевне сидить та гордовито супить брови. Цікаво, що подумав би Ісус про цих хлопців? І що тепер має робити з цією ватагою Оскар — його подоба, його наступник і заступник? Чи можна йому звернутися до цих підлітків, які обзивають себе Путею, Торохтієм, Синьою Бородою, Вутлекрадом і Смаженим Осетром, зі словами Ісуса: «Пустіть діток і не бороніть їм приходити до мене!»?

Смажений Осетер ступив ближче. Поруч із ним — Вутлекрад, його права рука.

Смажений Осетер:

— Устань!

Поглядом Оскар був іще десь на місяці, думками — в лівому нефі церкви Серця Ісусового, тож він не встав, і Вуглекрад на знак Смаженого Осетра вибив з-під мене барабана.

Випроставшись, я взяв бляшанку й сховав її під курточку, ближче до тіла, щоб її не пошкодили ще дужче.

«А цей Смажений Осетер — типчик вродливий, — подумав Оскар. — Щоправда, очі посаджені надто глибоко й надто близько одне від одного, зате нижня частина обличчя досить жвава й метикувата».

— Звідки це ти чимчикуєш?

Отже, зараз присікаються; таке привітання було мені не до шмиги, тож я знову звів очі на нічне світило, уявивши собі, що місяць — адже він ладен терпіти що завгодно — то барабан, і аж усміхнувся, так здивувала мене невибаглива власна манія величі.

— Осетре, він ще й зуби шкірить!

Вуглекрад, не спускаючи з мене очей, запропонував своєму шефові, як він висловився, «потрясти». Ті, що стояли збоку, — прищуватий Лев'яче Серце, Містер, Торохтій і Путя — теж були за те, щоб «потрясти».

Так само видивляючись на місяць, я літера по літері перебрав у думці слово «потрясти». Нічогеньке слівце, тільки нічого приємного воно мені не віщувало, це вже запевне.

— Тут я вирішую, коли трясти! — урвав Осетер буркотіння своєї ватаги, а тоді знов до мене: — Ми тебе досить частенько бачимо на Бангофштрасе. Що ти там робиш? Звідки це ти чимчикуєш?

Двоє запитань одразу. Оскар, якщо він і далі хотів лишатися господарем становища, мав відповісти принаймні на одне з них. Отож я відвів погляд від місяця, поглянув на Смаженого Осетра своїми синіми магнетичними очима й спокійно мовив:

— Із церкви.

Позад Осетрового плаща почулося тихе бурмотіння. Видко, там коментували мою відповідь. Вуглекрад здогадався, що я маю на увазі церкву Серця Ісусового.

— Як тебе звати?

Про це вони мали запитати. Коли зустрічаються, таке запитання неминуче. У спілкуванні між людьми воно посідає важливе місце. З відповіді на це запитання живуть багато й довгих, і коротких п'єс, а також опер — узяти хоч би того ж таки Лоенґріна.

Я дочекався, поки з-поміж двох хмар вигляне місяць, дав йому відбитися — це тривало саме стільки часу, скільки потрібно для того, щоб з'їсти три ложки супу, — в моїх синіх очах і подіяти на Смаженого Осетра, а тоді промовив, заздрячи впливу цього слова, бо ім'я «Оскар» не викликало б у них нічого, крім хихотіння, — отож я промовив:

— Мене звати Ісус.

Запала тривала мовчанка. Нарешті Вуглекрад прокашлявся:

— Усе ж таки, шефе, його треба потрясти!

За те, щоб Оскара потрясти, був не лише Вуглекрад. Смажений Осетер, ляснувши пальцями, дав дозвіл починати, і Вуглекрад схопив мене, притис кісточки пальців до мого правого плеча й заходився ними крутити — швидко, завзято й боляче, поки Осетер, ще раз ляснуши пальцями, спинив його. То ось що таке «потрясти».

— Ну, то як тебе звати тепер?

Шеф у велюровому капелюсі вдав, ніби йому все це набридло, зробив із мого правого боку боксерський рух, від чого його надто довгий рукав з'їхав на зап'ясток і в місячному сяйві зблиснув наручний годинник, а з лівого кудись повз мене прошепотів:

— Даю хвилину на роздуми. Потім Смажений Осетер скаже: «Годі!»

Отже, принаймні одну хвилину Оскар міг безкарно дивитися на місяць, шукати виходу в його кратерах і обмірковувати своє рішення стати наступником Христа. А позаяк слівце «годі» мені припало не до смаку, до того я аж ніяк не хотів, щоб ці песиголовці диктували мені за своїм годинником, коли й що робити, то секунд за тридцять п'ять Оскар сказав:

— Я — Ісус.

Те, що сталося потім, справило ефектне враження, хоч постановка тієї сцени була й не моя. Відразу після того, як я вдруге проголосив себе наступником Христа, і перше ніж Смажений Осетер устиг ляснути пальцями, а Вуглекрад — розпочати мене «трясти», завила сирена повітряної тривоги.

Оскар мовив «Ісус», знову набрав повітря, і сирени потвердили мої слова одна за одною — спершу та, що по сусідству, на аеродромі, потім та, що на головній будівлі піхотної казарми в Гохштрісі, далі — сирена на даху гімназії Горста Веселя, що під самим Ланґфурським лісом, сирена на універмазі у Штернфельді й уже зовсім далеко від Гінденбурґалєе — сирена Вищої технічної школи. Потрібен був певний час, поки всі сирени в передмісті сприйняли проголошену мною радісну звістку й протягло, настійно, немовби архангельські сурми, змусили ніч спухнути і стухнути, сни — замигати й розпастися, проникли у вуха тих, хто спав, а місяцеві, на якого не можна було вплинути ніяк, надали лиховісної ваги небесного світила, не підвладного жодному затемненню.

Та коли Оскар повітряну тривогу зрозумів як цілковиту підтримку собі, то Смаженого Осетра сирени змусили занервувати. Адже декого з його ватаги ця тривога стосувалася безпосердньо, й вона нагадала хлопцям про їхні службові обов'язки. Отож чотирьох юних зенітників йому довелося відпустити до їхніх батарей просто через паркан, на позиції вісім-кома-вісім між трамвайним депо й аеродромом. Троє, зокрема й Велізарій, мали бути на протиповітряному чергуванні в гімназії Конрада, тобто теж мусили відразу бігти. А решту, душ п'ятнадцять, він затримав біля себе й, позаяк у небі нічого не відбувалося, повернувся до свого допиту:

— Виходить, ти, якщо ми правильно зрозуміли, — Ісус... Та облишмо про це. Ще одне запитання: як це ти робиш із ліхтарями й шибками? Тільки не викручуйся, ми все знаємо!

Знати вони, звісно, нічого не знали. Одначе те, на що здатний мій госос, їм там чи там, певна річ, випадало бачити. Оскар сказав собі бути трохи поблажливішим до цих недолітків, яких нині коротко й недвозначно назвали б хуліганами. Я спробував вибачити їм за їхнє відверте й досить незграбне заповзяття й поставитися до них об'єктивно. Отже, це були сумнозвісні «трясуни», про яких уже кілька тижнів гуло все місто, — ватага підлітків, що за ними полювала кримінальна поліція й численні патрулі гітлерюґенду. Як виявилося згодом — гімназисти з гімназії Конрада, школи Петрі й школи Горста Веселя. Орудувала й ще одна ватага «трясунів», у Нойфарвасері, якою заправляли також гімназисти, але складалася вона на добрих дві третини з учнів із Шіхауської верфі та вагоноремонтного заводу. Спільно обидві групи працювали рідко, власне, лише тоді, коли від Шахауґасе прочісували вночі Штефенспарк і Гінденбурґалєе в пошуках фюрерок із Спілки німецьких дівчат, які після вечірніх навчань поверталися з Молодіжного центру на Бішофсберґ додому. Сутичок між собою групи якомога уникали, сфери діяльности вони суворо поділили, й у ватажку нойфарвасерців Смажений Осетер бачив скоріше свого товариша, ніж суперника. Трясуни були проти всіх і всього. Вони оббирали штаби гітлерюґенду, полювали за орденами й військовими відзнаками фронтовиків, що кохалися в парках зі своїми дівчатами, крали на зенітних батареях зброю, набої й бензин за сприяння своїх побратимів — юних зенітників і від самого початку виношували план здійснити великий напад на господарське управління.

Оскар ні про саму організацію, ні про плани трясунів нічого не знав і, як йому здавалось, усіма покинутий, нещасний, сподівався відчути себе серед цих підлітків у безпеці. У глибині душі я вже був із хлопцями заодно, махнув рукою на надто велику різницю у віці — мені скоро мало сповнитися двадцять — і сказав собі: «Чом би тобі не дати хлопцям зразок свого мистецтва? Підлітки завше допитливі. Ти ж бо також мав колись і п'ятнадцять, і шістнадцять. Покажи їм, як це робиться, продемонструй що-небудь. Вони будуть від тебе в захваті, а може, колись навіть слухатимуться тебе. Ти легко можеш випробувати на них свій вплив, відшліфований багатющим досвідом, отож іди за своїм покликанням уже тепер, збери довкола себе учнів і стань наступником Христа!»

Смажений Осетер, мабуть, здогадувався, що замисливсь я не просто так. Він мене не квапив, і я був йому за це вдячний. Кінець серпня. Місячна, майже безхмарна ніч. Повітряна тривога. Два-три прожектори на березі. Мабуть, літак-розвідник. Саме в ті дні довелося залишати Париж. Напроти мене — головна будівля шоколадної фабрики «Балтик», десятки вікон. Після тривалого маршу група військ «Центр» зупинилася на Віслі. «Балтик» на роздрібну торгівлю вже не працювала, а виробляла шоколад лише для авіації. Тож Оскар мусив змиритись і з тим, що тепер під Ейфелевою вежею вигулюють свої американські мундири солдати генерала Патена. Усвідомлення цього завдало мені болю, і Оскар підніс одну барабанну паличку. Стільки годин укупі з Розвітою! І Смажений Осетер завважив мій рух, його погляд простежив за паличкою, потім ковзнув у бік фабрики. Поки в Тихому океані серед білого дня очищали від японців невеличкий острівець, тут у всіх фабричних вікнах водночас відбивався місяць. І Оскар промовив до всіх, хто бажав його слухати:

— Зараз Ісус розітне голосом скло.

Не встиг я впоратися з першими трьома шибками, як десь високо над головою в мене загула муха. Коли місячне сяйво погасло у ще двох шибках, я подумав: «Либонь, та муха здихає, коли так розгулася». Потім я пофарбував своїм голосом у чорне решту вікон на горішньому поверсі фабричної будівлі, переконався, що більшість прожекторів страждають недокрів'ям, а тоді постирав і з вікон середнього та нижнього поверхів відблиски вогнів, що спалахували, схоже, на батареї поблизу Нарвікського складу. Спершу стрілянину зчинили берегові батареї, потім я покінчив із середнім поверхом. Відразу по цьому наказ відкрити вогонь дістали батареї в Старій Шотландії, Пелонкені й Шелмюлі. На нижньому поверсі було троє вікон, і нічні штурмовики, злетівши з аеродрому, шугнули просто над фабрикою. Не встиг я попорати нижній поверх, як зенітки змовкли, полишивши нічним винищувачам збивати чотиримоторного бомбардувальника далекої дії, що його над Олівою вже взяли в кільце одночасно три прожектори.

Позаяк мій номер збігся в часі з ефектними зусиллями протиповітряної оборони, то спершу Оскар потерпав, що хлопці не знатимуть, куди дивитись, а то й узагалі замість фабрики стежитимуть за нічним небом.

Тим дужче я здивувався, коли після того, як справу було зроблено, вся ватага так і лишилася стояти перед фабрикою, що тепер зосталася без шибок. Навіть коли неподалік, на Гоенфрідберґервеґ, почулися вигуки «браво!» й пролунали оплески, як у театрі, — бомбардувальника все ж таки пощастило підбити, і він, загорівшись (неабияке видовище!) радше впав, ніж приземлився в Єшкентальському лісі, — тільки дехто з ватаги, зокрема й Путя, пішов від фабрики, що зяяла сліпими вікнами. Проте ні Смаженого Осетра, ні Вутлекрада — а цікавили мене, власне, саме вони — збитий літак не обходив.

Опісля на небі лишилися, як і доти, тільки місяць та сякі-такі зорі. Нічні винищувачі посідали. Десь далеко завила пожежна сирена. І тоді Смажений Осетер обернувся до мене, показав свій завжди зневажливо скривлений рот, знову зробив той самий боксерський рух, внаслідок якого з-під задовгого рукава виглянув годинник, скинув його, подав мені — мовчки, проте важко сопучи, — хотів був щось сказати, але спершу мусив перечекати, поки стихнуть, сповістивши про відбій, сирени, й нарешті під оплески своєї команди заявив:

— Гаразд, Ісусе. Якщо хочеш, ми тебе приймемо, будеш із нами. Ми — трясуни, якщо це тобі щось каже.

Оскар зважив у долоні наручного годинника й передарував цю досить вишукану річ зі світним циферблатом, що показував нуль годин і двадцять три хвилини, хлопчині, якого називали Вутлекрадом. Той запитливо звів очі на свого шефа. Смажений Осетер кивнув головою на знак згоди. І тоді Оскар, поправивши барабана на зворотний шлях, сказав:

— Ісус поведе вас. Ідіть за мною!

Різдвяна вистава

Тоді часто можна було почути про якусь чудозброю й остаточну перемогу. Ми, трясуни, не розмовляли ні про одне, ні про друге, хоч насправді ту чудозброю мали.

Коли Оскар перейняв на себе оруду над ватагою, в якій налічувалося душ тридцять-сорок, я попросив Смаженого Осетра насамперед познайомити мене з ватажком нойфарвасерської групи. Мокроступа, кульгавого хлопця років сімнадцяти, сина високого чиновника з Нойфарвасерського лоцманського управління, через фізичну ваду — права нога в нього була на два сантиметри коротша від лівої — не взяли ні в солдати, ні в юні помічники зенітників. І хоч цей Мокроступ свою кульгавість самовпевнено й навіть підкреслено виставляв напоказ, хлопець він був загалом сором'язливий і розмовляв дуже тихо. Цього юнака, з вуст якого ніколи не сходила лукава усмішка, вважали найкращим учнем у випускному класі гімназії Конрада, і він мав усі шанси — якщо, звичайно, російська армія не виступить із запереченням — зразково скласти іспити на атестат зрілости. Мокроступ мріяв вивчати філософію.

Так само беззастережно, як мене поважав Смажений Осетер, кульгавий бачив у мені Ісуса, що веде за собою трясунів. Від самого початку Оскар зажадав від обох показати йому склад і касу, позаяк усю свою здобич, награбовану в набігах, обидві групи зберігали в одному підвалі. Той підвал, просторий і сухий, містився під розкішною й тихою віллою на Єшкенталєрвеґ у Аанґфурі. На цій ділянці, оброслій зусібіч різноманітними виткими рослинами й завдяки трохи похилому лужку ніби відгородженій від вулиці, мешкали Путині батько й мати на прізвище фон Путкамер; правильніше сказати, пан Путкамер, чоловік померансько-польсько-прусського походження й кавалер Рицарського хреста, саме перебував у чудовій країні Франції, де командував дивізією, а пані Елізабет фон Путкамер, жінка, навпаки, хвороблива, вже багато місяців була у

Верхній Баварії — нібито там лікувалася. Вольфґанґ фон Путкамер, якого трясуни називали просто Путя, був у віллі повновладний господар, бо ту стару, майже глуху служницю, що мешкала на горішньому поверсі й дбала про молодого пана, бачити нам ніколи не випадало — до підвалу ми проникали через пральню.

На складі стояли гори консервних бляшанок і тютюнових виробів, лежали сувої парашутного шовку. З однієї полиці звисало десятків зо два офіцерських годинників, що їх Путя за наказом Смаженого Осетра мав регулярно заводити й пильнувати, щоб усі вони показували той самий час. Окрім того, він повинен був чистити два автомати, штурмову гвинтівку й пістолети. Мені показали фаустпатрона, набої до автоматів і двадцять п'ять гранат. Усе це, а також цілий ряд каністр із бензином, призначалося для нападу на господарське управління. Тому перший Оскарів наказ, який я виголосив уже як Ісус, був: «Зброю й набої закопати в саду. Бойки здати Ісусові. У нас зброя інша!»

Коли хлопці підвели мене до коробки з-під сиґарет, наповненої краденими орденами й усілякими почесними відзнаками, я всміхнувся й дозволив їм лишити ті цяцьки собі. Одначе треба було все ж таки забрати в них і ножі десантників. Згодом хлопці пустили ті кинджалики в хід, адже їх так зручно було тримати в руці, й вони ніби аж просилися, щоб ними скористатись.

І нарешті мені принесли касу. Оскар звелів полічити гроші, перелічив сам і сказав записати: дві тисячі чотириста двадцять рейхсмарок. Це було на початку вересня сорок четвертого. А коли в середині січня сорок п'ятого Конєв і Жуков здійснили прорив на Віслі, ми зрозуміли, що всю ту готівку треба здати. Путя приніс каяття, і на стіл Верховного земельного суду в пачках і купами лягло тридцять шість тисяч райхсмарок.

Поки тривали наші акції, Оскар, відповідно до своєї вдачі, тримався в тіні. Удень я переважно сам, а якщо й не сам, ти лише в супроводі Смаженого Осетра вишукував ціль, варту нічного нападу, потім передавав Смаженому Осетру або Мокроступові організаційну частину, а сам, не виходячи з помешкання матінки Тручинської, пізньої ночі з вікна спальні з відстані, більшої, ніж будь-коли доти, розтинав своїм голосом — ось я й назвав її, нашу чудо-зброю, — вікна на перших поверхах, де містилися численні партійні відділення, надвірне вікно однієї друкарні, де друкували харчові талони, а якось, тільки у відповідь на побажання хлопців і проти власної волі, шибки на кухні в одного вчителя середньої школи, якому трясуни хотіли помститися.

Це було вже в листопаді. На Англію летіли Фау-1 і Фау-2, а я послав свій голос понад усім Ланґфуром, уздовж дерев на Гінденбурґалєе, через вокзал, Старе місто й Праве місто, і він дістався до Фляйшерґасе, знайшов там музей, допоміг хлопцям забратися в нього й шукати Ніобу, галіонну дерев'яну фіґуру.

Фігури вони не знайшли. А поруч зі мною в кріслі важко сиділа матінка Тручинська; голова в неї погойдувалась, і все ж таки ми з цією жінкою робили одну справу, бо поки Оскар долав відстань своїм голосом, вона долала відстань своїми думками, відшукувала в небі свого синочка Герберта, а на центральній ділянці групи військ «Центр» — свого синочка Фріца. Та й старшу доньку Густу, яка на початку сорок четвертого вийшла заміж і перебралася до Рейнської области, їй теж доводилося розшукувати в далекому Дюсельдорфі, бо саме там було помешкання обер-кельнера Кьостнера; тепер доля закинула його до Курляндії, отож Густа мала змогу пізнавати його і втішатися ним якихось два тижні, поки він був у відпустці.

Це були мирні вечори. Оскар сидів біля ніг у матінки Тручинської, трохи імпровізував на барабані, потім діставав із духовки в кахельній грубі зморшкувате печене яблуко, які їдять беззубі баби й діти, зникав у темній спальні, відводив на вікні чорний папір для затемнення, ледь прочиняв вікно, впускав до кімнати трішечки ночі й морозу і цілеспрямовано посилав свій далекосяглий голос — тільки не до тремтливої зірки, та й на Молочному Шляху йому не було чого робити, а посилав він голос на Вінтерфельдплац, а там не до радіостанції, а до отієї коробки навпроти, де містилися один побіля одного кабінети окружного проводу гітлерюґенду.

Коли погода стояла ясна, мені досить було попрацювати якусь хвилинку, не довше. Тим часом печене яблуко трохи хололо на прочиненому вікні. Жуючи, я повертався до матінки Тручинської та свого барабана, невдовзі лягав спати, не маючи сумніву, що трясуни, поки Оскар спить, ім’ям Ісуса грабують партійні каси, крадуть віддруковані харчові талони й — що було ще важливіше — службові печатки, чисті бланки та списки гітлерюґендівських патрулів.

З підробними паперами я поблажливо давав Смаженому Осетрові й Мокроступові виробляти все, що їм заманеться. Головним ворогом у ватаги були патрулі. То нехай хлопці й виловлюють своїх противників скільки душа забажає, нехай їх трясуть, нехай, як висловлювався й робив Вутлекрад, полірують їм яйця!

Від цих заходів, які були ще тільки увертюрою і справжніх моїх планів не виказували, я тримався збоку й не можу стверджувати, трясуни то чи не трясуни у вересні сорок четвертого зв'язали двох великих цабе з патрульної служби, зокрема й Гельмута Найтберґа, якого всі жахалися, й утопили в Мотлау, трохи вище від Коров'ячого мосту.

А ось те, нібито трясуни, як подейкували згодом, підтримували зв'язки з піратською групою «Едельвейс» із Кьольна на Райні, нібито польські партизани з Тухельського бору якось впливали на наші дії, ба навіть керували ними, я, хто стояв на чолі ватаги в двох особах — Оскара й Ісуса — хочу рішуче заперечити й назвати просто баєчкою.

На процесі нам намагалися накинути також зв'язки зі злочинцями й змовниками, які готували замах двадцятого липня, — тільки через те, що Путин батько, Август фон Путкамер, був у дуже тісних взаєминах із фельдмаршалом Ромелем і наклав на себе руки. Путя, хто за всю війну бачив батька разів, може, чотири-п'ять, до того ж мимохідь і щоразу з новими погонами, довідався про цю, по суті, байдужу нам офіцерську історію вже аж на процесі і розплакався так жалюгідно й ганебно, що Вутлекрадові, який сидів поруч із хлопчиною, довелося на очах у суддів добряче його трясонути.

Лиш один-однісінький раз за весь час нашої діяльности дорослі спробували встановити з нами контакт. Робітники з верфи — як я відразу запідозрив, комуністичної закваски — надумали через наших учнів із Шіхауської верфи зміцнити там свій вплив, а з нас зробити таке собі червоне підпілля. Ті учні не дуже й заперечували. А ось гімназисти рішуче відкинули будь-які політичні тенденції. Юний помічник зенітників Містер, цинік і теоретик трясунів, на одному із зібрань ватаги свою думку висловив так:

— З партіями ми взагалі не маємо нічого спільного, ми боремося проти наших батьків, матерів та решти дорослих, цілком незалежно від того, за що вони чи проти чого.

І хоч Містер таки добряче перебільшував, усі гімназисти однаково його підтримали, й у ватазі трясунів дійшло до розколу. Учні з Шіхауської верфи — і я з цього приводу дуже шкодую, бо хлопці вони були тямущі — заснували свою спілку й далі називали себе трясунами, незважаючи на те, що Смажений Осетер і Мокроступ проти цього заперечували. На процесі — бо їхня лавочка накрилася разом із нашою — їх звинуватили в тому, що на території верфи вони підпалили плавучу базу підводних човнів. У вогні жахливою смертю загинула понад сотня підводників і морських курсантів, що проходили там курс підготовки. Пожежа спалахнула на палубі й не дала команді, що спала в каютах унизу, вибратися нагору, а коли курсанти, яким ледве сповнилося по вісімнадцять років, спробували повискакувати крізь ілюмінатори й урятуватись у воді, то позастрягали сідницями, вогонь, що тим часом швидко розгорівся, охопив їх ззаду, і бідолах довелося пристрілювати з моторних баркасів, бо кричали вони надто гучно й довго.

Пожежу влаштовували не ми. Може, це зробили учні з Шіхауської верфи, а може, люди із союзу «Вестерланд». Трясуни не були паліями, хоч я, їхній духовний проводир, цілком міг успадкувати від свого діда Коляйчека пристрасть усе палити.

Я добре пригадую одного монтера, якого з німецьких верфей у Кілі перевели на Шіхауську. Він навідався до нас незадовго до того, як ватага розкололась. До нашого підвалу у віллі Путкамерів його привели Еріх і Горст Піцґери, сини одного докера. Той монтер уважно оглянув наш склад, пошкодував, що нема пристойної зброї, потім, хоч і не відразу, похвалив нас, а тоді поцікавився, хто заправляє ватагою. І коли Смажений Осетер не вагаючись, а Мокроступ трохи повагавшись, показали на мене, наш гість вибухнув таким тривалим і таким пихатим реготом, що Оскар ледве не звелів передати його до рук трясунів.

— А це що за гномик? — звернувся він до Мокроступа, показуючи на мене пальцем через плече.

Та не встиг Мокроступ, розгублено всміхаючись, щось відповісти, як Смажений Осетер спокійно — так спокійно, що аж страшно стало, — промовив:

— Це наш Ісус.

Монтер, якого звали Вальтер, цього слова просто не міг терпіти, він навіть дозволив собі — і то в нашому підвалі! — розгніватись:

— Слухайте, ви бодай що-небудь у політиці тямите? Чи ви тут усі — служки церковні й розучуєте різдвяну виставу з народженням Ісусика?

Смажений Осетер розчахнув двері підвалу, дав знак Вутлекрадові, у того з рукава куртки ту ж мить вискочило лезо ножа парашутистів-десантників, і він, звертаючись швидше до ватаги, ніж до монтера, сказав:

— Атож, ми церковні служки і розучуємо тут різдвяну виставу.

Однак боляче панові монтеру не зробили. Просто йому зав'язали очі й вивели його з вілли. А невдовзі ми лишилися самі, бо учні з Шіхауської верфи від нас відкололися, під орудою того монтера збили власне кодло, і я не маю сумніву, що плавучу базу підводного флоту підпалили саме вони.

А Смажений Осетер дав тому монтерові, на мою думку, таки слушну відповідь. Політика нас не цікавила, а після того, як настрахані гітлерюґендівські патрулі ввечері вже майже не витикали на вулиці носа, хіба що на Головному вокзалі іноді перевіряли папери в легковажних дівчат-малоліток, ми вирішили зробити полем своєї діяльности церкви і там, кажучи словами ліворадикального монтера, розучувати різдвяну виставу.

Спершу потрібно було знайти заміну особливо активним учням із Шіхауської верфи, яких від нас переманили. Наприкінці жовтня Смажений Осетер привів до присяги двох служок із церкви Серця Ісусового — братів Фелікса й Пауля Ренвандів. На них Смажений Осетер вийшов через їхню сестру Люцію. Попри мої протести, та дівка, якій ще не виповнилося й сімнадцятьох років, була присутня на церемонії присяги. Новобранцям звеліли покласти ліву руку на мій барабан, в якому хлопці з властивою для такого віку романтикою вбачали своєрідний символ, і промовити формулу трясунів — текст такий безглуздий і так напханий всілякими абракадабрами, що я просто не в змозі згребти його в своїй пам'яті докупи.

Поки брати присягали, Оскар спостерігав за Люцією. Дівчина високо звела плечі, у лівій руці вона тримала бутерброд із ковбасою, який ледь тремтів, покутувала спідню губу, виставляла свою трикутну, застиглу лисячу мордочку, пропікала поглядом спину Смаженому Осетрові, і мене почала турбувати доля трясунів.

Почали ми з переобладнання свого підвалу. Працюючи разом із церковними служками, я з помешкання матінки Тручинської керував новими надходженнями. З церкви Святої Катерини ми добули справжнього, як згодом з'ясувалося, Йосипа в половину людського зросту — робота шістнадцятого сторіччя, кілька свічників, сякий-такий церковний посуд і хоругву до свята Тіла Христового. Після нічних відвідин церкви Святої

Трійці в нас з'явився дерев'яний янгол з ієрихонською трубою, який жодної мистецької цінности, втім, не мав, а також строкатий гобелен, що ним можна було прикрасити стіну. Ця копія, зроблена за давнім зразком, зображувала манірну дівчину з якоюсь відданою їй казковою істотою, званою одноріг. І хоч Смажений Осетер не без підстав зауважив, що ота ткана усмішка в дівки на гобелені своєю жахливою бездумністю нагадує усмішку на лисячій мордочці Люції, я все ж таки сподівався, що мій заступник у ватазі не такий відданий, як отой казковий одноріг. І ось коли цей гобелен уже висів на чільній стіні в нашому підвалі, де доти красувалися всілякі дурниці на кшалт «Чорна рука» чи «Мертва голова», коли тема однорога зрештою почала домінувати на всіх наших зібраннях, я запитав сам у себе: «А навіщо це ти, Оскаре, коли вже тут вештається туди-сюди й пускає бісики в тебе за спиною жива Люція, — навіщо ти тримаєш тут іще одну, ткану Люцію, яка обертає твоїх помічників на однорогів, яка однаково, жива чи ткана, щиро кажучи, накинула оком на тебе, бо лише ти, Оскаре, — справді казкова, неповторна істота з надто химерним рогом?»

На щастя, вже наставали різдвяні свята, і невдовзі дерев'яними фігурами, які ми евакуювали з довколишніх церков — заввишки вони були на людський зріст, хоч і вирізьблені досить примітивно, — мені пощастило заставити гобелена так щільно, що казковий мотив уже не виступав так настирливо на передній план і не підохочував його наслідувати. У середині грудня Рундштедт розпочав свій наступ в Арденах, та й ми завершили підготовку до свого великого рейду.

Марія тим часом, на превеликий жаль Мацерата, з головою поринула в католицизм, і після того, як я за руку з нею кілька неділь поспіль походив на десятигодинну месу (а заразом і настійно порекомендував усій ватазі справно відвідувати церкву), ми досить ґрунтовно вивчили обстановку й за допомогою служок Пауля та Фелікса Ренвандів — Оскарові навіть не довелося розтинати голосом шибки — вночі з вісімнадцятого на дев'ятнадцяте грудня забралися до церкви Серця Ісусового.

Трусив сніжок, але відразу й танув. Три ручні візки ми лишили за сакристією. Молодший Ренванд мав ключі від головного входу. Оскар пішов попереду, по одному підвів хлопців до чаші зі свяченою водою, а в середньому нефі сказав усім стати навколішки обличчям до головного вівтаря. Після цього звелів накинути на статую Серця Ісусового запону, щоб той синій погляд не дуже відвертав нас від роботи. Молотило з Містером принесли до вівтаря в лівому нефі струмент. Спершу треба було перетягти до середнього нефа хлів і ясла з численними різдвяними фігурками, а також ялинове віття. Пастухами, янголами, вівцями, віслюками й коровами ми вже запаслися достатньо. Цих статистів у нас був повен підвал, а ось акторів на головні ролі поки що бракувало. Велізарій прибрав з вівтарного столика квіти. Тотіла з Теєм згорнули килимкову доріжку. Вуглекрад розклав струмент. Оскар, однак, стояв навколішках за молитовним ослінчиком і стежив, як триває демонтаж.

Спершу відпиляли малого Іоана Хрестителя у волохатій шкурі шоколадного кольору. Добре, що ми прихопили з собою спеціальну пилку для металу. Всередині гіпсової фігури хмарку й Хрестителя з'єднували залізні прути завтовшки в палець. Пиляв Вуглекрад. Виходило в нього, як у гімназиста, тобто кепсько. Я знов пошкодував, що з нами нема учнів із Шіхауської верфи. Вуглекрада змінив Смажений Осетер. У того справа пішла трохи краще; ще півгодини жахливого скреготу, і ми перекинули Хрестителя, загорнули його у вовняну ковдру, і в нічній церкві, на втіху нам, нарешті запанувала тиша.

Відпилювати малого Ісуса, що всією сідницею припав до лівого Дівиного стегна, довелося довше. Торохтій, старший із Ренвандів і Лев'яче Серце згаяли на нього добрих хвилин сорок. Цікаво, чого це й досі нема Мокроступа? Адже він обіцяв прибути сюди зі своїми людьми просто з Нойфарвасера й приєднатися до нас уже в церкві, щоб наше пересування містом не дуже впадало в очі. Смажений Осетер був у поганому настрої, навіть здавався мені трохи знервованим. Він уже кілька разів питав у Ренвандів, куди дівся той Мокроступ. Та коли зрештою, на що всі ми й чекали, пролунало слово «Люція», Смажений Осетер кинув запитувати, вихопив пилку з незграбних рук Лев'ячого Серця й, несамовито взявшись до роботи, швидко впорався з малим Ісусом.

Коли фіґуру клали на бік, відламався німб. Смажений Осетер вибачився переді мною. Я ледве стримав роздратування, що поймало вже й мене, а уламки того вкритого позолотою кружка звелів зібрати в два картузи. Вутлекрад сказав, що ті черепки можна буде склеїти докупи. Відпиляного Ісуса обклали подушкам й загорнули в дві вовняні ковдри.

Діву ми планували розпиляти спочатку вище від клубів, а потім — між ступнями й хмаркою. Хмарку ми вирішили залишити в церкві, а до нашого путкамерського підвалу перенести тільки обидві половинки Діви, певна річ, Ісуса і, як пощастить, Хрестителя. Всупереч сподіванням, ми переоцінили вагу гіпсових фіґур. Уся група всередині виявилася порожньою, верхній шар був завтовшки хіба що в пальців зо два, і поморочитись довелося лише із залізним каркасом.

Хлопці, надто Вутлекрад і Лев'яче Серце, вже вибились із сили. Пора було зробити перерву й дати їм перепочити, бо решта, зокрема й обидва Ренванди, тримати в руках пилку взагалі не вміли. Ватага розбрелася по церкві, сиділа на лавах і мерзла. Смажений Осетер стояв і м'яв у руках велюрового капелюха, якого в церкві скинув. Не подобався мені такий настрій. Щось мало статися. Цей понічному порожній Божий храм пригнічував хлопців. Напруженість поглиблювало й те, що й досі не було Мокроступа. Ренванди, схоже, побоювалися Смаженого Осетра, вони стояли збоку й перешіптувались, поки той зрештою наказав їм помовчати.

Неквапом, навіть, якщо мене не зраджує пам'ять, зітхнувши, я підвівся з молитовної подушечки й рушив просто до Діви, яка ще лишилася на місці. Погляд її, спрямований, як було замислено, на Іоана, падав тепер на геть усипані гіпсовою потертю сходи до вівтаря. Її правий вказівний палець, що доти вказував на Ісуса, тепер тицяв у порожнечу чи радше в темний лівий неф. Східець по східцю я зійшов до вівтаря, потім озирнувся, намагаючись побачити глибоко посаджені очі Смаженого Осетра, але ніде їх не знаходив, поки Вуглекрад підштовхнув хлопця й примусив показатись мені на очі. Смажений Осетер подивився на мене якось невпевнено — таким я ще ніколи його не бачив — і спершу нічого не втямив, потім таки, мабуть, утямив, але не зовсім, рушив у мій бік поволі, надто поволі, а тоді одним стрибком подолав усі східці до вівтаря й посадив мене на білий, невміло зроблений, не зовсім рівний зріз на лівому коліні в Діви, де ледь виднівся слід від сідниці малого Ісуса.

Смажений Осетер одразу відвернувся, одним кроком опинився на кам'яних плитах, хотів був знов поринути в роздуми, та все ж озирнувся, примружив свої близько посаджені очі, що нагадували тепер дві миготливі контрольні лампочки, і, побачивши, з якою божистою гідністю я сиджу замість Ісуса, вражено застиг, як, власне, і вся ватага на лавах.

Отож Смажений Осетер досить хутко зметикував, у чому полягає мій план, ба більше — він його навіть удосконалив. Обидва військові ліхтарики, якими Нарсес і Синя борода присвічували собі під час демонтажу, він спрямував просто на мене й Діву, наказавши перевести їх на червоне світло, щоб вони не сліпили мені очей, потім знаком підкликав обох Ренвандів, пошепотівся з ними, ті, видно, не хотіли того, чого хотів він, підійшов Вуглекрад, хоч Смажений Осетер його й не кликав, і показав братам свої кісточки на пальцях, щомить ладні потрясти кого завгодно; тоді хлопці здалися й під наглядом Вуглекрада та юного помічника зенітників Містера зникли в сакристії. Оскар спокійно чекав; він поправив на собі барабана й анітрохи не здивувався, коли довготелесий Містер повернувся в облаченні священика, а обидва Ренванди — вбрані, як служки на месі: в біло-червоному одінні. Вутлекрад, наполовину перевдягнений у вікарія, приніс із собою все, що потрібно для богослужіння, поскладав те причандалля на хмарину й ушився. Старший Ренванд тримав кадильничку, молодший — дзвіночки. Містер, хоч облачения було на ньому й бахмате, зовсім непогано наслідував його велебність Вінке, спершу — з цинізмом школяра, але потім текст і все це священнодійство його захопили, і він показав усім нам, а надто мені, не якусь там безглузду пародію, а справжню месу, що її потім, на суді, щоразу месою й називали, тільки чорною.

Почали ті троє зі вступних молитов на сходах до вівтаря. Уся ватага на лавах і кам'яних плитах поставала навколішки, перехрестилась, і Містер, трохи знаючи текст і підтриманий досвідченими служками, розпочав месу. Ще коли ті троє заспівали на сходах до вівтаря, я обережно торкнувся паличками своєї бляшанки. Kyrie я супроводжував уже гучніше. Gloria in excelsior Deo — і я склав подяку Господу Богові й на барабані, я закликав до молитви, та замість апостольського повчання з денної літургії видав на барабані досить довгеньку вставку. А алілуя мені вдалося просто на славу. Коли дійшли до credo, я завважив, як вірять у мене хлопці; під час offertorium[9] я трохи приглушив бляху, дав змогу Містерові піднести хліб, змішати вино з водою, дозволив покадити на чашу й на себе, простежив, як Містер омиває руки. «Oratre, fratres»,[10] — вибивав я в червоному світлі від кишенькових ліхтариків, підходячи до перевтілення. Це плоть моя. «Oremus»,[11] — затяг Містер, як того й вимагала служба Божа. Хлопці на лавах видали мені два різні варіанти «Отче наш», та коли дійшло до причастя, Містер примудрився об’єднати протестантів і католиків. А поки вони причащалися, я пробарабанив їм confiteor. Діва показувала пальцем на Оскара, барабанщика. Я став наступником Христа. Богослужіння проходило як по маслу. Містерів голос злітав і опускався. А як же гарно вийшло в нього благословення: «Милую, прощаю і відпускаю». І коли під церковним склепінням пролунали його слова: «Ite messa est»[12] (мовляв, ідіть собі, гріхи ваші відпущено), — сталося воістину святе відпущення, і тепер світський арешт міг загрожувати лише ватазі трясунів, укріпленій у вірі й зміцненій в ім'я Оскара й Ісуса.

Я почув, як під'їхали машини, ще до завершення нашої меси. Та й Смажений Осетер повернув тоді голову, отож тільки ми двоє й не були вражені, коли з боку головного входу, сакристії й правого нефа одночасно почулися гучні голоси й церковними плитами загупали чоботи.

Смажений Осетер ще надався був зняти мене з Дівиного коліна. Але я тільки махнув рукою. Він зрозумів Оскара, кивнув головою, наказав ватазі не вставати з колін і отак, навколішках, діждатися кримінальної поліції. І хлопці лишилися на плитах, хоч і тремтіли, а дехто навіть став на обоє колін, однак усі мовчки чекали, поки ті проникли до нас через лівий неф та з боку сакристії і оточили лівий вівтар.

Десятки яскравих, не переведених на червоне світло кишенькових ліхтариків. Смажений Осетер підвівсь, перехрестився, ступив у світло від ліхтариків, передав свого велюрового капелюха Вутлекрадові, що й далі стояв навколішках, і рушив у своєму довгому плащі до якоїсь невиразної тіні без ліхтарика — до його велебности Вінке, а тоді витяг з-поза цієї тіні щось тоненьке, що розмахувало руками, виволік його на світло — то була Люція Ренванд — і бив по скривленому в уїдливій посмішці, трикутному дівочому личку поти, поки сам від удару одного з поліцейських відлетів поміж лави.

— Чуєш, Єшке! — почув я, сидячи вгорі у своєї Діви на коліні, голос одного з поліцейських. — Та це ж шефів синок!

Так Оскар не без задоволення довідався, що його заповзятливим заступником був син самого начальника міського поліційного управління, після чого, не опираючись, удаючи з себе розплаканого трирічного малюка, розбещеного старшими підлітками, віддав себе під опіку дорослих: його велебність Вінке взяв мене на руки.

Кричали тільки поліцейські. Хлопців повели. Його велебності Вінке довелося поставити мене на кам'яні плити, бо йому раптом стало недобре, і він мусив сісти на сусідню лаву. Я стояв одразу біля нашого струменту, й поряд із зубилом та молотками несподівано побачив отого кошика, повного бутербродів з ковбасою, що їх наготував Молотило перед тим, як вирушити сюди.

Я схопив кошика, ступив до худенької Люції, що стояла, мерзнучи в тоненькому пальтечку, й віддав їй бутерброди. Дівчина підняла мене, взяла на праву руку, на ліву почепила кошика з бутербродами, один із них ту ж мить опинився в неї в долоні, відразу по тому — в зубах, а я розглядав тим часом її спаленіле, побите, зморщене, а проте повненьке личко: у двох чорних щілинах тривожно бігають очі, шкіра наче кута, трикутник із напханим ротом, лялька, Чорна кухарка, ковбасу ковтає разом зі шкіркою, жуючи, робиться ще тоншою, ще голоднішою, ще трикутнішою, ще ляльковішою — образ, що назавжди поклав на мене свою печать. Хто забере цей трикутник з мого чола, з-під мого чола? Скільки ще він у мені жуватиме? Ковбаса, шкірка, люди... Скільки ще він усміхатиметься, як усміхаються лише трикутники та жінки на гобеленах, що виховують собі однорогів?

Коли двоє поліцейських виводили з церкви Смаженого Осетра і він ще раз повернув до Люції та Оскара своє заюшене кров'ю обличчя, я, вже не впізнаючи його, подивився повз нього, і Люція, наминаючи бутерброди з ковбасою, у супроводі п'ятьох чи шістьох поліцейських понесла мене на руках з церкви вслід за моєю колишньою ватагою трясунів.

Що лишилося? Лишився його велебність Вінке з обома нашими військовими ліхтариками, які й далі горіли червоним світлом, — лишився серед наспіх скинутого вбрання служок та облачения священика. На східцях до вівтаря лишилася чаша й дар-охоронильниця. А спиляний Іоан і спиляний Ісус лишилися при тій Діві, яка в нашому путкамерському підвалі мала стати противагою гобелену з жінкою й однорогом.

Що ж до Оскара, то його понесли назустріч процесу, який я й досі називаю другим процесом над Ісусом і який завершився тим, що мене виправдали, а отже, виправдали й Ісуса.

Мурашина стежка

Уявіть собі плавальний басейн, викладений небесно-голубими кахлями, а в басейні плавають засмаглі, спортивні з вигляду люди. Перед купальними кабінками край басейну сидять чоловіки й жінки, такі самі спортивні з вигляду. Можливо, зі стишеного гучномовця ще долинає музика. Здорова нудьга, легенька еротика, від якої напинаються купальники і яка ні до чого не зобов'язує. Кахлі гладенькі, одначе ніхто на них не послизається. Тільки де-не-де таблички, які щось там забороняють, але й вони тут зайві, позаяк люди приходять сюди лише на дві годинки, а все, що заборонено, встигають зробити за межами басейну. Час від часу хтось стрибає з триметрового трампліна, однак не може привернути до себе погляди тих, хто плаває, й відвернути погляди від ілюстрованих часописів тих, хто лежить край басейну... І раптом якийсь ледь відчутний повів! Ні, то не повів, скоріше то якийсь юнак, що неквапно, зосереджено перехоплюючи руками щабель за щаблем, підіймається драбиною на десятиметровий трамплін. І вже опускаються часописи з репортажами з Європи і з-за океану, погляди підіймаються разом із ним, тіла, що повилягались, витягуються, якась молодиця приставляє дашком до очей долоню, хтось забуває, про що думав, слово затримується на язику, щойно розпочатий флірт завчасу, на середині фрази вривається — бо он він уже стоїть на дошці, добре збитий, сповнений снаги, підстрибує на місці, перехиляється через поручень із плавно вигнутої сталевої труби, ніби знуджено позирає згори вниз, вишуканим порухом стегон відштовхується від поручня, сміливо ступає на трамплін, що виходить далеко вперед і пружинить під кожним його кроком, дивиться вниз, дає своєму погляду зосередитись на небесно-голубому, навдивовиж маленькому басейні, де знов і знов перемішуються червоні, жовті, зелені, білі, червоні, жовті, зелені, білі, червоні, жовті шапочки плавчинь. Десь там мають сидіти знайомі — Доріс і Еріка Шюлєр, а також Юта Даніельс зі своїм приятелем, який їй зовсім не пара. Вони махають руками. Юта також. Він махає їй, потерпаючи, що втратить рівновагу. Вони щось гукають. Чого вони там хочуть? Вони гукають, щоб він не стояв, нехай він стрибає вже, гукає Юта. Але ж він зовсім і не мав такого наміру, він хотів лише поглянути, як воно там, нагорі, а тоді поволеньки, щабель по щаблю, спуститися вниз. А вони вже розгукалися так, що всі чують, просто на все горло:

— Стрибай! Та стрибай уже! Стрибай!

І ситуація ця, хоч би як близько до неба стояв ти на тому трампліні, з біса складна — гадаю, ви зі мною погодитесь. Отак самісінько — тільки сезон, щоправда, був не купальний — у січні сорок п'ятого обернулися справи і з ватагою трясунів та зі мною. Ми ризикнули піднятись аж на вершечок і тепер тупцяли, збившись до гурту, на стрибальній дошці, а внизу врочистою підковою довкола басейну без води сиділи судді, засідателі, свідки й усілякі там секретарі.

І ось на пружинистий трамплін без поручня ступає Смажений Осетер.

— Стрибай! — гукає хор суддів.

Але Смажений Осетер не стрибає.

І тоді внизу, де лави для свідків, підводиться щуплявенька дівоча постать у берхтесґаденській в'язаній жакетці й сірій плісированій спідничці. Немовби яскраво освітлену мішень, підводить вона своє біле, проте аж ніяк не розпливчасте обличчя — навпаки, я ще й тепер стверджую, що воно було трикутне. І ось Люція Ренванд не гукає, а шепоче:

— Стрибай, Смажений Осетре! Стрибай!

І тоді Смажений Осетер стрибає, а Люція знов сідає на тверду дерев'яну лаву для свідків і натягує на свої кулачки рукава в'язаної жакетки.

А на трамплін уже виходить, накульгуючи, Мокро-ступ. Судді закликають його стрибати. Але Мокроступ не хоче, він збентежено всміхається, розглядає свої нігті, чекає, поки Люція відпустить вовняні рукава, виставить кулачки й поверне до нього свій обрамлений чорним трикутник із вузенькими щілинами очей. І тоді він стрибає — стрибає простісінько на цей трикутник, але так до нього й не дістається.

Вуглекрад і Путя, які на трамплін підіймалися вже начебто досить мирно, нагорі знову зчепилися. Вутлекрад заходився трясти Путю й не відпускав його, вже навіть коли обидва стрибнули.

Молотило, що мав довгі шовковисті вії, перед тим, як стрибнути, заплющив свої безпричинно сумні очі лані.

Усім юним помічникам зенітників, перед тим, як вони мали стрибнути, уніформу наказали скинути.

Братам Ренвандам теж не дозволили стрибати з трампліна у небо в одінні церковних служок. Цього повік не допустила б і Люція, їхня сестричка, що в потертій вовняній одежині воєнних часів сиділа тепер на лаві для свідків і сприяла цим стрибкам.

На відміну від історичної послідовности подій, спершу стрибали Велізарій і Нарсіс, а вже потім — Тотіла й Тея.

Стрибнув Синя Борода, стрибнув Лев'яче Серце, а також ландскнехти з ватаги трясунів: Ніс, Бушмен, Нафтопорт, Свистун, Гірчичник, Ятаган і Бондар.

Після того, як стрибнув Штухель — навдивовиж зизоокий шестикласник, що був у ватазі, власне, лише однією ногою та й то випадково, — вгорі на дошці зостався лише Ісус, і судді хором закликали його вже як Оскара Мацерата стрибати. Але Ісус до їхнього заклику не прислухався. І коли з лави для свідків підвелася невблаганна Люція з тоненькою моцартівською кіскою між лопатками, розпростерла свої в'язані рукава й, не ворушачи підібганими вустами, прошепотіла: «Стрибай же, солодкий мій Ісусе, стрибай!», аж тоді я збагнув, яка ж спокуслива природа в десятиметрового трампліна, аж тоді під жижками в мене завовтузилися невеличкі сірі котенята, тоді під підошвами почали паруватися їжаки, тоді ластів'ята під пахвами вбилися в колодочки, тоді до ніг мені ліг цілий світ, а не сама тільки Європа. Тоді на острові Лусон американці вкупі з японцями пустилися в отой танок зі смолоскипами. Тоді й зизоокі, й вирлоокі погубили зі своїх мундирів ґудзики. Але в Стокгольмі був кравець, який саме в той час пришивав ґудзики до вечірнього костюма в ледь-ледь помітку смужечку. Тоді в Бірмі Маунтбатен годував слонів снарядами всіх калібрів. Тоді, в той самий час, у Лімі одна вдовиця навчила свого папугу повторювати вслід за нею слівце «карамба». Тоді посеред Тихого океану попливли назустріч один одному два величезні, розцяцьковані, мов готичні храми, авіаносці, встигли ще дати літакам злетіти зі своїх палуб, а тоді пустили один одного на дно. Але літаки не мали тепер куди сідати, вони безпорадно й суто алегорично зависли, як ото янголи, в повітрі, з ревищем випалюючи запаси пального. Однак це не справило жодного враження на одного трамвайного кондуктора в Гапаранді, що саме повернувся з роботи додому. Він розбивав над сковородою яйця, двоє — для себе, двоє — для своєї нареченої, яка ось-ось мала прийти, і, всміхаючись, заздалегідь усе обмірковував. Певна річ, не завадило б передбачити також, що армії Конева й Жукова знову почнуть рухатись, і поки в Ірландії йшов дощ, вони прорвали фронт на Віслі, взяли, хоч і надто пізно, Варшаву, а також Кьоніґсберг — хоч і надто рано, та навіть ці армії не могли завадити тому, що в однієї жінки у Панамі, яка мала п'ятеро дітей і одного-однісінького чоловіка, на газовій плиті підгоріло молоко. Неминуче мало дійти й до того, що з нитки щоденних подій, яка спереду ще не наситилась, петляла й творила історію, ззаду цю історію вже плели. А ще мені впало в око, що таких речей, як сидіти, згорнувши руки, морщити лоба, схиляти голівку, тиснути руки, робити дітей, підробляти гроші, вимикати світло, чистити зуби, розстрілювати противників і сповивати немовлят, люди вчилися повсюди, хоч опановували їх і не однаково майстерно. Ці численні цілеспрямовані дії просто збивали мене з пантелику. Тим-то я знов зосередив свою увагу на процесі, влаштованому на мою честь біля підніжжя трампліна. «Стрибай, солодкий мій Ісусе, стрибай же!» — шепотіла та завчасу дозріла свідчиця Аюція Ренванд. Вона сиділа на руках у диявола, і це ще дужче підкреслювало її дівочу незайманість. Люцію тішило те, що він пригощав її бутербродом із ковбасою. Вона впиналася зубами в бутерброд, але дівочої цноти своєї не втрачала. «Стрибай, Ісусе, стрибай же!» — плямкала вона, хизуючись переді мною своїм ціленьким трикутничком.

Але я не стрибнув і стрибати з трамплінів узагалі ніколи не збираюся. Для Оскара той процес був не останній. Мене вже багато разів, зокрема й останнім часом, підбивали, щоб я стрибнув. Як на процесі над трясунами, так і на процесі підмізинного пальця — краще я називатиму його третім процесом над Ісусом, — глядачів край басейну, обкладеного небесно-голубими кахлями й без води, було цілком досить. А ті, що хотіли пережити мій процес і жити й після нього, сиділи на лавах для свідків.

Одначе я повернув назад, подушив у себе під пахвами оперених ластів'ят, розтоптав їжаків, що справляли в мене під ногами своє весілля, заморив голодом сірих котенят під жижками і на задерев’янілих ногах, махнувши рукою на високі почуття стрибуна, підійшов до поручня, ступив на драбину, поліз униз, і кожен щабель підтверджував мені, що з трампліна можна не лише стрибати, а й спускатися, не стрибнувши.

Унизу на мене чекали Марія з Мацератом. Його велебність Вінке поблагословив мене, хоч його ніхто й не просив. Гретхен Шефлєр принесла мені зимове пальтечко, а також тістечко. Куртик підріс і не хотів признавати мене ні за батька, ні за зведеного брата. Бабця Коляйчек тримала попід руку свого брата Вінцента. Той добре знав цей світ і плутано щось белькотів.

Коли ми вже виходили із суду, до Мацерата підійшов службовець у цивільному, передав йому якийсь папір і сказав:

— Пане Мацерат, ви б таки ще раз гарненько все обміркували. Малого треба забрати з вулиці. Адже ви бачите, які елементи використовують це безпорадне створіння.

Марія заплакала й почепила на мене барабана, якого його велебність Вінке під час процесу тримав у себе. Ми рушили до трамвайної зупинки біля Головного вокзалу. Решту шляху мене ніс Мацерат. Я дивився через його плече назад, шукав серед людей трикутне обличчя, хотів довідатися, чи довелось і їй вибиратися на той трамплін, чи стрибнула й вона вслід за Смаженим Осетром та Мокроступом чи, як і я, вибрала інше — скористалася драбиною і спустилась униз.

Я й досі не відвик на вулицях і майданах шукати очима худеньку дівчину, не вродливу й невиродливу, але ту, що неухильно занапащає чоловіків. Навіть тут, у моєму лікувально-опікунському інтернаті, я, лежачи в ліжку, щоразу лякаюся, коли Бруно повідомляє, що до мене прийшов хтось незнайомий. Мій жах можна описати так: зараз на порозі постане Люція Ренванд і, як ото в дитинстві потороча або Чорна кухарка, востаннє зажадає, щоб ти стрибнув.

Десять днів Мацерат розмірковував, чи підписувати того листа й відсилати його до міністерства охорони здоров'я. Коли одинадцятого дня він таки підписав його й відіслав, місто вже обстрілювала артилерія, і було вже під сумнівом, чи пошта ще встигне доправити листа адресатові. Передові танкові частини маршала Рокосовського дійшли вже до Ельбінга. А інша армія — та, якою командував Вайс, — захопила позиції на висотах навкола Данцига. Життя перебралося до підвалів.

Як ми всі знаємо, наш підвал був під крамницею. Потрапити до нього можна було з під'їзду через окремий вхід навпроти вбиральні, спустившися вісімнадцятьма східцями вниз, — це за підвалом Гайландта й Катерів і перед підвалом Шляґера. Старий Гайландт ще жив у будинку. Пані Катер, годинникар Лаубшад, Шляґери й усі Айке, прихопивши з собою кілька вузлів, зникли. Про них, а також про Гретхен та Александера Шефлєра казали потім, нібито вони ще встигли в останню хвилину сісти на судно колишнього товариства «Сила в радощах» і вийти в море — у бік чи то Штетіна, чи то Любека, чи то взагалі наскочили на міну і злетіли в повітря. У кожному разі понад половину помешкань і підвалів тепер стояли порожні.

Наш підвал мав неабияку перевагу — ще один вхід, і це була, як ми всі також уже знаємо, ота ляда за прилавком. Тим-то ніхто й не міг бачити, що саме Мацерат несе до підвалу й що з нього виносить. Багато хто луснув би із заздрощів, якби вздрів припаси, що їх Мацерат натягав до підвалу за воєнні роки. У теплому й сухому приміщенні було повнісінько харчів: бобові й макаронні вироби, цукор, штучний мед, пшеничне борошно й маргарин. На коробках із рафінованою кокосовою олією стояли коробки з житніми хрустанцями. На полицях, що їх практичний Мацерат поробив власноруч і поприкріплював до стін за допомогою дюбелів, консервні бляшанки з ляйпцизьким овочевим рагу штабелями здіймалися по сусідству зі слоїками з мірабеллю, зеленим горошком та сливами. Кілька підпор між бетонною підлогою і стелею, що їх Мацерат десь посеред війни поставив за порадою Ґрефа, мали надати харчовому складу надійности бомбосховища, обладнаного згідно з приписами. Мацерат уже не раз хотів був ті підпори вибити, позаяк Данциг, якщо не брати до уваги кількох розвідувальних нальотів, справжнього бомбардування не бачив. Та коли боєць добровільної протиповітряної дружини Ґреф впливати на бакалійника вже не мав змоги, лишити підпори Мацерата впросила Марія. Вона хотіла бути спокійною за Куртика, а певною мірою й за мене.

Під час перших бомбардувань наприкінці січня старий Гайландт і Мацерат, об'єднавши зусилля, щоразу зносили крісло з матінкою Тручинською до нашого підвалу. Згодом — може, на її прохання, а може, не бажаючи перенапружуватись і тягати те крісло з жінкою туди-сюди, — вони почали залишати її в помешканні, біля вікна. Після одного великого нальоту на центр міста Марія з Мацератом застали стару з відвислою спідньою щелепою, а очі в неї так закотилися, ніби в них залетіла липка мошка.

Тоді двері до спальні скинули із завіс, а старий Гайландт приніс зі своєї халабуди інструменти й кілька дошок від ящиків. Потягуючи сигарети «Дербі», які йому подарував Мацерат, він заходився знімати мірку. Оскар допомагав. Решта людей знову зникли в підвалі, бо з однієї з висот знов розпочався артилерійський обстріл.

Гайландт поспішав збити простеньку труну і то якомога швидше, тож вона в нього до ніг не звужувалася. Проте Оскар віддавав перевагу формі традиційній, він ніяк не міг утамуватись і підставляв дошки під пилку так, що старий кінець кінцем усе ж вирішив зробити труну до ніг вужчою — зрештою, на це має право кожен покійник.

Отож труна вийшла на вигляд навіть досить нічогенька. Ґрефиха обмила матінку Тручинську, взяла із шафи свіжовипрану нічну сорочку, обрізала покійній нігті, довела до ладу пучечок кіс, закріпивши його трьома шпильками, — одне слово, подбала про те, щоб матінка Тручинська й на смертному одрі нагадувала ту сіру мишку, яка за життя любила посмакувати солодовою кавою й картопляниками.

Але та сіра мишка під час бомбардування скарлючилася в своєму кріслі й не бажала лежати в труні інакше, ніж підібгавши ноги. Мусив старий Гайландт, коли Марія з Куртиком на руках на кілька хвилин вийшла з кімнати, зламати покійній обидві ноги, щоб можна було накрити віко.

На жаль, фарба знайшлася в нас лише жовта, чорної не було. Тож матінку Тручинську довелося виносити з помешкання, а тоді сходами вниз у непофарбованій труні, хоч до ніг вона й звужувалась. Оскар тюпав з барабаном позаду й, розглядаючи віко, вичитував на ньому написи. «Маргарин «Вітелло» — «Маргарин «Вітелло» — «Маргарин «Вітелло», — тричі стояло там через рівні проміжки, нагадуючи нам про смаки матінки Тручинської. Вона, поки була жива, надавала перевагу доброму маргарину «Вітелло» з чистих олій перед будь-яким маслом, бо він корисний для здоров'я, додає бадьорости, тривкий і поліпшує настрій.

Старий Гайландт потяг візка з труною, позиченого в Трефовій крамниці, через Луїзенштрасе, Марієнштрасе, Антон-Мьолєрвеґ — там саме горіли два будинки — в бік жіночої клініки. Куртик лишився в нашому підвалі із вдовою Треф. Марія з Мацератом підпихали візка ззаду, Оскар сидів на візку; він залюбки вибрався б і на саму труну, але ж — зась. Вулиці були заповнені біженцями зі Східної Пруссії й узбережжя. Пропхатися залізничним підземним переходом перед спортивною залою годі було й сподіватись. Мацерат запропонував викопати могилу в парку біля гімназії Конрада. Марія не погодилася. Старий Гайландт, який був того самого віку, що й матінка Тручинська, тільки махнув рукою. Я теж був проти шкільного парку. Принаймні про Міське кладовище годі було й думати, бо від спортивної зали й далі по Гінденбурґалєе пускали їздити лише військові машини. Так нам і не пощастило поховати сіру мишку поряд з її сином Гербертом, зате ми знайшли їй місцину в Штефенспарку за Травневим лугом, якраз навпроти Міського кладовища.

Земля була мерзла. Поки Мацерат навпереміну зі старим Гайландтом довбали її кайлом, а Марія намагалася викопати плюща біля кам'яних лавок, Оскар виявив самостійність і невдовзі опинився під деревами на Гінденбурґалєе. Скільки ж там було людей, скільки машин! Танки, що їх відвели з пагорба, тягли один одного на буксирі. На деревах — якщо мене не зраджує пам'ять, то були липи — висіли ополченці й солдати. На картонних табличках у них на грудях поверх мундирів недбало зроблені написи повідомляли, що на всіх цих деревах, тобто на липах, висять зрадники. Я придивлявся до напружених облич багатьох вішальників, порівнював їх між собою, але насамперед — із самогубцею Ґрефом. А ще там цілими кетягами висіли молоді хлопці в завеликих мундирах, часом мені навіть здавалося, що я впізнав Смаженого Осетра... А втім, у зашморгу всі вони мали однаковий вигляд, і все ж таки я сказав собі: «Виходить, Смаженого Осетра повісили. Хотів би я знати, чи вони й з Люцією Ренванд зробили те саме?»

Ця думка окрилила Оскара. Він заходився обстежувати дерева то з одного боку, то з іншого, шукаючи повішену худеньку дівчину, і зважився навіть пробратися поміж танками на другий бік вулиці. Але й там побачив лише ополченців, старих резервістів та хлопчаків, схожих на Смаженого Осетра. Розчарований, я прочесав Гінденбурґалєе аж до напівзруйнованої кав'ярні «Чотири пори року» й вельми неохоче повернув назад. І, вже навіть стоячи над могилою матінки Тручинської і разом з Марією потрушуючи горбик плющем та листям, я все ще виразно, з усіма подробицями уявляв собі повішену Люцію.

А візка ми вдові Ґреф так і не повернули. Мацерат зі старим Гайландтом розібрали його на частини, поскладали перед прилавком у нашій крамниці, після чого бакалійник тицьнув старому три коробки сиґарет «Дербі» й сказав:

— Може, візок іще знадобиться. Принаймні звідси він нікуди не дінеться.

Гайландт нічого не відповів, однак прихопив іще з майже порожніх полиць кілька коробок з макаронами та два мішечки цукру й почовгав своїми повстяними пантофлями, в яких був на похороні — він і туди в них ішов, і назад у них повертався, — з крамниці, лишивши Мацерата переносити до підвалу жалюгідні рештки з полиць.

Тепер ми з того підземелля майже не виходили. Люди казали, нібито росіяни вже в Ціґанкенберзі, Піцґендорфі й підходять до Шідліца. У кожному разі вони вже, схоже, позаймали висоти, бо місто обстрілювали прямою наводкою. Праве місто, Старе місто, Перцеве місто, Передмістя, Молоде місто, Нове місто й Нижнє місто — все, що люди спільними зусиллями зводили протягом понад сімох сторіч, вигоріло за три дні. Але то була не перша велика пожежа в місті Данциг. Померанці, бранденбурзці, рицарі орденів, поляки, шведи й іще раз шведи, французи, пруссаки, росіяни, а також саксонці ще й раніше, творячи історію, що кілька десятиріч доходили висновку: це місто непогано було б пустити за димом. І ось тепер цеглу мистецької готичної кладки вже всоте обпалювали спільно росіяни, поляки, німці й англійці, хоч сухарі з тієї цегли в них і не виходили. Горіли Гекерґасе, Аанґґасе, Брайтґасе, Велика Вольвеберґасе й Мала Вольвеберґасе, горіли Тобіасґасе, Гундеґасе, Грабен у Старому місті й Грабен у Передмісті, горіли вали й Довгий міст. Кранова брама була дерев'яна й горіла особливо гарно. На Малій Кравецькій вогонь кроїв собі кілька на диво яскравих штанів. Церква Святої Марії спалахнула спершу всередині, полум'я перекинулося надвір, і тепер її стрілчасті вікна стояли в святковій ілюмінації. Поодинокі дзвони, яких ще не встигли евакуювати — на церкві Святої Катаріни, Святого Іоана, Святої Бріґіти, Барбари, Елізабет, Петра й Павла, Трійці й Святого Розп'яття, — плавилися на дзвіницях і скапували вниз, не бемкаючи й не передзвонюючи. У Великому млині мололася червона пшениця. На Фляйшерґасе, себто на Різницькій, пахло підгорілою недільною печенею. У

Міському театрі йшла прем'єра — двозначна одноактівка «Мрії палія». У ратуші Правого міста ухвалили рішення, що мало зворотну чинність: після пожежі підвищити пожежникам платню. Вулиця Святого Духа палала в ім'я Святого Духа. Францисканський монастир весело палав в ім'я Святого Франциска — адже той любив вогонь і оспівував його. А Фрауенґасе спалахнула й за Отця, й за Сина відразу. Те, що Дров'яний базар, Вугільний базар і Сінний базар згоріли також, зрозуміло само собою. А на Булочній вулиці булочки так і зосталися в печах. На Молочній вулиці збігло молоко. Тільки будівля Західно-прусської компанії «Страхування на випадок пожежі» з причин суто символічних згоріти не схотіла.

Пожежами Оскар ніколи аж так не захоплювавсь. Тож коли Мацерат подався сходами на горище подивитися згори, на охоплений пожежами Данциг, я з підвалу не виткнув би й носа, якби на тому самому горищі з дурного розуму не тримав нечисленні свої, однак легкозаймисті скарби. Треба було рятувати й останнього барабана, що лишився від театрального реквізиту ще фронтових часів, і Гьоте вкупі з Распутіним. А крім того, між сторінками в мене там було сховане тонюсіньке, розмальоване ніжним візерунком віяло, яким уміла так вишукано обмахуватись моя Раґуна, моя Розвіта, коли була ще жива. Марія зосталася в підвалі. А ось Куртикові скортіло разом з Мацератом і зі мною піднятися на горище й помилуватись пожежею. З одного боку, мене дратувало те, що мій син так нерозважливо всім захоплювався, але, з другого боку, Оскар сказав собі: «Либонь, це в нього від його прадіда, а мого діда — палія Коляйчека». Куртика Марія нагору не пустила, зате мені дозволила піти з Мацератом. На горищі я зібрав своє добро, визирнув з вікна — й мене вразила ота іскрометна жива сила, на яку спромоглося наше давнє, гідне поваги місто.

Коли снаряди й міни почали вибухати вже неподалік, ми з горища вшилися. Згодом Мацерат хотів був вийти туди ще раз, однак Марія йому заборонила. Він послухався і, коли на прохання Трефової вдови, що лишалась унизу, заходився з усіма подробицями розповідати про пожежі, заплакав. Потім Мацерат іще раз піднявся з підвалу до помешкання й увімкнув радіо. Але радіо тепер мовчало. Яке там екстрене повідомлення — не чути було навіть, як потріскує полум'я в охопленій пожежею будівлі радіоцентру.

Якось несміливо, мов хлопчик, що не знає, чи вірити й далі в Діда Мороза, стояв Мацерат посеред підвалу, посмикуючи свої підтяжки. Уперше в нього закрався сумнів в остаточній перемозі, й на пораду Трефової вдови він відшпилив зі свого лацкана партійного значка, хоч і не знав, куди його тепер подіти: підлога в підвалі була бетонна, взяти значка собі Ґрефиха не схотіла, Марія запропонувала сховати його в картоплі, яку заготували на зиму, але Мацератові картопля видалася схованкою не вельми надійною, а сходити знову нагору він не зважився — вони ж бо мали скоро прийти, якщо взагалі вже не прийшли, або ось-ось прийдуть, або, поки він сидів на горищі, вже підступили з боями до Брентау й Оліви, і він раз у раз шкодував, що не лишив цю цукерку на горищі, в протиповітряному піску, бо якщо вони застануть його з цією цукеркою в руці тут, унизу... Мацерат упустив її на підлогу, хотів був ще й наступити ногою, щоб показати, який він розлютований, але ми з Куртиком обидва одночасно кинулися по неї, я схопив її перший і не випустив з руки навіть тоді, коли Куртик ударив мене, як бив щоразу, коли намагався щось відібрати, одначе партійного значка я своєму синові не віддав, я не хотів йому зашкодити, адже з росіянами жарти погані. Оскар запам'ятав це ще відтоді, як читав Распутіна, і я весь час, поки Куртик лупцював мене, а Марія силкувалася нас розборонити, думав про те, хто ж саме витрусить мацератівського значка в Куртика, якщо Оскар не витримає синових ударів, — білоруси, чи великоруси, чи козаки, чи грузини, чи калмики, чи кримські татари, чи русини, чи українці, а може, навіть киргизи.

Коли Марія з допомогою Трефової вдови все ж таки нас розборонила, я переможно затис цукерку в лівій руці. Мацерат був радий, що нарешті позбувся свого ордена. Марія втішала зарюмсаного Куртика. Розстебнута шпилька вп'ялася мені в долоню. Як і доти, я не бачив у цій штукенції нічого привабливого. Та саме тієї хвилини, коли я хотів був знову пришпилити цукерку Мацератові ззаду до піджака, — яке мені, зрештою, діло до його партії! — вони з'явилися над нами, в крамниці, а якщо зважити на жіночий вереск, то, дуже можливо, вже й у сусідніх підвалах.

Коли вони відчинили ляду, шпилька від партійного значка все ще стриміла у мене в долоні. Мені не лишалося нічого іншого, як припасти до охоплених дрожем Маріїних колін і спостерігати на бетонній підлозі за мурахами, чий військовий шлях проліг від кутка з картоплею на зиму навскоси через підвал до мішка з цукром. «Люди як люди, росіяни трохи мішаної крови», — подумав я, коли їх душ шестеро збилися вгорі на сходах до підвалу й повитріщалися на нас поверх своїх автоматів. Попри всі крики та зойки заспокоювало те, що мурахи на вступ російської армії не звернули аніякісінької уваги. На думці в них було тільки одне: картопля й цукор, тоді як ті, котрі стояли з автоматами, прагнули завоювати спершу щось зовсім інше. У тому, що дорослі попідіймали руки, я не побачив нічого особливого. Про таке ми знали з кінохроніки, та й після оборони Польської пошти там капітулювали теж так само. Тільки чому й Куртикові вдарило в голову наслідувати дорослих, я ніяк не міг утямити. Краще нехай би вже брав приклад із мене, свого батька — або, якщо не з батька, то бодай з мурах. Та позаяк одразу в трьох із тих квадратних мундирів спалахнула цікавість до Трефової вдови, досі заклякле товариство трохи заворушилось. Ґрефиха, яка після такого тривалого вдівства, а доти ще тривалішого постування, цього стрімкого натиску навряд чи й сподівалася, від несподіванки спершу вереснула, але потім, опинившись у вже майже забутій позі, хутенько оговталась.

Я ще в Распутіна читав про те, що росіяни люблять дітей. У нашому підвалі я дістав нагоду переконатися в цьому. Марія тремтіла вся без будь-якої причини й не могла збагнути, чому решта четверо — ті, котрих Ґрефиха не зацікавила, лишили Куртика сидіти в неї на колінах, замість забратися туди по черзі самим, ба більше, чому вони заходилися гладити малого, казати йому «так-так-так» і навіть поплескали по щоках саму її, Марію?

А мене з моїм барабаном хтось підняв з бетонної підлоги й узяв на руки, завадивши мені спостерігати за мурахами і порівнювати їхню запопадливість із тим, що діялося в світі. Бляшанка висіла в мене на пузі, й кремезний чолов'яга з покопаним віспою обличчям вибив на ній своїми товстими пальцями кілька тактів, і то, як на дорослого, навіть досить майстерно, так, що під них можна було й танцювати. Оскар залюбки віддячив би люб'язністю за люб'язність і видав би на блясі кілька своїх шедеврів, але не міг, бо в його лівій долоні все ще стримів Мацератів партійний значок.

У нашому підвалі запанувала мирна, майже сімейна атмосфера. Ґрефиха, стаючи чимдалі тихішою й тихішою, лежала під трьома хлопцями, що змінювали один одного, і коли один із них удовольнився, мій досить обдарований барабанщик передав Оскара йому, геть упрілому й трохи косоокому — назвімо його, скажімо, калмиком. Уже тримаючи мене лівою рукою, правою він застібав ширіньку й не бачив нічого поганого в тому, що його попередник, мій барабанщик, робив зовсім протилежне. А ось Мацератові ніякі зміни не світили. Він так само стояв біля полиць із лискучими бляшанками, наповненими ляйпцизьким овочевим раґу, й тримав руки над головою, демонструючи всі лінії своїх долонь, хоч ворожити йому на руці ніхто тут і не збирався. Зате жінки виявилися навдивовиж метикуватими. Марія вже підхопила кілька російських слівець, коліна в неї перестали тремтіти, вона навіть усміхалась і могла б заграти щось на губній гармоньці, якби та рипавка була десь напохваті.

Щодо Оскара, який пристосовуватися до нових обставин так швидко не вмів, то він, утративши змогу спостерігати за мурахами, почав розглядати численних плескатих, сіро-бурих звірят, що прогулювалися на комірі в мого калмика. Мені кортіло спіймати одну таку вошу й обстежити її, бо і в тому, що я читав — не так у Гьоте, як у Распутіна, — йшлося про воші. Але дотягтися однією рукою до тих вошей було важко, отож я вирішив будь-що здихатися партійного значка. А щоб свою поведінку якось умотивувати, Оскар і каже подумки: «Ну, коли вже в калмика на грудях он стільки орденів...» І я простяг ту колючу цукерку, що не давала мені ловити вошей, Мацератові, який стояв поруч. Але кулака я й далі не розтискав.

Тепер, коли минув час, можна сказати, що мені не варто було це робити. Але можна сказати й так: а нехай би Мацерат того значка не брав!

Одначе він узяв. Я цукерки спекався. А Мацерата, щойно той відчув у долоні значка своєї партії, просто на очах почав поймати дедалі глибший страх. Тепер, коли руки в мене були вільні, я вже не переймався тим, що Мацерат робитиме зі своєю цукеркою. Про вошей Оскар тим часом майже забув і вирішив знов зосередити свою увагу на мурахах. Але краєм ока він усе ж таки завважив, як Мацерат зробив швидкий рух рукою, а позаяк Оскар уже не пригадує, про що подумав тоді, то тепер він каже так: «Звісно, розумніше було б спокійно тримати собі ту строкату й кругленьку штукенцію в кулаку».

Але Мацерат хотів значка позбутись і, хоч не раз доводив, яка багата в нього уява, — й на кухні, й коли треба було оформляти вітрину бакалійної крамниці, — цього разу не придумав нічого кращого, як кинути його собі до рота.

Ох, яку ж важливу роль у житті людини може відіграти отакий ледь помітний порух рукою! Просто з долоні та в рот — і цього було досить, щоб обидва Івани, які мирно сиділи собі на розкладачці обабіч Марії, раптом злякано скочили на рівні. Ще мить — і вони вже стояли перед Мацератом, наставивши йому в черево автомати, і всім було добре видно, як бакалійник силкується щось проковтнути.

Якби ж він бодай устиг був перед тим защіпнути трьома пальцями шпильку на значку! Але тепер Мацерат стояв і давився кострубатою цукеркою, геть побагровівши, очі полізли йому на лоба, він і кашляв, і плакав, і всміхався, а позаяк усі ці відтінки душевного стану в нього виявлялись одночасно, то втримати руки вгорі він уже не міг. А саме цього Івани й не любили. Вони щось закричали й зажадали, щоб Мацерат показав долоні. Але тепер той не міг думати ні про що інше, крім своїх органів дихання. Він уже не годен був навіть як слід кашлянути й натомість заходився пританцьовувати та несамовито розмахувати руками, скинувши з полиці кілька бляшанок з ляйпцизьким рагу; дорозмахувався він до того, що мій калмик, який доти спокійно спостерігав своїми косими очима цю сцену, обережно зсадив мене на підлогу, мацнув позад себе рукою, приставив щось поземно до себе й вистріляв від стегна цілий магазин, — вистріляв ще доти, як Мацерат устиг задихнутися.

Чого тільки людина не зробить, коли в двері до неї постукає доля! Поки мій гаданий батько намагався проковтнути свою партію й помер, я, сам того не помічаючи й не бажаючи, роздушив у пальцях вошу, що її незадовго перед тим спіймав у калмика. Мацерат упав якраз упоперек мурашиної стежки. Івани пішли з підвалу сходами, що вели до крамниці, а дорогою ще прихопили кілька пакетиків штучного меду. Мій калмик виходив останнім, але меду не взяв, бо тим часом мусив приставляти до автомата новий магазин. Трефова вдова, вся якась перекривлена, заголена, лежала між коробками від маргарину. Марія щосили притискала до себе Куртика, так ніби хотіла його роздушити. А в мене крутилася в голові одна складна мовна конструкція, що трапилася мені в Ґьоте. Мурахи завважили, що обстановка змінилась, однак не побоялися кружного шляху й проклали собі нову військову стежку навколо скарлюченого Мацерата, бо цукор, що сипався з луснутого мішка, анітрохи не втратив солодкого смаку через те, що армія маршала Рокосовського зайняла місто Данциг.

То пора мені чи не пора?

Першими прийшли руґи, потім — ґоти й ґепіди, а вже згодом — кашуби, прямим нащадком яких і був Оскар. Невдовзі по тому поляки наслали Адальберта Празького. Той прийшов із хрестом, але чи то кашуби, чи то пруси сокирою вкоротили йому віку. Сталося це в одному рибальському селі, і називалося те село Ґиданич. З «Гиданича» люди зробили «Данчік», «Данчік» став «Дантцигом», згодом цю назву почали писати без «т», а нині Данциг називається Гданськ.

Та поки дійшло до такого написання, в Ґиданич після кашубів прибули герцоги з Померелії. Звали їх так: Субіслав, Самбор, Мествін і Свантополк. Село розрослося до невеличкого містечка. Потім прийшли дикі пруси й трохи поруйнували містечко. Потім звідкись іздалеку прийшли бранденбуржці й також трохи поруйнували. Польському Болеславу теж скортіло трішечки поруйнувати, а рицарський орден і собі подбав про те, щоб сліди шкоди, які ледве вдалося стерти, знову виразно проступили під ударами рицарських мечів.

Ось так, граючись то в руйнівні, то у відбудовчі війни, герцоги Померельські, магістри рицарського ордену, королі польські та їхні супротивники, графи Бранденбурзькі і єпископи Влоцлавські кілька сторіч поспіль змінювали один одного. Тих руйнівників і будівничих звали: Отто і Вальдемар, Боґуша, Гайнріх Плоцький, а також Дітріх Альтенберзький, що звів свій рицарський замок саме на тому місці, де в двадцятому сторіччі на Гевеліусплац стояла в обороні Польська пошта.

Прийшли гусити, спалили трохи тут, трохи там — та й пішли собі. Потім з міста прогнали рицарів і розвалили замок, бо не хотіли, щоб посеред міста взагалі бовванів замок. Поставали поляками й непогано собі жили-поживали. Король, який цього домігся, мав ім'я Казимир, називали його Великим, і був він сином Владислава Першого. А потім прийшов Людовік, а за Людовіком — Ядвіґа. Ця вийшла заміж за Яґайла Литовського, й почалася доба Яґелонів. За Владиславом Другим ішов Владислав Третій, потім — ще один Казимир, якому правити не дуже й кортіло, одначе він цілих тринадцять років тринькав чималенькі гроші данцизьких купців на війну з рицарським орденом. А ось Іоан Альбрехт, на відміну від нього, мав до діла переважно з турками. За Александером ішов Сиґізмунд Старий, або, як його ще звали, Жиґмунд Старий. В історичній книжці за розділом, присвяченим Сиґізмундові Августу, йде розділ про того самого Стефана Баторія, на честь якого поляки так люблять називати свої океанські лайнери. Баторій тримав місто в облозі й обстрілював його, як можна вичитати з книжок, досить довгенько, але взяти так і не зміг. А тоді прийшли шведи й повелися так само. Цим облога міста припала до смаку, і вони влаштовували її навіть кілька разів. А Данцизьку бухту тим часом так уподобали голландці, данці й англійці, що багато чужоземних капітанів, яким пощастило зайти на данцизький рейд, навіть поставали морськими героями.

Олівський мир... Як же мирно й гарно це звучать! Саме там великі держави вперше завважили, що землі поляків просто дивовижно придатні для того, щоб їх ділити. Шведи, шведи й ще раз шведи — звідси шведські шанці, шведський пунш (це коли на тортурах катованому заливали в горло фекалії), шведська стінка. Згодом прийшли росіяни й саксонці, тому що в місті переховувався бідолашний польський король Станіслав Лещинський. Через того одного-однісінького короля було зруйновано тисячу вісімсот будинків, а коли нещасний Лещинський утік до Франції, позаяк там жив його зять Людовік, мешканцям міста довелося витрусити зі своїх гаманців цілий мільйон.

Після того Польщу ділили тричі. Прийшли непрохані пруссаки й на всіх міських брамах польського королівського орла замалювали своїм птахом. Шкільний учитель Йоганес Фальк ледве встиг скласти різдвяну пісеньку «О, радісна моя...», як з'явилися французи. Наполеонівського генерала звали Рaп, і після тяжкої облоги саме йому данцизці мусили викласти двадцять мільйонів франків. У тому, що французький період в історії міста був періодом жахливим, годі й сумніватися. Але він тривав лише сім років. Прийшли росіяни з пруссаками й підпалили снарядами Шпайхерінзель. Вільному місту, що його придумав Наполеон, настав кінець. А пруссакам знов трапилася нагода пообмальовувати всі міські брами своїм птахом, і вони зробили це досить старанно, а на додачу ще й по-своєму, по-прусському, розквартирували в Данцигу 4-й гренадерський полк, 1-шу артилерійську бригаду, 1-й саперний батальйон і 1-й лейб-гусарський полк. Тільки не надовго затримався в місті 30-й піхотний полк, 18-й піхотний полк, 3-й гвардійський піхотний полк, 44-й піхотний полк і 33-й мотострілецький полк. А ось отой знаменитий піхотний полк номер 128, навпаки, покинув місто аж в одна тисяча двадцятому році. Щоб нічого не випустити, треба ще сказати, що за прусських часів 1-шу артилерійську бригаду збільшили й перетворили на 1-й фортечний гарнізом і 2-й батальйон важкої артилерії східнопрусського артилерійського полку за номером 1. До цього додався ще померанський полк важкої артилерії номер 2, що його згодом замінив західнопрусський полк важкої артилерії номер 16. Після 1-го лейб-гусарського полку прийшов 2-й лейб-гусарський полк. Зате 8-й уланський полк затримався в мурах міста, навпаки, зовсім недовго. Натомість поза цими мурами, у передмісті Ланґфур, на казармене становище перевели західнопрусський обозний батальйон номер 17. За часів Буркгардта, Раушнінґа й Ґрайзера у Вільному місті була лише зелена поліція. Але в тридцять дев'ятому за Форстера ситуація змінилася. Цегляні казарми знов сповнилися радісним сміхом чоловіків у мундирах, і ті чоловіки жонглювали різноманітною зброєю. Можна було б, звісно, перелічити всі військові частини, які від тридцять дев'ятого по сорок п'ятий стояли в Данцигу та його околицях чи в Данцигу ж таки вантажилися на кораблі й вирушали на Північний фронт. Але ці подробиці Оскар випускає і каже просто так: а потім, як ми довідалися, прийшов маршал Рокосовський. Він побачив непошкоджені будівлі, пригадав великих своїх міжнародних попередників і для початку артилерійським вогнем підпалив у Данцигу все, що могло горіти, щоб ті, котрі прийдуть після нього, мали змогу добряче попогріти чуба, відбудовуючи місто.

Дивно, але цього разу після росіян не прийшли ні пруссаки, ні шведи, ні саксонці, ані французи. Прийшли поляки.

З усіма своїми пожитками з Вільнюса, Білостока та Лемберга повалили поляки й кинулися підшуковувати собі житло. А до нас з'явивсь один пан, що назвався Файнґольдом; він був сам-самісінький, однак поводився так, наче його оточувала багатодітна родина, якій треба було раз у раз давати лад. Пан Файнґольд негайно перебрав на себе бакалійну крамницю, показав своїй дружині Любі, яка й далі лишалася невидимкою і, звісно ж, нічого йому не відповідала, десяткові ваги, бак на гас, мідну поперечину, де мали висіти ковбаси, порожню касу й, неабияк зрадівши, припаси в підвалі. Марія, яку він одразу найняв продавщицею й багатослівно відрекомендував уявній своїй дружині Любі, зі свого боку, показала панові Файнгольду нашого Мацерата, що вже три дні лежав під парусиною в підвалі, бо на вулицях росіяни щокрок перевіряли на якість велосипеди, швацькі машинки й жінок, і ми ніяк не могли його, Мацерата, поховати.

Коли пан Файнґольд побачив мерця, що його ми перекинули горілиць, він так характерно сплеснув над головою в долоні, як Оскар колись, багато років тому, не раз спостерігав у свого торговця іграшками, в Сиґізмунда Маркуса. Пан Файнґольд покликав до підвалу всю свою сім'ю, не лише дружину Любу, і він, пена річ, бачив, як усі вони поспішали сюди, бо до кожного звертався ж на ім'я, він казав: «Любо, Леве, Якубе, Береку, Леоне, Менделеє, Соню», пояснював усім їм, хто це лежить і хто це помер, і відразу по тому розтлумачив, але тепер уже нам, що всі, кого оце він щойно покликав, лежали так самісінько, перше ніж потрапили до печей у Треблінці, й не лише вони, а і його невістка, й невістчин зять, який мав п'ятьох діточок, і ось усі вони лежали, й тільки він, пан Файнґольд, не лежав, бо мав посипати все хлоркою.

Потім він підсобив нам перенести Мацерата сходами нагору, до крамниці, а тоді знову скликав усю свою сім'ю, а дружину Любу попросив усе ж таки допомогти Марії обмити тіло. Однак Люба не допомогла, і пан Файнгольд цього, зрештою, й не помітив, бо тим часом уже заходився перетягувати припаси з підвалу до крамниці. Ґрефиха, яка колись обмивала матінку Тручинську, помогти нам також не прийшла, бо в помешканні у неї було повно росіян. Звідти долинали їхні співи.

Старий Гайландт, який уже з перших днів окупації знайшов собі шевську роботу й тепер пришивав підметки до російських чобіт, позчісувані під час наступу, спершу збивати труну відмагався. Та коли домовлятися з ним пішов пан Файнґольд і за електричного мотора із Гайландтової халабуди запропонував сигарети «Дербі» з нашої крамниці, старий відклав чоботи вбік і взяв інший струмент, а також останні свої дошки від ящиків.

А жили ми тоді, поки нас вигнали й звідти і пан Файнґольд віддав нам підвал, у помешканні матінки Тручинської, яке доти вже встигли геть обібрати сусіди та прийшлі поляки. Старий Гайландт скинув із завіс двері на кухню, позаяк двері з вітальні до спальні вже пішли на труну для матінки Тручинської. Він курив унизу, в дворі, сигарети «Дербі» й майстрував труну. А ми лишилися нагорі, і я взяв останнього стільця, що його ще не прихопили з собою непрохані гості, порозчиняв побиті вікна й розлютився на старого, який збивав труну сяк-так, навіть не думаючи про те, що до ніг вона має звужуватись.

Мацерата Оскар так уже й не побачив, бо коли труну поставили на візок удови Ґреф, то віко з дошок від ящиків з-під маргарину «Вітелло» було вже прибите, хоч за життя Мацерат не лише не їв маргарину, а навіть гребував на ньому що-небудь готувати.

Марія попросила пана Файнґольда піти з нами, позаяк боялася російських солдатів на вулицях. Файнґольд, що сидів по-турецькому на прилавку і їв ложечкою з паперової склянки штучний мед, спершу був завагався — зі страху, що дружина його приревнує, — але потім Люба, мабуть, таки дозволила йому піти з нами, бо він з'їхав з прилавка, мед віддав мені, я передав його далі Куртикові, який і вилизав склянку до решти. Тим часом Марія допомогла панові Файнґольду вдягти довге чорне пальто на сірому кролячому хутрі. Перше ніж замкнути крамницю й наказати дружині нікому не відчиняти, він накинув на голову циліндра, який був на нього замалий і якого Мацерат колись надівав на всілякі похорони та весілля.

Тягти візка аж на Міське кладовище старий Гайландт відмовився. Сказав, що йому ніколи, треба ось підбивати чоботи. На Макс-Гальбе-плац, де все ще курилися руїни, він повернув ліворуч, на Брьозенервеґ, і я здогадався, що старий тримає курс на Заспе. Росіяни сиділи перед будинками на благенькому лютневому сонці, сортували наручні та кишенькові годинники, чистили піском срібні ложечки, натягали на голову ліфчики, щоб зігріти вуха, і вправлялись у фігурній їзді на велосипедах: на свій тренувальний майданчик вони позносили картини, високі годинники, ванни, радіоприймачі, вішаки для одягу, виписували між ними вісімки, всілякі змійки, спіралі, спритно обминали такі речі, як дитячі візки та люстри, що їх хтось викидав із вікон, і як нагороду за свою майстерність діставали оплески. Коли під'їздили ми, солдати на кілька секунд розважатися припиняли. Декотрі з них, що понацуплювали поверх форми жіночу білизну, допомагали нам підпихати візка й ТЯГАЙСЯ руками до Марії, однак пан файнґольд, який розмовляв по-російському й мав при собі посвідку, ставив їх на місце. А один у жіночому капелюшку навіть подарував нам клітку з живим хвилястим папугою на сідалі. Куртикові, що біг підтюпцем за візком, одразу скортіло повискубувати в пташки строкате пір'ячко й порвати його. Марія не зважилася відмовитись від подарунка, підняла клітку вище, щоб Куртик її не дістав, і поставила до мене на візок. Оскар, якому папуга видався аж надто пістрявим, переставив клітку на збільшений ящик з-під маргарину, де тепер лежав Мацерат. Я сидів аж на задку возика, звісивши ноги, й дивився в обличчя пана Файнґольда — зморшкувате обличчя, на якому проступав то задумливий, то похмурий вираз, аж складалося враження, ніби пан Файнґольд тужиться розв'язати якусь складну задачку, а вона в нього ніяк не виходить.

Я трохи побарабанив на своїй бляшанці, побарабанив весело, щоб розвіяти похмурі думки в пана Файнґольда. Але зморшки в нього не розгладжувались, він дивився хтозна й куди — може, в далеку Галичину, а барабана мого так і не побачив. І тоді Оскар облишив свої марні спроби, і тепер було чути лише, як порипують колеса від возика та схлипує Марія.

«Яка м'яка зима!» — подумав я, коли ми проминули останні будинки Ланґфура, і навіть поглянув на хвилястого папугу, що настовбурчив пір'ячко у промінні післяобіднього сонця, яке висіло над аеродромом.

Перед аеродромом стояла охорона, дорога на Брьозен була закрита. Якийсь офіцер звернувся до пана Файнґольда, що, розмовляючи, тримав циліндра на розчепірених пальцях, і його ріденький рудуватий чубчик куйовдив вітрець. Нарешті офіцер коротко, мовби перевіряючи, постукав по ящику з Мацератом, подражнив пальцем папугу й пропустив нашу процесію, однак приставив до неї двох хлопців років по шістнадцять, не більше, в надто малих пілотках і з надто великими автоматами — хлопці мали нас чи то охороняти, чи то супроводжувати.

Старий Гайландт тяг візка, жодного разу не озирнувшись. До того ж він ще й примудрявся, навіть не спиняючись, прикурювати однією рукою сигарети. У небі гули літаки. Їхні мотори було чути так виразно через те, що стояв чи то кінець лютого, чи то початок березня. Тільки навколо сонечка плавали, помалу танучи, кілька хмаринок. Одні бомбардувальники тримали курс на півострів Гела, інші поверталися звідти — там усе ще змагалися рештки Другої армії.

На мене ця погода й гудіння літаків навіяли смуток. Бо ніщо так не наскучує, ніщо так не навіває нудьги, як безхмарне березневе небо, де то наростає, то завмирає гудіння літаків. Як на те, обидва молоденькі росіянини всю дорогу марно силкувалися крокувати в ногу.

Поки наш візок трясся спершу бруківкою, а потім асфальтом з вибоями, кілька дошок у нашвидкуруч збитій труні, мабуть, відійшли, до того ж їхали ми проти вітру, в кожному разі від мертвого Мацерата пішов важкий дух, і Оскар був радий, коли ми нарешті дісталися до кладовища в Заспе.

Вибратися нагору, аж до кутої огорожі, нам не пощастило, бо перед самісіньким кладовищем посеред дороги стояв обгорілий танк Т-34. Решта танків, що поспішали в бік Нойфарвасера, мусили його об'їздити, обабіч дороги вони позалишали після себе в піску колії та ще й повалили частину кладовищенського муру. Файнґольд попросив старого Гайландта взятися ззаду, і вони понесли труну, що посередині трохи прогиналась, спершу танковою колією, потім, напружуючись, через уламки кладовищенського муру й далі, докладаючи всіх сил, між поперекошуваними, ось-ось ладними впасти або вже поваленими надгробками. Старий Гайландт жадібно смоктав сигарету, пахкаючи димом у ноги труни. Я ніс клітку з хвилястим папугою на сідалі. Марія тягла за собою дві лопати. Куртик ніс кайло, правильніше сказати, розмахував ним навколо себе, а на кладовищі заходився цюкати по сірому граніті, наражаючи себе на небезпеку, поки Марія забрала в нього те кайло, щоб допомогти обом чоловікам копати яму — адже вона була жінка дебела.

«Добре ще, що земля тут піщана й не промерзла», — подумав я і вирішив відшукати за муром з північного боку кладовища місце Яна Бронського. Воно мало бути десь тут або трохи далі. Знайти його з точністю я вже не міг, бо за ті зими, весни, літа й осені, що кілька разів змінювали одне одного, колись по-зрадницькому свіжа побілка посіріла й пооблуплювалась — як і весь мур навколо кладовища.

Крізь ґратчасту хвіртку з другого боку кладовища я повернувся назад, звів погляд на верхівки калікуватих сосон і, щоб у голову не лізло чортибатьказна-що, подумав: «Ну ось, тепер вони загребуть і Мацерата». Я ще спробував знайти в цьому який-небудь сенс і знайшов його почасти в тому, що тут, у тій самій піщаній землі, тепер лежатимуть два любителі пограти в скат — Бронський і Мацерат, хай навіть без бідолашної моєї матусі.

Будь-який похорон неминуче навіює спогади про інші похорони...

Піщана земля не піддавалася, тут, либонь, потрібні були гробокопи вправніші. Марія стала перепочити, сперлася, важко дихаючи, на кайло і знов заплакала, коли побачила, як Куртик, відійшовши на чималу відстань, жбурляє камінцями в клітку з папугою. Поцілити йому ніяк не щастило, він кидав далі, ніж треба було. Марія плакала гірко й щиро, бо втратила Мацерата, бо бачила в Мацераті щось таке, що в ньому, як на мене, навряд чи й було, що в її спогадах навік лишиться, однак, виразним і дорогим. Пан Файнґольд заходився її втішати, скориставшись цією нагодою, щоб також перепочити, бо копати йому вже набридло. А старий Гайландт, здавалося, не яму копав, а золото шукав — так розмірено він працював лопатою, викидаючи пісок через плече, і навіть димом пахкав через рівні проміжки часу. Обидва молоді росіянини сиділи трохи збоку на кладовищенському мурі й про щось розбалакували проти вітру. Та ще оті літаки й сонце, Що робилося чимдалі стиглішим.

Вони вже викопали яму з метр завглибшки, а Оскар так само знічев'я, безпорадно стояв між старими гранітними надгробками, між калікуватими соснами, між Мацератовою вдовою й Куртиком, що жбурляв камінцями в папугу.

То пора мені чи не пора? Тобі, Оскаре, вже пішов двадцять перший рік. То пора тобі чи не пора? Ти — сирота. Виходить, пора. Відколи померла твоя бідолашна матуся, ти став напівсиротою. Ти мав зважитися ще тоді. Потім вони поклали в сиру землю твого гаданого батька Яна Бронського. Ти став гаданим круглим сиротою і стояв тут, на цьому піску, що зветься Заспе, й тримав у руці трохи позеленілу патронну гільзу. Йшов дощ, і саме заходив на посадку «Юнкерс-52». Хіба вже тоді не вчувалося виразно — якщо не в шурхоті дощу, то в гуркоті транспортного літака, що заходив на посадку, оте: «То пора мені чи не пора?» Ти казав собі, що то лише шумить дощ, а то — гуркоче мотор, у таких монотонних звуках може причутися, мовляв, будь-що. Ти хотів почути це ще виразніше, а не лише як здогад.

То пора мені чи не пора? Ось вони копають яму для Мацерата, ще одного твого гаданого батька. Як ти знаєш, більше гаданих батьків у тебе нема. То чого ж ти й досі жонглюєш оцими двома зеленими пляшками «пора» й «не пора»? У кого ще ти збираєшся питати? В отих калікуватих сосон, яким і самим не завадить замислитися про те саме?

Цієї миті на очі мені трапився тоненький чавунний хрест із ламкими кренделиками й поїденими іржею літерами: Матильда чи то Кункель, чи то Рункель. Потім я знайшов (то пора чи не пора?) в піску між будяками й узбережним вівсом (пора!) три чи чотири (не пора!) залізні віночки, які були з тарілку завбільшки, поржавілі й уже розсипались і які колись (пора!) зображували, мабуть, дубове або лаврове листя (а може, все ж таки не пора?), зважив їх у руці (ні, все ж таки пора!), прицілився (пора!), отой вершечок хреста, що стирчав (чи не пора?), завтовшки був (пора!) сантиметрів чотири (ні!), я відійшов на два метри (пора!) й кинув (ні!) неподалік (то все ж таки: пора?), залізний хрест стояв дуже криво (пора!), Матильда Кункель чи то Матильда Рункель (пора, Кункель, пора, Кункель!)? Я кидав це вже вшосте, а всього дозволив собі сім разів, і шість із них вийшло «не пора», і тоді я запустив віночка всьоме (пора!), накинув його на хрест (пора!) й увінчав Матильду віночком (пора!) — лаври для фройляйн Кункель. «То пора мені?» — спитав я в молодиці Рункель. «Пора» — відповіла Матильда. Померла вона дуже рано, мавши двадцять сім років, а народилася в шістдесят восьмому. А мені йшов двадцять перший, коли за сьомим разом таки пощастило накинути віночка, коли оте «то пора мені чи не пора» я скоротив і дістав підтверджене, увінчане віночком, цілком певне, вигране «пора!».

І коли Оскар з новим «пора!» на язиці й «пора!» в серці поквапився назад до гробокопів, хвилястий папуга гучно скрикнув, і з нього полетіло жовто-блакитне пір'ячко — Куртик у нього таки вцілив. Я спитав сам себе: а що ж не давало спокою моєму синові, що змусило його так довго жбурляти у хвилястого папугу, поки цей останній камінчик дав йому відповідь?

Вони підсунули того ящика з Мацератом до ями завглибшки десь метр двадцять. Старий Гайландт поспішав, одначе мусив зачекати, поки Марія ще прокаже католицьку молитву. Пан Файнґольд тримав циліндра біля грудей, а поглядом був у Галичині. Тепер і Куртик підійшов ближче. Видко, після того, як йому пощастило вцілити, він ухвалив якесь рішення й тепер з тих чи тих міркувань, але так само рішуче, як і Оскар, ступив ближче до могили.

Ця непевність діймала мене до живого. Чи ж це таки мій син щойно ухвалив рішення на користь чогось чи проти чогось? Чи ж вирішив він нарешті визнавати й любити в мені справжнього і єдиного свого батька? Може, бодай тепер, хоч і надто пізно, він надумав узяти до рук бляшаного барабана? Чи, може, його рішення означає: смерть моєму гаданому батькові Оскару, який партійним значком убив мого гаданого батька

Мацерата лише через те, що ситий був цими батьками по саму зав'язку? Може, й він не вміє засвідчити свою дитячу приязнь, таку бажану між батьками й синами, інакше, ніж через убивство?

Тієї хвилини, коли старий Гайландт радше зіпхнув, ніж опустив у яму ящика з Мацератом і партійним значком у того в трахеї, з повним магазином куль із російського автомата в Мацератовому череві, Оскар зізнався собі, що занапастив Мацерата вмисне, бо той, зважаючи на все, був йому батьком не лише гаданим, а й справжнім; а ще Оскар убив його через те, що йому, Оскарові, остогидло ціле життя тягати за собою якогось батька.

І це неправда, що, коли я підхопив з бетонної підлоги ту цукерку, шпилька на ній була вже розстебнута. Розстебнулася вона аж у моїй стиснутій долоні. І я передав ту відстовбурчену, колючу цукерку, яка за все чіплялася, Мацератові, щоб той орден знайшли в нього, щоб партію поклав собі на язик він, щоб удавився він — партією, мною, своїм сином. Бо колись цьому мав таки настати край!

Старий Гайландт почав закидати яму. Куртик йому допомагав — невміло, проте старанно. Я Мацерата не любив ніколи. Іноді він подобався мені. Він дбав про мене швидше як кухар, ніж як батько. А кухар з нього був непоганий. І коли тепер мені Мацерата часом і бракує, то все це через його кьоніґзберзькі фрикадельки, свинячі нирки з кислою підливою, короп із редискою й вершками, через такі його страви, як вугровий суп із зеленню, вуджена корейка з квашеною капустою й ота незабутня печеня щонеділі, яку я й досі ще відчуваю на язиці й між зубами. Йому, хто обертав почуття на супи, ми забули покласти з собою на той світ ополоника. Забули покласти йому в труну колоду скатних карт. Куховарив він краще, ніж грав у скат. Але від Яна Бронського він грав усе ж таки краще й майже так само добре, як моя бідолашна матуся. У цьому було його багатство, в цьому була його трагедія. А Марію я так ніколи йому й не пробачив, хоча ставився він до неї непогано, ніколи не бив, і коли вона ні з сього ні з того заводила сварку, то здебільшого поступався. І мене він не передав до рук міністерства охорони здоров'я, а того листа підписав аж тоді, як пошту вже ніхто не розносив. Коли я при світлі від електричних лампочок з'явився на білий світ, він визначив мені шлях — торгівлю. Щоб не стояти за прилавком, Оскар узяв до рук барабанні палички й понад сімнадцять років так і простояв з ними за доброю сотнею бляшаних барабанів, пофарбованих білим і червоним лаком. Тепер Мацерат стояти вже не міг, він лежав. Старий Гайландт прикидав його землею, покурюючи Мацератові сигарети «Дербі». Тепер крамницю мав би перебрати на себе Оскар. Але її тим часом перебрав на себе пан Файнґольд зі своєю численною невидимою родиною. Решта дісталася мені: Марія, Куртик і відповідальність за них обох.

Марія плакала й усе ще молилася — щиро й по-католицькому. Пан Файнґольд витав у Галичині або розв'язував хитромудрі арифметичні задачі. Куртик, хоч і стомився, без упину працював лопатою. Двоє молодих росіян сиділи на кладовищенському мурі й про щось гомоніли. Гайландт методично й похмуро кидав пісок заспенського кладовища на дошки від ящиків з-під маргарину. Оскар ще встиг прочитати три літери від слова «Вітелло», тоді скинув із шиї свою бляшанку, але вже не промовив: «То пора мені чи не пора?», а сказав: «Так тому й бути!» — і кинув барабана туди, де на труні вже лежало достатньо піску для того, щоб барабан не дуже загуркотів. Палички полетіли вслід за барабаном і лишилися стриміти в піску. Це був барабан періоду трясунів. Із запасів фронтового театру. То Бебра надарував мені тих бляшанок. Цікаво, що б сказав наставник про мій вчинок тепер? На цій бляшанці барабанив Ісус і отой здоровенний росіянин із грубою, наче покопаною, шкірою. Більше нічого такого з бляшанкою не сталося. Та коли на неї впав перший пісок, вона подала голос. Після другої лопати піску вона теж не змовчала. Але після третьої вона вже не видала жодного звуку, тільки ще виставила напоказ краєчок білого лаку, поки пісок зрівняв і це місце з рештою піску, якого щораз прибувало й прибувало, щораз більшало й більшало, купа піску на моєму барабані чимдалі вищала, росла, і я теж почав рости, й це далося взнаки тим, що з носа в мене почала юшити кров.

Першим кров помітив Куртик.

— Тече, тече! — закричав він і своїм криком повернув пана Файнґольда з Галичини, відірвав Марію від молитви й навіть змусив обох молодих росіян, що так само сиділи на мурі й гомоніли собі, поглядаючи в бік Брьозена, хутко й злякано зиркнути на нас.

Старий Гайландт стромив лопату в пісок, узяв кайло й приклав ту синювато-чорну залізяку мені до потилиці. Холод подіяв. Кров текла вже не так. Гайландт знову взявся за лопату, піску біля ями лишалося небагато, а невдовзі й кров у мене текти перестала. Але ріст мій не припинився, він віддававсь усередині в мене якимсь скреготом, шумом і потріскуванням.

Коли старий Гайландт упорався з могилою, він висмикнув з однієї із сусідніх могилок трухлявого дерев'яного хреста без напису й увіткнув його в наш свіжий горбик — десь так між Мацератовою головою й моїм похованим барабаном.

— Готово! — мовив старий, узяв Оскара, який не міг іти сам, на руки, поніс його і повів за собою з кладовища й решту, навіть молодих росіян з автоматами, — через повалений мур і танковою колією до візка, що його ми покинули на трамвайній колії, перегородженій танком.

Я дивився через плече назад, на заспенське кладовище, Марія несла клітку з хвилястим папугою, пан Файнґольд — реманент, Куртик не ніс нічого, обидва росіяни несли надто маленькі пілотки й надто великі автомати, а приморські сосни згиналися й корчились.

З піску — на асфальт. На обгорілому танку сидів Пришелепко Лео. Високо в небі — літаки, вони летіли в бік Гели, летіли з боку Гели. Пришелепко Лео намагався не забруднити своїх рукавичок об чорний Т-34.

Сонце разом зі своїми набучавілими хмаринками опускалося на Турмберґ — гору біля Сопота. Пришелепко Лео з'їхав із танка й стояв рівно, мов палиця.

Побачивши Лео, старий Гайландт пожвавішав:

— Ви лишень погляньте на нього! Тут світ перевертом іде, а Пришелепкові Лео хоч би хни — його ніщо не бере! — Він доброзичливо поплескав вільною рукою по чорному сурдуту, а панові Файнґольду пояснив: — Це — наш Пришелепко Лео. Тепер він хоче висловити нам співчуття й потиснути руку.

Так усе й сталося. Лео змахнув рукавичками, потім, велемовно розпатякуючи, як він зазвичай це робив, висловив усім співчуття, й запитав:

— А ви бачили Господа? Чи бачили ви Господа?

Господа ніхто не бачив. Марія, вже й не знаю навіщо, подарувала Лео клітку з хвилястим папугою.

Коли Лео ступив ближче до Оскара, якого старий Гайландт поклав на візок, обличчя в Пришелепка ніби розпалося, вітер підхопив його одяг, у ноги йому вселився танок.

— Господь! Господь! — кричав він, стрясаючи в повітрі кліткою з папугою. — Ви тільки погляньте на Господа — як він росте! Ви тільки погляньте — як він росте!

Зненацька його разом із кліткою підкинуло вгору, і він побіг, полетів, він пустився в танок, захитавсь, упав, десь дівся разом із пташкою, що кричала, він і сам обернувся на пташку, в нього виросли крила, він замахав ними й полетів у бік поливних полів. І крізь голоси обох автоматів до нас долинув його крик:

— Він росте! Він росте!

Той крик не урвався й тоді, коли обом молодим росіянинам довелося перезаряджати автомати.

— Він росте!

І навіть коли вже знов озвалися автомати, коли Оскар уже падав сходами без східців у чимдалі глибшу, невблаганну знемогу, я й далі чув голос птаха, голос ворона — то Лео проголошував світові:

— Він росте! Він росте! Він росте!

Дезінфекційні засоби

Минулої ночі мене навідали гарячкові сни. Усе в них нагадувало ті дні, коли сюди приходять мої друзі. Сни розминались один з одним на порозі і йшли собі, розповівши мені про те, про що сни вважають за потрібне розповісти: про якісь безглузді історії, де все раз у раз повторюється, про монологи, що їх, на жаль, не можна пропустити повз вуха, бо їх виголошують досить настирливо, розмахуючи руками, мов погані актори. За сніданком я спробував переказати ті історії своєму санітарові Бруно, проте мені однаково не пощастило їх позбутися, тому що я все позабував. Ні, Оскар таки не має хисту дивитися сни.

Поки Бруно прибирав посуд після сніданку, я ніби ненароком поцікавився в нього:

— Бруно, любесенький мій, а який у мене, власне, зріст?

Бруно поставив блюдце з варенням на філіжанку з-під кави й скрушно похитав головою:

— Ох, пане Мацерат, знову ви не їли варення!

Ну, ці докори мені вже не новина. Я чую їх після кожного сніданку. Адже Бруно приносить мені трішечки суничного варення щоранку, а я відразу накриваю його папером, газетою, яку згортаю дашком. Варення я не можу ні бачити, ні їсти, а тому спокійно, однак рішуче відкинув санітарів докір:

— Ти знаєш, Бруно, як я ставлюся до варення. Скажи краще, який у мене зріст.

Очі в Бруно — мов у тих восьминогах чудовиськ, що вже давно вимерли. Щоразу, коли йому треба про щось подумати, він спершу зводить цей свій доісторичний погляд до стелі і туди ж таки здебільшого й промовляє. Тож і сьогодні вранці він сказав до стелі:

— Але ж це — суничне варення!

І аж після тривалої паузи — адже я мовчав, а отже, чекав відповіді на своє запитання щодо Оскарового зросту — погляд Бруно повернувся зі стелі до кімнати, зачепився за залізні ґратки на моєму ліжку, і я почув, що на зріст я — один метр і двадцять один сантиметр.

— А чи не хочеш ти, Бруно мій любесенький, поміряти мене ще раз — просто так, задля годиться?

Бруно, не зводячи погляду з ґраток на моєму ліжку, дістав із задньої кишені на штанях складаного метра, рвучко, майже брутально відкинув з мене ковдру, натяг нічну сорочку, що закотилася до пупа, на мою голизну, розклав яскраво-жовтого метра, обламаного на поділці сто сімдесят сантиметрів, приклав його до мене, посунув, перевірив, руки в нього працювали впевнено, поглядом, однак, він перебував ще в періоді ящурів і нарешті, вдаючи, ніби зчитує результат, лишив метра лежати на мені.

— Так само один метр і двадцять один сантиметр!

І нащо тільки він, складаючи метра й прибирючи посуд після сніданку, зчиняє такий гармидер? Може, йому не до вподоби мій зріст?

Коли Бруно взяв тацю з рештками сніданку — суничне варення обурливо природного кольору, а поряд — жовтий, мов яєчний жовток, метр — і вийшов з кімнати, він уже з коридору ще раз припав оком до вічка в дверях (давнім, як світ, ставав я під тим поглядом) і нарешті лишив мене на самоті з моїм метром і двадцять одним сантиметром.

То он який, виходить, вигнався Оскар! Як на карлика, гнома, ліліпута, то, можна сказати, навіть аж надто гінкий. На якій висоті був проділ у моєї Розвіти, в Розвіти Раґуни? Який зріст пощастило зберегти собі моєму наставникові Бебрі, прямому нащадкові принца Євгенія? Тепер я міг би дивитися згори вниз навіть на Кіті й Фелікса. І це тоді, коли всі, кого я тут перелічив, колись із доброзичливою заздрістю поглядали згори вниз на Оскара, хто до двадцять першого року свого життя мав лише дев'яносто чотири сантиметри.

Й аж коли на кладовищі в Заспе, де ми ховали Мацерата, в потилицю мені вцілив камінець, я почав рости.

Оскар згадав про камінець. Отже, розповідь про події на кладовищі таки треба, либонь, доповнити.

Після того як я, граючись, збагнув, що запитання «пора чи не пора?» для мене вже відпало й лишилося тільки одне: «Пора, я мушу й хочу», — я скинув із себе барабана, пожбурив його разом із паличками в Мацератову яму, вирішив рости, одразу відчув у вухах нестерпний шум, який чимдалі дужчав, і вже потому мене вцілив у потилицю камінчик завбільшки з волоський горіх, що його запустив мій син Курт із силою, на яку тільки здатний хлопчик чотирьох з половиною років. І хоч той камінчик і не застав мене зненацька — я ж бо вже здогадувався, що мій синок готує мені якусь капость, — а проте я однаково звалився до свого барабана в Мацератову могилу. Старий Гайландт подав свою суху старечу руку й витяг мене з ями, одначе барабана й палички лишив там, унизу, а позаяк із мого носа вже добряче-таки юшила кров, то він поклав мене потилицею на залізне кайло. Невдовзі кров, як ми вже знаємо, текти перестала, зате ріст мій тривав успішно, хоч успіхи ці були такі незначні, що помітив їх лише Пришелепко Лео й ознаймив про них цілий світ — гучним криком, розмахуючи руками, мов птах крильми, й по-пташиному легковажно.

Ось що я хотів додати, хоч це доповнення, по суті, й зайве, бо рости я почав іще до того, як дістав камінцем по голові й упав у Мацератову яму. Одначе Марія й пан Файнґольд причину збільшення мого зросту від самого початку вбачали тільки в одному і називали це хворобою: удар камінцем у потилицю, падіння в яму. Марія відлупцювала Куртика ще на кладовищі. Мені було шкода малого, адже він, можливо, кинув того камінця задля мене ж таки, щоб допомогти мені, щоб пришвидшити мій ріст. Хлопчик, мабуть, хотів мати нарешті справжнього, дорослого батька чи бодай якусь заміну Мацератові. Адже батька в мені він ніколи не признавав і не шанував.

За той рік, хоч і неповний, поки я ріс, приходило чимало лікарів і лікарок, які потверджували, що причиною всього став камінець, а також те, що я невдало впав у яму; отож вони казали й записували до моєї історії хвороби таке: «Оскар Мацерат — недорозвинений пацієнт, який почав рости внаслідок удару камінцем у потилицю...» І таке інше, і таке інше.

Тут не завадило б згадати про мій третій день народження. Що могли розповісти дорослі про те, як насправді почалася моя історія? Коли Оскарові було три роки, він, мовляв, упав зі сходів на бетонну підлогу в підвалі. Внаслідок цього хлопчик перестав рости... Ну, і так далі, й таке інше...

У цьому поясненні можна розгледіти цілком зрозуміле й нездоланне бажання людини витлумачити будь-яке чудо. Оскар визнає, що й сам він якнайдосконаліше вивчає будь-яку чудодійність, перше ніж відкинути її як сумнівну, безглузду вигадку.

Повертаємося ми з кладовища в Заспе — а в помешканні матінки Тручинської вже нові пожильці. Польська сім'я — вісім душ — окупувала кухню й обидві кімнати. Люди досить милі, хотіли були навіть пустити нас до себе, поки ми напитаємо собі щось інше, однак пан Файнґольд рішуче заперечив проти такого гуртожитку й виявив бажання повернути нам спальню, а самому тимчасово обходитися вітальнею. Однак цього не схотіла вже Марія. Вона вирішила, що їй, щойно овдовівши, не подобає жити отак під одним дахом із самотнім чоловіком. А Файнґольдові, який іноді просто забував, що поруч нема ні дружини Люби, ні сім'ї, який досить частенько відчував у себе за спиною подих своєї енергійної половини, трапилася непогана нагода з Маріїними доказами погодитись. Отож задля пристойности й задля дружини Люби на цей варіант не пристали, а ось підвалом пан Файнґольд вирішив усе ж таки поступитися. Він навіть допоміг нам переобладнати склад на житло, однак і слухати не схотів про те, щоб до підвалу перебравсь і я. Позаяк я був хворий, тяжко хворий, то мені влаштували тимчасове ложе у вітальні, поряд із піаніно моєї бідолашної матусі.

Знайти лікаря було нелегко. Більшість лікарів поспішили виїхати з міста, скориставшись військовим транспортом, позаяк Західнопрусську лікарняну касу ще в січні перевели на захід, отож визначення «пацієнт» для багатьох лікарів стало чимость нереальним. Після довгих пошуків пан Файнґольд знайшов у школі імени Гелєни Ланґе, де поруч лежали поранені вермахта й Червоної Армії, одну лікарку з Ельбінґа, яка робила там ампутації. Вона пообіцяла прийти до нас і за чотири дні справді прийшла, сіла біля мого ложа, викурила, обстежуючи мене, три чи чотири сиґарети поспіль, а з четвертою в руці заснула.

Пан Файнґольд будити її не зважився. Марія лиш несміливо торкнула жінку, а прокинулась вона аж тоді, коли сиґарета у неї в лівій руці догоріла й припекла їй вказівного пальця. Тоді лікарка одразу підвелася, ногою роздушила на килимі недокурка й скоромовкою, роздратовано сказала:

— Вибачте. Три тижні очей не змикала. Була в Кеземарке на паромі з малими дітьми із Східної Пруссії. Не переправились. Тільки війська. Тисячі чотири. Усі пішли на дно.

Потім вона так само стримано, як перед цим розповіла про дітей, що пішли на дно, поплескала мене по дитячій щоці, яка теж росла, стромила собі до рота нову сиґарету, закотила рукава на лівій руці, дістала з течки ампулу й, роблячи сама собі підбадьорливий укол, сказала до Марії:

— Я не можу вам сказати, що з хлопцем. Треба було б покласти його до лікарні. Тільки не тут. Спробуйте виїхати звідси. Кудись на захід. Коліна, зап'ястки, плечі — все розпухло. З головою запевно буде те саме. Прикладайте холодні компреси. Залишу вам кілька пілюль — на той випадок, якщо почнуться болі й він не зможе заснути.

Мені сподобалася ця небагатослівна лікарка, яка не знала, що зі мною, і щиро в тому зізналася. Протягом наступних тижнів Марія і пан Файнґольд багато разів робили мені холодні компреси, і мені ставало легше, але й після них коліна, зап'ястки, плечі, а також голова так само розпухали й боліли. А особливо жахала Марію й пана Файнґольда моя голова, яка щодалі більшала й ширшала. Мені давали лікарчині пілюлі, але вони дуже швидко скінчилися. Пан Файнґольд узяв лінійку та олівця й почав виводити мою температурну криву, але надто захопився експериментуванням, вносив у свої сміливі конструкції мою температуру, яку по п'ять разів на день міряв Градусником, виміняним на чорному ринку за штучний мед, і потім на його графіках усе це мало вигляд гірського хребта, страшенно покраяного ущелинами (в моїй уяві поставали Альпи, засніжені пасма Анд); а насправді нічого аж такого дивовижного з моєю температурою не діялося: вранці градусник показував здебільшого тридцять вісім і одну, а ввечері температура підіймалася до тридцятьох дев’ятьох. За весь час, поки я ріс, Градусник жодного разу не показав більше, ніж тридцять дев'ять і чотири десятих. У лихоманці мені ввижалося багато всякої всячини: я вибирався на карусель, хотів був злізти, але мені не давали. Вкупі з багатьма маленькими дітьми я сидів у пожежних машинках, у порожнистих лебедях, на собаках, котах, свинях і оленях, усе катався, катався й катався, поривався злізти, а мені не давали. Тоді всі діти розплакалися, вони хотіли, як і я, повиходити з пожежних машинок і порожнистих лебедів, позлазити з котів, собак, оленів і свиней, вони вже не бажали кататися на тій каруселі, але злазити їм не давали. Бо поруч із господарем каруселі стояв Отець небесний і сплачував за нас коло за колом. А ми молилися: «Ох, Отче наш, ми знаємо, що в тебе багацько дрібняків, що ти любиш катати нас на каруселі, що тобі приємно показувати нам, який круглий цей світ. Але, благаємо тебе, сховай ти свого гаманця, скажи: годі, спиняємось, досить, зачиняємось, вилазьте, стій! У нас, бідолашних дітей, паморочиться в голові, нас, усі чотири тисячі, везли до Кеземарка на Віслі, але переправитись ми так і не встигли, бо твоя карусель, твоя карусель...»

Але милостивий Господь, Отець наш, господар каруселі тільки всміхнувся, як сказано в Святому Письмі, витрусив зі свого гаманця ще одну монетку, щоб оті чотири тисячі маленьких діточок, а вкупі з ними й Оскар — у пожежних машинках і порожнистих лебедях, на котах, собаках, свинях і оленях — все кружляли й кружляли, і щоразу, коли мій олень — а мені ще й нині ввижається, що я сидів на олені, — проносив мене повз Отця нашого й господаря каруселі, той являв мені щораз нове обличчя: це був то Распутін, який, регочучи, зубами знахаря впивався в монетку за ще одне коло на каруселі, то поет над поетами Ґьоте, що вишукано діставав із гаптованого гаманця монетки, на лицьовому боці кожної з яких було викарбувано його отченашівський профіль, а тоді знов Распутін, чарівник, і знову пан Ґьоте, стриманий. Трішечки безумства з Распутіним, а потім — керуючись здоровим глуздом — Ґьоте. Екстремісти — навколо Распутіна, здорові сили — навколо Ґьоте. Юрбища, бунт — навколо Распутіна, втерті істини — навколо Ґьоте... І нарешті нахилився... Не через те, що жар спав, а через те, що хтось, нахиляючись у той жар, щоразу приносив полегкість... Отож пан Файнґольд нахилився й спинив карусель. Спинив він і пожежну машинку, й лебедя, й оленя, знецінив распутінські монети, Ґьоте відіслав до матерів униз, а чотирьом тисячам маленьких дітей, в яких крутилася голова, дав спурхнути й полетіти — до Кеземарка, через Віслу, в царство небесне... А тоді підняв Оскара з його ложа, де той марив у лихоманці, й посадовив на край лізолової хмаринки — одне слово, він продезінфікував мене.

Спершу це було пов'язано з вошами, а тоді ввійшло в звичку. А воші він знайшов спочатку в Куртика, потім — у мене, далі — в Марії, а тоді й у себе. Вошей нам заніс, певно, отой калмик, який забрав у Марії Мацерата. Ох, як же пан Файнґольд кричав, коли знайшов тих вошей! Він кликав дружину й своїх дітей, запідозрив, що воші вкинулися в усю його сім'ю, понавимінював за штучний мед цілі пакунки різноманітних дезінфекційних засобів та вівсяних пластівців і заходився що Божого дня дезінфікувати самого себе, свою сім'ю, Куртика, Марію, мене й моє ложе. Він натирав нас, оббрискував і обсипав. А поки він бризкав, посипав і натирав, моя лихоманка розквітала, словам його не було стриму, і я довідувався про повні товарні ваґони карболки, хлорки й лізолу, які він розбризкував, розсипав і розливав, коли був іще дезінфікатором у таборі Треблінка й щодня о другій годині оббризкував лізолом у таборі всі дороги, бараки, душові, печі в крематорію, вузли з одягом, тих, котрі ще чекали, щоб прийняти душ, і тих, котрі вже лежали, прийнявши душ, і все, що виходило з печей, і все, що хотіло потрапити до печей, — і отак він, дезінфікатор Маріуш Файнґольд, що Божого дня оббризкував усе розчиненим у воді лізолом. І пан Файнґольд перелічував мені імена, бо він знав усі імена, розповів про Білауера, який одного спекотного серпневого дня порадив дезінфекторові полити дороги в таборі Треблінка не лізолом, а гасом. Пан Файнґольд так і вчинив. А той Білауер мав при собі сірники. А старий Зев Курлянд із Єврейської бойової організації взяв з усіх клятву. А інженер Ґалєвський зламав двері на складі зі зброєю. А Білауер застрелив пана гауптштурмфюрера Кутнера. А Штульбах із Варинським — на Цізеніса. А інші — на травниківців. А ще інші завалили паркан і попадали разом з ним. Але унтершарфюрер Шьопке, який полюбляв усілякі жартики, коли вів людей у душові, — той стояв у табірних воротях і стріляв. Та це йому не помогло, бо на нього накинулися решта — Адек Каве, Мотель Левіт із Генохом Лерером, і Герш Ротблат теж, і Летек Заґіль, і Тозіас Баран зі своєю Деборою. А Лолек Беґельман кричав: «Нехай з нами йде і Файнґольд, поки не налетіли літаки». Але пан Файнґольд чекав іще на свою дружину Любу. А втім, вона вже й тоді не приходила, коли він кликав її. І вони підхопили його з одного боку й з другого, ліворуч — Якуб Гелєрнтер, праворуч — Мордехай Шварцбард. А попереду біг маленький доктор Атлас, який ще в таборі Треблінка, а згодом і в лісах під Вільно став запеклим лізольщиком і завше казав: «Лізол — це важливіше, ніж життя!» І пан Файнґольд міг лише підтвердити його слова, адже він оббризкував лізором мерців — не одного мерця, ні, а мерців, навіщо називати числа — кажу ж, лізолом він оббризкував мерців. І імена їхні він знав — стільки, що їх не переслухаєш, але мені, хто плавав у лізолі, питання про життя і смерті сотень тисяч було не таке важливе, як те, чи можна дезінфекційними засобами пана Файнґольда вчасно й достатньою мірою продезінфікувати життя, а якщо не життя, то хоча б смерть.

Але потім жар у мене минувся, і настав квітень. Згодом температура знов підскочила, знов закрутилася карусель, а пан Файнґольд поливав лізолом і мертвих, і живих. Потім температура знов упала, а квітень скінчився. На початку травня шия в мене покоротшала, груди поширшали й випнулась, отож я міг тепер, не опускаючи голови, потертися підборіддям об Оскарову ключицю. І знов трохи піднялася температура, а з нею — і трохи лізолу. Я тоді почув іще Маріїн шепіт, що ніби проплив у лізолі:

— Аби він лишень калікою не став! Аби лишень до горба не дійшло! Аби лишень рахітична голова не виросла!

Проте пан Файнґольд утішав Марію, розповідав їй про людей, яких знав і які, попри горб і рахітичну голову, в житті дечого досягли. Він навів приклад такого собі Романа Фрідріха, який виїхав зі своїм горбом до Аргентини, почав торгувати там швацькими машинками, справа його пішла дуже успішно, і він зажив слави.

Історія про горбатого Фрідріха та його успіхи хоч і не втішила Марію, однак у самого розповідача, пана Файнґольда, викликала такий захват, що він надумав змінити обличчя нашої бакалійної крамниці. У середині травня, невдовзі по війні, сортимент у крамниці оновився. З'явилися перші швацькі машинки й запасні частини до них, хоча продовольчі товари ще довгенько лишалися на полицях, допомагаючи полегшити перехід. Райські часи! Живими грішми майже ніхто не платив. Люди міняли, вимінювали й перемінювали далі геть усе — і штучний мед, і вівсяні пластівці, й останні пакуночки пекарського порошку доктора Еткера; цукор, борошно й маргарин оберталися на велосипеди, велосипеди й запасні частини до них — на електричні мотори, електричні мотори — на інструменти, інструменти — на хутряні товари, а хутровину пан Файнґольд якимись чарами перетворював на швацькі машинки. У цих іграх «обміняй—виміняй—переміняй» Куртик показав неабиякий хист — він приводив клієнтів, виступав посередником і багато швидше, ніж Марія, вжився в нову галузь. Усе було майже так само, як при Мацератові. Марія стояла за прилавком і обслуговувала ту частину давньої клієнтури, яка ще не виїхали з країни, і водночас намагалася каліченою польською довідатись у нових покупців, чого ті бажають. А Куртик виявився дуже вдатним до мов. Куртик був усюдисущий. Пан Файнґольд міг на Куртика покластися. Хлопцеві ще не сповнилось і п'ятьох років, а він уже був неабиякий фахівець і з-поміж сотень поганеньких і посередніх моделей, виставлених на чорному ринку, що на Бангофштрасе, вмів одразу знайти чудові зінґерівські й пфафівські машинки. І пан Файнґольд, зі свого боку, вмів Куртикові знання гідно поцінувати. Коли наприкінці травня моя бабця Ана Коляйчек прийшла пішки з Бісау через Брентау навідати нас у Ланґфурі й, важко хекаючи, сіла на канапу, пан Файнґольд заходився й сяк, і так розхвалювати Куртика, та й для Марії знайшов добре слово. А коли він з усіма подробицями розповів бабці історію моєї хвороби, раз у раз нагадуючи про те, якими цілющими виявилися його дезінфекційні засоби, то не забув похвалити й Оскара, бо я, мовляв, поводився так тихо, так слухняно й за всю хворобу навіть жодного разу не зойкнув.

Бабці потрібен був гас, бо в Бісау не стало світла. Файнґольд почав розповідати їй про те, яка притичина з гасом трапилася йому в таборі Треблінка, а також про свої широкі обов'язки на посту табірного дезінфектора, потім звелів Марії наточити дві літрові пляшки гасу, дав іще пакуночок штучного меду, а також цілий сортимент дезінфекційних засобів. Потім, киваючи головою, хоч і з непритомним виглядом, вислухав бабину розповідь про те, якого лиха наробили пожежі в Бісау й у Бісау-Аббау, поки там точилися бої. Розказала й про шкоди, яких зазнав Фірек, що його тепер знов, як і колись, називають Фіроґа. А Бісау тепер, мовляв, знов, як до війни, — Бісево. А ось Елєрса, котрий у Рамкау був ортсбауернфюрером — такий роботящий чоловік, а ще був жонатий на жінці сина її брата, ну, одне слово, на Яновій Гедвіґ, того самого Яна, що зостався на пошті, — то отож, цього Елєрса сільські робітники повісили просто перед його конторою. Вони й Гедвіґ трохи не повісили, через те що вона, жінка польського героя, вискочила за ортсбауернфюрера, а ще через те, що Стефан дослужився до лейтенанта, а Марґа ж ходила у Спілку німецьких дівчат.

— А до Стефана, — прожебоніла бабця, — до Стефана їм тепера заськи, бо Стефан наклав головою в полярному морі, там, на Півночі. А ось Марґу хтіли згарбати й запроторити до табору. Але тоді вже роззявив рота Вінцент і так із ними побалакав, так побалакав, як ще зроду-віку не балакав. І теперечка Гедвіґ із Марґою живуть у нас і помагають у полі. Тілько Вінцентові після тих його балачок наче щось поробилося, теперечка, либонь, уже довго не протягне. А в самої вашої баби теж щось і з серцем, і з усім, і з головою теж, бо один бовдур по ній так молоснув — а чого ж, думав, чом би й не молоснути.

Так жалілась Ана Коляйчек, хапалася руками за свою голову, гладила мене по моїй, яка чимдалі росла й росла, а тоді висловила деякі свої спостереження:

— Така вже в кашубів щербата доля, Оскарчику. Їм завше дістається по макітрі. Але ви тепера переберетесь туди, де буде ліпше, тілько оця стара баба зостанеться тут. Бо кашубам переїздити нікуди не можна, вони мають лишатися на своїй землі й підставляти свої довбешки, щоби інші по них молотили, бо наш брат — і поляк несправдешній, і німець несправдешній, а коли вже ти кашуб, то цього замало й німцям, і полякам, їм подавай щось одне — або те, або те.

Бабця гучно засміялась і сховала пляшки з гасом, штучний мед та дезінфекційні засоби під ті чотири спідниці, які, попри такі бурхливі події, військові, політичні й всесвітньо-історичні, не втратили свого картопляного кольору.

Коли вона вже зібралася йти і пан Файнґольд попросив її на хвилинку затриматись, позаяк він, мовляв, хотів би ще познайомити її зі своєю дружиною Любою й рештою сім'ї, а дружина Люба так і не вийшла, Ана Коляйчек сказала йому:

— Що ж, не побивайтесь. Я теж, бува, все гукаю та гукаю: «Аґнес, доцю моя, ти хоч би прийшла та помогла своїй старенькій матусі білизну викручувати!» А вона не йде і не йде — достоту, як оце ваша дружина Люба. А Вінцент — той, що мій брат, — устає, хоч і недужий, серед ночі, коли темінь безпросвітна, підходить до дверей і будить сусідів або що є духу гукає свого сина Яна — того, котрий був на пошті й наклав там головою.

Вона вже стояла на порозі, закутуючись хусткою, коли я гукнув з постелі — по-її, по-кашубському:

— Бабцю! Бабцю!

Вона обернулася, вже навіть трохи підібгала була спідниці, так наче хотіла сховати мене під ними й забрати з собою, та, мабуть, згадала про пляшки з гасом, штучний мед і дезінфекційні засоби, які вже зайняли там моє місце, — й пішла, пішла без мене, пішла без Оскара.

На початку червня люди почали вирушати на захід. Марія нічого не казала, але я бачив, що й вона прощається з меблями, крамницею, з усім нашим будинком, з могилами обабіч Гінденбурґалєе і з горбочком на кладовищі в Заспе.

Вечорами вона, перше ніж спуститися з Куртиком до підвалу, часом сиділа край мого ліжка, що стояло біля піаніно бідолашної моєї матусі, в лівій руці тримала свою губну гармоньку, а правою намагалася підібрати одним пальцем супровід до своєї мелодії.

Пан Файнґольд від тої її музики дуже потерпав, він благав Марію кинути грати, та щойно вона опускала руку з гармонькою й збиралася закрити піаніно, просив пограти ще трохи.

Потім він попросив її вийти за нього заміж. Оскар уже бачив, що до цього воно йде. Пан Файнґольд чим-далі рідше кликав свою дружину Любу, а одного літнього вечора, коли мухи своїм дзижчанням уже не давали проходу, він, переконавшись, що Люби таки нема, запропонував Марії руку й серце. Він ладен був узяти і її, і обох дітей, у тому числі й хворого Оскара. Він запропонував їй помешкання й пайку в крамниці.

Марія мала тоді двадцять два роки. Її перша краса, що розквітла мовби випадково, тим часом зміцніла, щоб не сказати затверділа. В останні місяці війни й перші повоєнні місяці вона ходила без перманентної завивки, за яку колись платив Мацерат. І хоч Марія вже не заплітала кіс, як було за моїх часів, однак її довге волосся й тепер спадало на плечі, виказуючи в ній досить поважну, може, навіть трохи люту дівчину. І оця дівчина сказала «ні», вона відмовила панові Файнґольду. Марія стояла на колишньому нашому килимі, лівою рукою пригортала Куртика, великий палець її правої руки показував у бік кахельної груби, і пан Файнґольд та Оскар почули, як вона промовила:

— Нічого з цього не вийде. Тут усьому кінець, минулося. Ми поїдемо в Райнланд, до моєї сетри Густи. Вона там за старшим кельнером, він служить у готелі. Звати його Кьостер, і він поки що візьме нас до себе, всіх трьох.

Уже другого дня Марія подала клопотання, а за три дні ми одержали папери. Пан Файнґольд уже нічого не казав; він зачинив крамницю, поки Марія спаковувала речі, сидів потемки на прилавку, біля ваг, і навіть не їв ложечкою штучного меду. Аж коли Марія хотіла була з ним попрощатися, він зісковзнув із прилавка, взяв велосипеда з причепом і запропонував провести нас на станцію.

Оскара й речі — нам дозволили взяти з собою по двадцять п'ять кілограмів на душу — повантажили на причіп із двома гумовими коліщатами. Пан Файнґольд штовхав велосипеда. Марія вела за руку Куртика, й коли на розі Ельзенштрасе ми повертали ліворуч, то ще раз озирнулася. А ось я вже не зміг озирнутися в бік Лабесвеґ, бо крутити головою мені було боляче. Отож Оскарова голова спокійно сиділа собі на плечах. Тільки очі мої, якими я ще міг поводити, послали вітання Марієнштрасе, Штрісбаху, Кляйнгамерпарку, підземному переходу до Бангофштрасе, де за шию так само капало щось огидне, вцілілій моїй церкві Серця Ісусового й залізничній станції в передмісті Ланґфур, що його тепер називали Вжешч — словом, яке годі було й вимовити.

Нам довелося чекати. Коли згодом підійшов потяг, то виявилося, що він товарний. Людей було багато, дітей — сила-силенна. Багаж перевірили й зважили. Солдати кинули до кожного товарного вагона по оберемку соломи. Музика не грала. Але дощу теж не було. А було хмарно з проясненням, і віяв східний вітер.

Ми сіли в четвертий від хвоста ваґон. Пан Файнґольд зі своїм ріденьким рудуватим чубчиком, що розвівався на вітрі, стояв унизу, на колії, а як дав про себе знати локомотив, різко штовхнувши вагони, підійшов ближче, простяг Марії три пакуночки маргарину й два пакуночки штучного меду, і коли команди польською мовою, а тоді крики й плач сповістили, що потяг відходить, до харчів на дорогу додав іще й мішечок з дезінфекційними засобами (лізол — це важливіше, ніж життя); і ми рушили, а пан Файнґольд лишився, і він, як завжди, як воно в таких випадках і має бути, коли відходить потяг, робився зі своїм рудуватим чубчиком, що маяв на вітрі, дедалі меншим і меншим, потім від нього стало видно лише руку, що махала нам услід, а тоді його й геть не стало.

Росту в товарному вагоні

Воно болить у мені й досі. Через нього моя голова щойно відкинулась на подушку. Я відчуваю його в своїх ступнях і колінах, воно робить з мене такого собі скреготуна, що означає: Оскар мусить скреготати зубами, щоб не чути, як скрегочуть у суглобах власні кістки. Я розглядаю всі свої десять пальців і мушу відверто визнати: вони таки трохи розпухли. А остання спроба на барабані підтверджує: пальці в Оскара не просто розпухли, тепер вони взагалі не придатні для людини його професії. Вони вже не годні втримати паличок.

Мене вже не слухається навіть авторучка. Доведеться попросити Бруно, щоб поставив мені холодний компрес. І тоді я з холодними ганчірками на руках, ступнях, колінах, з рушником на лобі озброю санітара олівцем і папером, бо давати свою авторучку я нікому не люблю. Та чи хоче й чи вміє Бруно уважно слухати? Чи стане в нього хисту переповісти ту поїздку в товарному вагоні, що розпочалася дванадцятого червня сорок п'ятого року? Бруно сидить за столиком під картинкою з анемонами. Ось він повертає голову до мене тим її боком, який називають обличчям, і очима якоїсь міфічної тварини позирає то праворуч, то ліворуч, тільки не на мене. Олівця він тримає навкіс перед тоненькими, кисло скривленими губами — мовляв, я готовий, чекаю. Гаразд, припустімо, він справді чекає, що я скажу, чекає мого знаку писати свій переказ. Проте думки його крутяться навколо макраме. Він однаково вив'язуватиме свої вузли, тоді як Оскар своє завдання й далі вбачає в тому, щоб, не шкодуючи слів, розплутати мою заплутану історію. Нарешті Бруно починає писати:

«Я, Бруно Мюнстерберґ, родом з Алтени в Зауерланді, неодружений, дітей не маю, працюю санітаром у приватному відділенні даного лікувально-опікунського інтернату. Пан Мацерат, який уже понад рік перебуває тут на стаціонарному лікуванні, — мій пацієнт. Я маю й інших пацієнтів, але тут ідеться не про них. Пан Мацерат — найсумирніший із моїх пацієнтів. Ніколи він не втрачає самовладання такою мірою, щоб мені доводилося кликати моїх колеґ. Щоправда, він трохи забагато пише й барабанить. Щоб дати перепочинок своїм натрудженим пальцям, сьогодні він попросив мене відкласти в'язання й пописати замість нього. Але я все ж таки сховав собі до кишені трохи шпагату й, поки він розповідає, почну в'язати нижні кінцівки фігури, яку за історією пана Мацерата назву «Східний біженець». Це буде вже не перша фіґура, яку я створюю на основі розповідей свого пацієнта. Досі я вже вив'язав його бабцю й назвав її «Яблуко, запечене в чотирьох шарах тіста», виплів також його діда, плотаря, давши йому, може, трохи засміливу назву «Колумб»; завдяки моєму шпагату його бідолашна матуся стала «Вродливою рибоїдкою»; з обох його батьків, Мацерата і Яна Бронського, я створив групу під назвою «Обидва люблять скат»; у шпагаті я втілив і порубцьовану спину його товариша Герберта Тручинського, назвавши той рельєф «Вибоїста дорога»; вив'язав я — вузлик до вузлика — й окремі будівлі, такі як Польська пошта, Ярусна вежа, Міський театр, Цойґгауз-пасаж, Музей морського судноплавства, Ґрефова городницька крамниця, школа Песталоцці, Брьозенські купальні, церква Серця Ісусового, кав'ярня «Чотири пори року», шоколадна фабрика «Балтик», численні бункери на Атлантичному валу, Ейфелева вежа в Парижі, Штетінський вокзал у Берліні, Раймський собор і, не в останню чергу, будинок з помешканнями на винайм, де пан Мацерат уперше побачив білий світ; ґратчасті огорожки й надгробки на кладовищах у Заспе й Брентау слугували непоганими зразками для орнаментів з мого шпагату; вічко за вічком потекли в мене Вісла й Сена, у плетені береги розбивалися хвилі Балтійського моря й Атлантичного океану, я перетворив шпагат на кашубські картоплища й нормандські пасовища і заселив край, який постав у такий спосіб і який я назвав просто «Європа», такими групами фіґур, як, скажімо, «Захисники пошти», «Бакалійники», «Люди на трибуні», «Люди перед трибуною», «Першокласники із фунтиками», «Музейні доглядачі, що вимирають», «Неповнолітні злочинці готуються до Різдва», «Польська кавалерія в промінні призахідного сонця», «Мурахи творять історію», «Фронтовий театр дає виставу для унтер-офіцерів і солдатів», «Ті, що стоять, дезінфікують у таборі Треблінка тих, що лежать». І ось я беруся до фігури східного біженця, з якої, швидше за все, постане ціла група східних біженців.

Пан Мацерат виїхав дванадцятого червня сорок п'ятого року близько одинадцятої ранку з Данцига, що на той час називався вже Гданськом. Його супроводжували вдова Марія Мацерат, яку мій пацієнт називає колишньою своєю коханкою, і Курт Мацерат, гаданий син мого пацієнта. Крім того, в тому самому товарному вагоні їхало, за його словами, ще тридцять двоє пасажирів, серед них чотири францисканські черниці в орденському вбранні й молода, запнута хусткою дівчина, в якій пан Оскар Мацерат нібито впізнав таку собі фройляйн Люцію Ренванд. Після кількох моїх запитань пан Мацерат визнав, що насправді ту дівчину звали Реґіна Рек, хоч він і далі каже про якесь безіменне, лисяче трикутне обличчя і незмінно називає його все ж таки Люцією; зрештою, це не заважає мені вписати сюди ту дівчину під ім’ям фройляйн Реґіна. Отже, Реґіна Рек їхала разом із батьком, матір'ю, дідом, бабою, а також хворим дядьком, який, окрім власної сім'ї, віз із собою на захід задавнений рак шлунка, багато розмовляв, а скоро лиш потяг рушив, назвався колишнім соціал-демократом.

Як пригадує мій пацієнт, поїздка до Гдині, що протягом чотирьох з половиною років називалася Готенгафен, проходила досить спокійно. Аж до Сопота й ще трохи після Сопота дві жінки з Оліви, багато дітей і один літній чоловік із Ланґфура нібито плакали, тоді як черниці весь час молилися.

У Гдині потяг п'ять годин стояв. До вагона привели ще двох жінок із шістьма дітьми. Соціал-демократ буцімто протестував, тому що, по-перше, був хворий, а по-друге, як соціал-демократ іще з довоєнних часів вимагав собі кращих умов. Одначе польський офіцер, який командував транспортом, зацідив соціал-демократові у вухо, коли той не схотів посунутись, і досить непоганою німецькою заявив, що взагалі не знає, що воно таке — соціал-демократ. За війну йому довелося побувати, мовляв, у багатьох місцевостях Німеччини, одначе слівця «соціал-демократ» він жодного разу ніде не чув... Хворий на шлунок соціал-демократ так і не встиг пояснити польському офіцерові сенс, суть та історію Соціал-демократичної партії Німеччини, бо той пішов з вагона, а двері причинив і замкнув знадвору на засув.

Я забув іще згадати, що у вагоні всі люди сиділи або лежали на соломі. Коли вже надвечір потяг знову рушив, декотрі жінки закричали: «Ми їдемо назад до Данцига!» Але вони помилялися. Просто потяга переформували, і далі на захід він поїхав у бік Штольпа. До Штольпа діставались, як стверджує мій пацієнт, чотири дні, тому що серед поля потяга раз у раз спиняли колишні партизани й ватаги польських підлітків. Ці відсовували двері вагонів, упускаючи трохи свіжого повітря, а разом із зіпсованим повітрям з вагонів пливла й частина багажу. Щоразу, коли до вагона пана Мацерата вдиралися підлітки, четверо черниць уставали з підлоги й підносили над собою хрести, що висіли в них на грудях. Ті чотири хрести з розп'яттям справляли на хлопців страшенно глибоке враження. Вони відразу хрестилися й аж після цього вже викидали на насип заплічники й валізи подорожніх.

Коли соціал-демократ показав хлопцям папір, яким ще польські інстанції чи то в Данцигу, чи то в Гданську засвідчували, що цей пан — справді член Соціал-демократичної партії і з тридцять першого до тридцять сьомого року сплачував партійні внески, хлопці не перехрестились, а просто вибили йому з рук папір, забрали в нього дві валізи й заплічника в його дружини, і навіть добротне зимове пальто в широку клітину, на якому лежав соціал-демократ, вони винесли на свіже померанське повітря.

І все ж таки пан Оскар Мацерат запевняє, нібито хлопці справили на нього враження досить вигідне, насамперед своєю дисциплінованістю. На його думку, велика заслуга в цьому їхнього ватажка, який, попри свою молодість — йому ще не минуло й шістнадцятьох літ, — був уже особистістю і до болю виразно й водночас приємно нагадував панові Мацерату ватажка трясунів, отого Смаженого Осетра.

А коли той молодик, такий схожий на Смаженого Осетра, спробував був вирвати з рук Марії Мацерат заплічника і зрештою таки вирвав, пан Мацерат в останню мить вихопив із того заплічника альбом із сімейними фотокарточками, який, на щастя, лежав зверху. Спершу ватажок мало не розізлився. Та коли мій пацієнт розгорнув альбома й показав йому знімок своєї бабусі Коляйчек, той, пригадавши, мабуть, власну бабусю, випустив з рук Маріїн заплічник, козирнув двома пальцями до свого кутастого польського кашкета, сказав, звертаючись до сім'ї Мацератів: «До відзеня!» — і, підхопивши замість мацератівського заплічника чиюсь валізу, подався зі своїми людьми з вагона.

У тому заплічнику, що завдяки альбому з фотознімками лишився в сім'ї Мацератів, окрім сякої-такої білизни, були бухгалтерські книги й податкові квитанції з бакалійної крамниці, ощадні книжки й рубінове намисто, яке колись належало матері пана Мацерата і яке мій пацієнт сховав до мішечка з дезінфекційними засобами; на захід разом з усіма мандрувала й хрестоматія, одну половину якої становили уривки з Распутіна, а другу — з Ґьоте.

Мій пацієнт стверджує, що майже всю дорогу тримав на колінах фотоальбомами, час від часу гортав свою освітню книжку, і хоч у нього страшенно боліли руки й ноги, обидві ті речі — альбом і книжка — подарували йому, мовляв, багато годин насолоди, а нерідко й роздумів.

А ще мій пацієнт хотів би додати таке: внаслідок того, що дорогою його трясло й хитало і потяг переїздив стрілки й перехрестя, йому довелося лежати, випроставшись над передньою віссю товарного ваґона, яка весь час здригалась, і він почав рости ще швидше. До того ж тепер він, за його словами, уже не роздавався, як доти, в ширину, а витягувався у висоту. Розпухлі, але вже не запалені суглоби ставали гнучкішими. Навіть вуха, ніс і статеві органи, як мені тут підказують, через ту ваґонну трясучку почали більшати. Поки потяг котився собі спокійно, у пана Мацерата вочевидь нічого не боліло. І тільки на зупинках, коли до ваґона знову приходили з візитом партизани чи ватага підлітків, пан Мацерат, як він сам каже, знову страждав від болю — так наче всередині його щось шпигало, витягувало з нього жили, — і той біль він тамував, як я вже згадував, одним засобом: сімейним альбомом.

Крім польського Смаженого Осетра, сімейними світлинами нібито цікавилися й ще багато неповнолітніх грабіжників, а також один уже немолодий партизан. Той старий вояка навіть сів, стромив до рота сигарету й заходився замислено гортати альбома, не проминаючи жодного чотирикутника; почав він із портрета діда Коляйчека й простежив увесь розквіт родини, проілюстрований численними знімками, зокрема й аматорськими, на яких пані Марія Мацерат була з одно-, дво- і трирічним сином Куртом. Мій пацієнт бачив, як старий вояка, милуючись тою чи тою сімейною ідилією, навіть усміхався. Прикро вразили його лише окремі знімки, на яких досить виразно виднівся партійний значок на костюмах у покійного пана Мацерата й на лацканах у пана Елєрса, що був ортсбауернфюрером у Рамкау й побрався з удовою захисника Польської пошти Яна Бронського. На очах у того прискіпливого чоловіка і йому на втіху мій пацієнт змушений був кінчиком ножа позшкрябувати зі світлин усі партійні значки.

Той партизан, як мене оце намагається переконати пан Мацерат, був партизан справдешній, на відміну від багатьох несправдешніх. Свою думку пацієнт пояснює так: партизани не бувають партизанами тимчасово, вони партизанять завжди й незмінно, допомагають скинутим урядам знов сісти в свої крісла й скидають уряди, що сіли в крісла з їхньою допомогою. Невиправні партизани, котрі занапащають самі себе, — це, за висловом пана Мацерата (що я, власне, мав би зрозуміти й сам), найобдарованіші в мистецькому сенсі люди з-поміж тих, хто присвятив себе політиці, бо вони одразу відкидають те, чого щойно домоглися.

Те саме я міг би сказати й про себе. Бо хіба ж не буває досить частенько так, що я, скоро лиш іще одне моє творіння з вузлів обросте гіпсом, трощу його одним ударом кулака? А особливо це стосується одного замовлення, яке мій пацієнт зробив мені кілька місяців тому: зі звичайного шпагату вив'язати в одному образі російського знахаря Распутіна й німецького поета над поетами Ґьоте, і щоб цей образ — так побажав мій пацієнт — був разюче схожий на нього, замовника. Уже й не знаю, скільки кілометрів шпагату я змарнував, перше ніж ці дві крайності нарешті поєдналися в одній пристойній сув'язі. Одначе я, як і той партизан, що його пан Мацерат ставить мені за взірець, лишаюся незадовлений і не знаю, як бути далі; я розпускаю ліворуч те, що в’яжу праворуч, а те, що творить моя лівиця, ударом кулака трощить моя правиця.

Та й сам пан Мацерат у своїй розповіді не завжди тримається однієї лінії. Навіть якщо не брати до уваги отих чотирьох черниць, яких він називає то францисканками, то вінцентинками, оце дівчисько, що з'являється в нього під двома різними іменами, але з тим самим нібито трикутним лукавим личком, раз у раз руйнує його розповідь і, власне, змушує мене, переказувана, зафіксувати дві, а то й більше версій його поїздки зі сходу на захід. Але ж це — не моя робота, тож краще я триматимуся того соціал-демократа, який усю дорогу не міняв обличчя, ба більше, як свідчить мій пацієнт, майже до самого Штольпа знов і знов намагався втокмачити подорожнім, що він, розклеюючи аж до тридцять сьомого року плакати, теж був своєрідним партизаном, і ризикував своїм здоров'ям, і марнував свій вільний час, тому що він — один із тих небагатьох соціал-демократів, котрі розклейовали плакати навіть під дощем.

Отак він нібито й розбалакував, аж поки незадовго перед Штольпом наш потяг уже вкотре зупинився: в гості завітала досить чималенька ватага підлітків. Багажу в пасажирів уже, по суті, не лишилося, тож хлопці заходилися їх роздягати. Щоправда, цього разу юні грабіжники вчинили по совісті: обмежилися верхнім чоловічим одягом. Але соціал-демократ цього не міг зрозуміти, адже з отих просторих черничих балахонів, на його думку, добрий кравець міг би пошити кілька чудових чоловічих костюмів. Сам соціал-демократ був, як він набожно оголосив, атеїстом. Що ж до юних грабіжників, то вони, хоч самі про це набожно й не оголошували, належали до єдинорятівної Церкви і накинули оком не на рясні вовняні шати черниць, а на однобортний грубововняний костюм атеїста. Цей, однак, скидати піджака, камізельку й штани не побажав, а, навпаки, знов заходився розповідати про свою коротку, проте успішну кар'єру розклеювача плакатів у лавах соціал-демократії, і позаяк він знай торочив про те саме та ще й надумав опиратися, коли з нього стягували костюма, то його копнули в живіт грубим солдатським, колишнім вермахтівським, чоботом.

Соціал-демократ почав довго й нестримно блювати, а насамкінець з рота в нього навіть пішла кров. Про свій костюм він уже не думав, і хлопці також утратили будь-який інтерес до обгидженої тканини, хоч ретельна хімчистка ще могла б її врятувати. Від чоловічого верхнього одягу вони відмовилися, зате з пані Марії Мацерат зняли блакитну блузку зі штучного шовку, а з молодої дівчини, яку було звати не Люція Ренванд, а Реґіна Рек, — берхтесґаденську в'язану жакетку. Потому хлопці засунули, хоч і не зовсім, ваґонні двері, потяг рушив, а соціал-демократ тим часом почав помирати.

За кілометрів два-три до Штольпа ешелон загнали на запасну колію, і він простояв там цілу ніч, зоряну і ясну, однак як на червень — принаймні так стверджує пан Мацерат — то досить прохолодну.

Тієї червневої ночи, розповідає пан Мацерат, соціал-демократ, що так любив свого однобортного костюма, помер — помер, гучно й непристойно проклинаючи Господа Бога, закликаючи робітничий клас до боротьби, насамкінець, як це буває в кіно, виголосивши заздоровне слово на честь свободи й нарешті скорчившись від нападу блювоти, що сповнила весь ваґон смородом.

Ніхто, як каже мій пацієнт, не голосив. У ваґоні надовго запала тиша. Тільки пані Марія Мацерат цокотіла зубами, тому що без блузки їй було холодно, а речами, які в неї ще лишилися, вона повкривала сина Курта й пана Мацерата. Над ранок дві безстрашні черниці, згадавши, що вагонні двері незамкнені, прибрали підлогу, викинули на насип мокру солому, кал після дітей і дорослих, а також блювотину соціал-демократа.

У Штольпі ешелон інспектували польські офіцери. Водночас пасажирам роздали гарячий суп і якийсь напій, що нагадував солодову каву. Щоб ніхто нічим не заразився, трупа з вагона, де їхав пан Мацерат, забрали, й санітари кудись понесли його на дощаних марах. Черниці похлопотали перед старшим офіцером про те, щоб рідним соціал-демократа дозволили бодай трохи помолитися за душу покійного. Крім того, з мерця дали скинути черевики, шкарпетки й костюма. Поки тривала та сцена з роздяганням (згодом трупа на марах накрили порожніми мішками з-під цементу), мій пацієнт спостерігав за небогою соціал-демократа. І знов ця юна дівчина, хоч прізвище в неї було й Рек, нагадала йому, різко відштовхуючи й зачаровуючи водночас, ту саму Люцію Ренванд, яку я вив'язав із штагату й назвав той вузлотвір «Та, що пожирає бутерброди». Щоправда, у ваґоні дівчина, побачивши, як обдирають дядька, не схопила бутерброда з ковбасою і не проковтнула його вкупі зі шкіркою, а поспішила приєднатися до пограбування, дістала в спадщину камізельку від дядькового костюма, вдягла її замість конфіскованої жакетки й, зазирнувши до кишенькового люстерка, оцінила свою обнову — вона була їй досить-таки до лиця; і цієї миті дівчина впіймала в люстерко (ось на чому ґрунтується й донині не минає тривога мого пацієнта) його самого та його лігво й холодно ковзнула по ньому очицями-щілинами з личка-трикутника.

Від Штольпа до Штетіна їхали два дні. І хоч потяг іще не раз зупинявся через уже традиційні візити підлітків, що були озброєні ножами десантників та автоматами, однак ці візити ставали щораз коротшими й коротшими, бо в пасажирів уже майже не було чого брати.

Мій пацієнт стверджує, що дорогою від ДанцигаҐданська до Штетіна, цебто десь за тиждень, він підріс на дев'ять, якщо не на всі десять, сантиметрів. Насамперед нібито витяглися ноги вгорі — від коліна і вище, а ось груди й голова майже не змінилися. Проте, хоч пан Мацерат усю дорогу лежав горілиць, не пощастило стримати ріст горба на спині, зміщеного трохи ліворуч і вгору. Пацієнт каже також, що, коли проминули Штетін — тим часом потяг уже прийняла бригада німецьких залізничників, — біль подужчав і не давав забути про себе й тоді, коли пан Мацерат гортав сімейного фотоальбома. Він мусив навіть кілька разів, не вгаваючи, кричати, однак тепер його крик уже не завдавав шибкам на вокзалах жодної шкоди (Мацерат: «Мій голос утратив будь-яку здатність розтинати скло»), хоч на нього й зійшлися всі четверо черниць і відтоді вже не кидали молитись.

У Шверіні добра половина подорожніх, зокрема й рідня покійного соціал-демократа вкупі з фройляйн Реґіною, вийшли. З приводу цього пан Мацерат дуже шкодував, адже навіть сам вигляд тієї молодої дівчини став йому таким близьким і потрібним, що, коли вона пішла, в нього почалися гострі судомні напади, від яких здригалося все тіло й підскочила температура. Як свідчить пані Марія Мацерат, у відчаї він кликав якусь Люцію, називав себе казковим звіром і однорогом, белькотів, що боїться стрибати з десятиметрового трампліна, хоч його нібито й тягло це зробити.

У Люнебурзі пана Мацерата поклали до лікарні. Там він, лежачи з температурою, познайомився з кількома сестрами-жалібницями, проте невдовзі його перевели до університетської клініки в Гановері. Аж там пощастило збити температуру. Пані Марію Мацерат і її сина Курта пан Мацерат бачив рідко, а щодня він почав бачитися з ними вже після того, як вона влаштувалась у клініці прибиральницею. Однак ні в самій клініці, ні поблизу неї житла для пані Марії та малого Курта не було, до того ж умови в таборі для біженців ставали чимдалі нестерпнішими — пані Марії доводилося щодня по три години їздити в переповнених потягах, нерідко навіть на приступках, так далеко було від табору до клініки, — і лікарі, попри серйозні сумніви, дозволили перевести пацієнта до Дюсельдорфа, в одну з міських лікарень, тим більше що пані Марія мала відповідний дозвіл на переїзд до Дюсельдорфа: її сестра Густа, яка ще у війну вийшла заміж за одного тамтешнього обер-кельнера, надавала пані Мацерат куток у своєму трикімнатному помешканні, позаяк сам оберкельнер на житлову площу там не претендував — він був у російському полоні.

Помешкання виявилося в дуже вигідному районі. До міського лікарняного містечка можна було швидко, без пересадки дістатися будь-яким трамваєм, що йшов від Бількського вокзалу в бік Веретена чи Бенрата.

Пан Мацерат пролежав там від серпня сорок п'ятого до травня сорок шостого року. І тепер ось уже понад годину розповідає мені про кількох сестержалібниць одразу. Звали їх так: сестра Моніка, сестра Гельмтруда, сестра Вальбурґа, сестра Ільза й сестра Гертруд. Він до найменших подробиць пригадує всі лікарняні плітки, аж надто глибоко переймається життям-буттям сестер-жалібниць, надає перебільшеного значення їхньому форменому одягу. Зате жодним словом не обмовиться про жалюгідне, як я пригадую, харчування в лікарнях за тих часів, про погане опалення в палатах. Лише сестри-жалібниці, та історії про сестер-жалібниць, та невесела буденщина сестержалібниць. Вони там перешіптувалися й під секретом розповідали одна одній, наприклад, про те, буцімто сестра Ільза щось сказала старшій сестрі, а та відразу по обіді нібито пішла перевіряти кімнатки сестер-практиканток, а там нібито щось пропало, а підозра безпідставно впала на одну сестру з Дортмунда (він назвав її, здається, Ґертруд). Дуже детально розповідає він і про історії з молодими лікарями, які тільки вимагали в сестер талони на сигарети. На його думку, треба написати й про розслідування того випадку, коли одна лаборантка, навіть не сестра-жалібниця, зробила собі викидня — чи то сама собі, чи то з допомогою якогось асистента. А я просто не розумію свого пацієнта, який марнує розум на такі банальні речі.

А тепер пан Мацерат просить мене описати його самого. Я залюбки виконую це його бажання й перескакую через чимало історій, які він — адже там ідеться про сестер-жалібниць — змальовує так розлого й такими вагомими словами.

Зріст у мого пацієнта — один метр і двадцять один сантиметр. Голова така, що була б завелика навіть для чоловіка нормального зросту, і тримає її між плечима трохи скривлена шия; груди й спина, яку можна назвати й горбом, випнуті. Очі в нього сині, дуже блискучі, розумні, жваві, інколи мрійливо розширені. Чуб — темно-каштановий, густий і трохи хвилястий. Любить показувати свої міцні, проти решти тіла, руки з гарними, як він сам каже, долонями. Особливо коли пан Оскар барабанить (а керівництво нашого закладу дозволяє йому робити це по три-чотири, не більше, години на день), то його пальці працюють наче самостійно, й наче вони не його, а якогось іншого чоловіка, якому більше пощастило з тілом. Пан Мацерат дуже розбагатів на платівках і добре заробляє на них ще й досі. У дні відвідин до нього приходять цікаві люди. Мені траплялося його ім'я ще доти, як над ним розпочався процес, доти, як його поклали до нас, адже пан Мацерат — надзвичайно знаменитий митець. Особисто я не вірю в його провину, а тому й не знаю — лишиться він у нас чи ще раз вийде на волю й знов, як і доти, успішно виступатиме. А тепер я маю його зміряти, хоч робив це два дні тому...»

Я, Оскар, не маю бажання перечитувати те, що записав з моїх слів санітар Бруно, отож знов беруся за перо сам.

Тільки що Бруно зміряв мене своїм складаним метром. Лишивши метра лежати на мені, він, гучно викрикуючи результат, подався з палати. Випустив з рук навіть макроме, над яким потай працював, поки я розповідав. Гадаю, він побіг кликати фройляйн доктора Горнштетер.

Та поки прийде лікарка й підтвердить мені, що там наміряв Бруно, Оскар хоче сказати вам таке: за три дні, поки я розповідав своєму санітарові про те, як почав рости, мені пощастило набути — якщо тільки це можна назвати набутком — цілих два сантиметри.

Отже, віднині в Оскара один метр і двадцять три сантиметри зросту. Тепер він поведе розповідь про те, як йому жилося по війні, коли його, хто вмів розмовляти, сяк-так писати і непогано читати, й, хоч і скривленого та горбатого, але загалом досить здорового юнака, виписали з Дюсельдорфської міської лікарні, щоб я почав нове — як гадають усі, коли їх виписують з лікарні, — тепер уже доросле життя.

КНИГА ТРЕТЯ

Кремінці й надгробки

Густа Тручинська: сонне, добродушне тіло, що запливло салом. Їй не довелося мінятись навіть тоді, коли вона стала Густою Кьостер, адже з Кьостером вона встигла побути лише два тижні — після того, як вони заручились, і до того, як його відіслали на Північний фронт, — та ще під час його відпустки з фронту, коли вони побралися, і то переважно на розкладачках у бомбосховищах. І хоч після капітуляції Курляндської армії жодних звісток від Кьостера не надходило, Густа, коли її запитували про чоловіка, відповідала впевнено, щоразу показуючи великим пальцем на кухонні двері: «Та він там, у полоні в Івана. Як повернеться, тут усе переміниться».

Переміни, що мали настати в бількському помешканні з поверненням Кьостера, могли стосуватися Марії, а також, певна річ, Куртика. Коли мене виписали з лікарні, я попрощався із сестрами-жалібницями, пообіцяв їм часом навідуватись і поїхав трамваєм у Більк, до обох сестер і свого сина Курта. На третьому поверсі будинку з помешканнями на винайм, який від даху до четвертого поверху вигорів, я застав таку собі філію чорного ринку, де порядкували Марія з моїм шестирічним сином, що вже вмів лічити на пальцях.

Марія, вірна й віддана своєму Мацератові навіть у нелегальній торгівлі, взялася за штучний мед. Вона набирала той ерзац з якихось відер без написів, ляпала його на домашні ваги й, щойно я переступив поріг і трохи оговтався, поставила мене пакувати стодвадцятип'яти грамові кавалки.

Куртхен сидів за коробкою з-під «Персілю», наче за прилавком. Він хоч і вшанував поглядом свого батька, що видужав і повернувся додому, однак його завжди по-зимовому сірі очі були спрямовані на щось таке, що можна було побачити й розгледіти тільки крізь мене. Перед ним лежав аркуш паперу, на якому він виводив стовпчики уявних чисел; походивши неповних півтора місяці до переповнених, погано опалюваних шкільних класів, він набув вигладу мислителя й кар'єриста.

Густа Кьостер саме пила каву. «Натуральна», — подумки завважив Оскар, коли вона посунула філіжанку й мені. Поки я клопотався біля штучного меду, Густа зацікавлено й не без співчуття до сестри розглядала мого горба. Вона не могла спокійно всидіти, не погладивши його, адже якщо жінка погладить горба, то буде щаслива, а для Густи щастя — це повернення Кьостера, який тут усе перемінить. І все ж таки вона стрималася, замість горба погладила філіжанку, хоч та й не обіцяла щастя, і з неї вихопилося одне з тих зітхань, які протягом наступних місяців я мав чути щодня:

— Ось як вернеться Кьостер, він тут усе перемінить. Щоб я з цього місця не встала! Ось побачите, побачите!

Густа засуджувала підпільну торгівлю, одначе любила посмакувати натуральною кавою, добутою зі штучного меду. Коли з'являлися покупці, вона виходила з вітальні, човгала на кухню й на знак протесту гуркотіла там посудом.

А покупців приходило багато. Відразу по дев'ятій, після сніданку, лунали дзвінки в двері: короткий, довгий і ще один короткий. Пізно ввечері, ближче до десятої години, Густа — нерідко всупереч протестам Куртика, який через школу міг віддавати торгівлі лише половину робочого дня, — дверний дзвінок вимикала.

Люди казали:

— Штучний мед?

Марія стримано кивала головою й питала:

— Чверточку чи половинку?

Але дехто приходив і не по мед. Такі люди казали: «Кремінці?» У відповідь Куртик, в якого уроки були через день то зранку, то пополудні, вигулькував із-за своїх виписаних стовпчиками чисел, видобував із-під светра ганчір'яного мішечка й дзвінким, задьористим хлопчачим голосом викрикував у вітальню:

— Три чи, може, й чотири? А краще візьміть усі п'ять. Бо скоро дешевше, ніж по двадцять чотири, вже не дістанете. Минулого тижня вони йшли ще по вісімнадцять, сьогодні вранці мені вже довелося казати: «Двадцять», а якби ви прийшли були годинки зо дві тому, коли я саме повернувся зі школи, то я ще міг би сказати: «Двадцять один».

В околиці завдовжки чотири й завширшки шість вулиць кремінці можна було придбати лише в Куртика. Він мав своє джерело, однак нікому його не виказував і раз у раз, навіть перед сном, замість молитви промовляв: «Я маю джерело!»

На правах батька я хотів усе ж таки довідатися, що ж то в мого сина за джерело. Отож коли він, навіть не приховуючись, а скорше самовпевнено проголошував: «Я маю джерело!», я відразу його запитував: «Звідки в тебе камінці? Негайно скажи, де ти їх береш!»

А Марія протягом усіх тих місяців, коли я пробував дізнатися про джерело, незмінно казала: «Оскаре, облиш малого. По-перше, це тебе анітрохи не стосується, по-друге, коли вже хтось у нього й питатиме, то робитиму це я, а по-третє, не корч із себе батька. Ще кілька місяців тому ти не годен був і рота роззявити!»

Та коли я не вгамовувавсь і допитувався про те джерело аж надто настирливо, Марія ляскала рукою по відру зі штучним медом і, до глибини душі обурюючись, накидалася й на мене, й на Густу, яка іноді підтримувала мої спроби з'ясувати джерело:

— Теж мені праведники знайшлися! Хочете зіпсувати хлопцеві всю торгівлю? А самі живете з того, що він приробляє. Я як подумаю про ті кілька жалюгідних калорій, які Оскарові видають на хворобу і які він за два дні підмітає, то мені аж недобре стає. Але я не плачу — я лише сміюся!

Що правда, то правда: тоді апетит у мене був слава Богу, і саме завдяки Куртиковому джерелу, від якого пуття було більше, ніж від штучного меду, Оскар після злиденних лікарняних харчів знов набрався сили.

Одне слово, довелося присоромленому батькові припнути язика і з чималими кишеньковими грішми, одержаними завдяки дитячій ласці того ж таки Куртика, якомога частіше виходити з помешкання в Більку, щоб не бути свідком власної ганьби.

Нині хтозна й стільки добре влаштованих критиків економічного чуда стверджують (і що менше вони пригадують тодішню ситуацію, то більшим захватом сповнені їхні голоси): «О, то були дивовижні часи перед грошовою реформою! Тоді в житті бодай щось та відбувалося! Люди з порожніми шлунками стояли в чергах перед театральними касами! Навіть нашвидкуруч зімпровізовані вечірки з картопляною горілкою були просто казкові й удавалися багато краще, ніж фуршети з шампанським та коньяками, що їх влаштовують тепер».

Так міркують романтики втрачених можливостей. У мене, власне, теж були причини нарікати, адже в ті роки, коли невичерпно било Куртикове кремінцеве джерело, я з тисячами спраглих надолужити чи поглибити свою освіту майже задарма відвідував вечірні загальноосвітні курси, почав учащати до німецького центру Британської Ради, що мав назву «Міст», дискутував з католиками й протестантами про колективну провину, відчував і власну провину разом з усіма тими, хто гадав: «Якщо ми поставимо всі крапки над «і» тепер, то все лишиться позаду, і нас не гризтиме совість потім, коли справи підуть на краще».

Принаймні своїми знаннями, хоч і досить скромними, зате разюче неповними, я завдячую саме тим вечірнім курсам. У ту пору я багато читав. Книжки, яких мені, поки я не почав рости, цілком вистачало, щоб поділити світ навпіл між Распутіним і Ґьоте, мої знання, добуті з кьолєрівських морських альманахів за дев'ятсот четвертий — дев'ятсот шістнадцятий роки, мене вже не задовольняли. Уже й не пригадую всього того, що я тоді читав. Я читав, сидячи у вбиральні. Читав, годинами стоячи за квитками в чергах перед театральними касами, затиснутий між молодими дівчатами з книжками в руках і з моцартівськими кісками. Я читав, поки Куртик торгував кремінцями, читав, розфасовуючи штучний мед. А коли вимикали електричне світло, я читав, поставивши обабіч дві свічки, — завдяки Куртиковому джерелу ми мали ще й трохи лойових свічок.

Сором казати, але все, що я тоді читав, не западало в мене, а радше прослизало крізь мене. Щоправда, окремі фрази, тексти на клапанах суперобкладинок таки лишилися в пам'яті. Як щодо театру? Імена таких акторів і актрис, як Маріана Гопе, Петер Есер, «р» у вустах Елізабет Флікеншільдт, дівчата з театрального училища, які на сценах студій силкувалися вимовити оте «р» краще від самої Флікеншільдт, Ґустаф Ґрюндґенс, що, граючи Тасо, весь у чорному, скидав з перуки передбаченого Ґьоте лаврового вінка, бо те листя нібито обпалює йому чуба. Або знов той-таки Ґрюндґенс, і теж увесь у чорному, але вже в ролі Гамлета. А Флікеншільдт стверджує, буцімто Гамлет важко дихає. На мене справив враження й череп Йоріка, бо те, що казав про нього Ґрюндґенс, узагалі дуже вражало. Потім вони грали перед приголомшеною публікою в неопалюваних залах «Там, за дверима», і в моїй уяві замість Бекмана в поламаних окулярах поставав Кьостер, Ґустин чоловік, який нібито вже повернувся додому і, за словами Густи, мав усе перемінити й засипати кремінцеве джерело мого сина Курта.

Нині, коли все це лишилося позаду і я знаю, що повоєнне сп'яніння було саме сп'яніння, і воно призвело до тяжкого похмілля, від якого на серці шкребуть коти, без угаву нявкаючи й уже сьогодні проголошуючи історією все, що вчора ще сходило нам з рук, як сходить з рук свіже й криваве діяння чи злодіяння, — нині я з глибокою вдячністю пригадую уроки Гретхен Шефлєр між сувенірами від «Сили в радощах» і її в'язаними речами: не надто багато Распутіна, в міру Ґьоте, штрихами історія міста Данцига у викладі Кайзера, озброєння давно потопленого лінкора, швидкість у морських вузлах усіх японських міноносців, що брали участь у битві під Цусімою, а далі — Велізарій і Нарсес, Тотіла й Тея, «Битва за Рим» Фелікса Дана.

Уже навесні сорок сьомого я кинув ходити й на курси, й до Британського центру, й до пастора Німьолєра, попрощався з другого ярусу з Ґустафом Ґрюндґенсом, що в програмі й далі стояв як Гамлет.

Ще не минуло й двох років відтоді, як над могилою Мацерата я надумав рости, а до життя дорослих мені було вже байдужісінько. Я шкодував, що втратив пропорції трирічного малюка. Я не міг забути про свої дев'яносто чотири сантиметри і мріяв бути меншим від свого товариша Бебри й покійної Розвіти. Оскарові бракувало його барабана. Під час тривалих прогулянок він нерідко опинявся поблизу лікарняного містечка. Він і так мав щомісяця показуватися професорові Ірделю, який називав його «цікавим випадком», отож принагідно Оскар раз у раз навідував і знайомих сестер-жалібниць, і навіть коли вони зовсім не мали для нього часу, він почувався поруч із тими жвавими білими халатиками, що обіцяли одужання або смерть, спокійним, майже щасливим.

Сестри мене любили, по-дитячому, проте незлостиво жартували з мого горба, завше пригощали чимось смачненьким і крадькома ділилися зі мною своїми нескінченними, заплутаними, приємно-стомливими лікарняними історіями. Я слухав, давав поради, навіть брав на себе посередництво в дрібних інтрижках, позаяк мені симпатизувала старша сестра. Для двох-трьох десятків дівчат, схованих під білими сестринськими халатиками, Оскар був єдиним і, хоч як дивно, жаданим чоловіком.

Бруно вже згадував: у Оскара гарні, виразні долоні, легенький хвилястий чуб і оті — досить-таки сині — все ще чарівливі очі Бронських. Можливо, мій горб, а також випнуті й воднораз вузькі груди, що починаються відразу під підборіддям, відтінюють, мов вигідне тло, красу моїх рук, очей, привабливість чуба; принаймні досить частенько траплялося так, що сестри, коли я сидів у них у кімнаті, хапали мене за руки, гралися моїми пальцями, ніжно торкалися чуба, а як виходили, то казали одна одній: «Як зазирнеш йому в очі, то про все інше в нього враз забуваєш».

Одне слово, я стояв вище від власного горба й, поза всяким сумнівом, зважився б на звитяги в лікарняних стінах, якби на той час ще тримав у руках барабана й був певний свого не раз підтверженого хисту барабанщика. Присоромлений і збентежений, не довіряючи невиразним порухам власного тіла, після таких ніжних прелюдій я, уникаючи головної дії, йшов з лікарняного містечка, давав собі волю, гуляв у парку чи довкола дротяної огорожі, яка одноманітно тяглася з усіма своїми дрібними вічками навколо лікарняної території, навіюючи на мене таку байдужість, що хотілося на все начхати. Я дивився вслід трамваям, які їхали в бік Веретена й Бенрата, втішався приємною нудьгою на бульварах уздовж велосипедних доріжок і посміювався з марнотратної природи, що гралась у весну і, дотримуючись календаря, розкривала, мов хлопавки, бруньки.

А по другий бік вулиці наш спільний художник-аматор з дня на день вичавлював із тюбика щораз більше соковитої зелені на дерева Верстенського кладовища. Кладовища мене завжди приваблювали й доти. Там усе таке доглянуте, однозначне, логічне, мужнє й живе. Кладовище — це те місце, де можна набратися духу й ухвалити рішення; тільки на кладовищі життя прибирає чітких обрисів — я маю на увазі, певна річ, не обкантовку могил — і, якщо хочете, набуває сенсу.

З північного боку вздовж кладовищенського муру тяглася алея для молитовних процесій. Там конкурували між собою сім майстерень, що виготовляли надгробки. Були з-поміж них солідні підприємства, як, приміром, «К.Шнооґ» чи «Юліус Вьобель». А також халабуди всілякої дрібноти — «Р. Гайденрайх», «Й. Бойс», «Кюн і Мюлєр» та «П. Корнеф». Щось середнє між бараком і майстернею скульптора, великі, або ще свіжо пофарбовані, або вже майже геть облуплені вивіски на дахах з написом під прізвищем власника, як-от: «Виготовлення надгробків», «Пам'ятники й огорожки», «Надгробки з природного й штучного каменю», «Надгробний живопис». Над халабудою Корнефа я прочитав по літерах: «П. Корнеф. Каменяр і скульптор».

Між цією майстернею і дротяною огорожею навколо кладовищенської території вишикувалися — так, щоб усіх їх було добре видно, — готові надгробки: на звичайних і подвійних постаментах, призначені для могил від одномісних до чотиримісних, так званих сімейних. Одразу за дротяною огорожею, терплячи на собі, коли світило сонце, ромбики від її узору, стояли підставки з черепашнику для потреб скромніших, поліровані діабазові плити, де матовим лишилося тільки пальмове гілля, типові — вісімдесят сантиметрів заввишки — обведені канавками дитячі надгробки із сілезького, трохи тьмяного мармуру, з рельєфами, вибитими на горішній його третині, — здебільшого то була троянда з надламаною ніжкою. Далі — ряд звичайних метрових кахменів з рудого майнського пісковику, який, потрапивши сюди з розбомблених фасадів торгових домів та банків, святкував тут своє воскресіння, якщо тільки так можна сказати про надмогильний камінь. А в центрі цієї експозиції — її перлина: пам'ятник, складений із трьох постаментів, двох бічних плит і великої, розкішно оздобленої стели — все з блакитно-білого тірольського мармуру. Над центральною стелою велично здіймалося те, що каменярі зазвичай називають «торсом». Голова й коліна цього торса були повернені ліворуч, терновий вінець, три цвяхи, бороди нема, долоні розтулені, з рани в грудях скапує стилізована кров — краплин, мені здається, п'ять.

І хоч уздовж молитовної алеї таких пам'ятників з поверненим ліворуч торсом стояло цілком достатньо — перед початком весняного сезону нерідко їх добрий десяток розкривали тут свої обійми, — корнефівський Ісус Христос припав мені до вподоби найдужче, через те, авжеж, саме через те, що він нагадував мого атлетичної статури гімнаста, який, випнувши груди й граючи м'язами, висів над головним вівтарем у церкві Серця Ісусового. Біля тієї огорожі я простоював годинами.

Я проводив палицею по її дрібних вічках, мріяв про се, про те, думав про все на світі — й ні про що. А сам Корнеф на очі мені довго не траплявся. З одного віконця в його халабуді витикалася, переходячи з коліна в коліно, й нарешті здіймалась над пласким дахом труба від грубки. Жовтавий димок від поганенького вугілля кволо курився вгору, спадав на толь, якою був укритий дах, плив вікнами вниз, стікав ринвою, танув серед необроблених каменів та уламків мармурових плит із Лана. Перед розсувними дверима майстерні під кількома парусиновими чохлами, немовби замаскувавшися від штурмової авіації, чекало триколісне авто. Звуки з майстерні — дерево гупало по залізу, залізо билось об камінь — свідчили про те, що всередині працює каменяр.

А в травні чохли з триколісного авта зникли, і розсувні двері вже стояли навстіж. У майстерні я побачив складені один на одного камені, сірі на сірому тлі, шибеницю шліфувального верстата, полиці з гіпсовими моделями й, нарешті, самого Корнефа. Він ходив згорблений, позгинавши в колінах ноги. Витягнену вперед голову тримав нерухомо. Уся його шия була заліплена навхрест рожевими пластирами, просоченими чимось чорним і масним. Корнеф вийшов із граблями й почав загрібати — адже настала весна — між виставленими напоказ надгробками. Він робив це дуже ретельно, лишаючи на гравії різноманітні сліди, а ще збирав торішнє листя, що поприлипало до декотрих пам'ятників. Уже коли він під самою огорожею обережно проводив граблями між підставками з черепашнику й діабазовими плитами, мене несподівано вразив його голос:

— То що, хлопче, тебе, либонь, виживають із дому, еге?

— Ваші надгробки мені так подобаються! — спробував підлизатись я.

— Тілько не тра' про це так кричати, а то матимемо клопіт.

Аж тепер він трохи поворухнув шиєю і повів скоса очима на мене чи, радше, на мій горб.

— Що це вони з тобою зробили? Воно ж, видко, й спати не дає?

Я зачекав, поки він досхочу насміється, а тоді пояснив, що горб не конче має заважати, що я певною мірою головніший від свого горба, що навіть трапляються жінки й дівчата, яких так і тягне до горба, які навіть залюбки пристосовуються до незвичайних обставин і можливостей горбатого чоловіка, які, відверто кажучи, від такого горба ще й дістають насолоду.

Корнеф, спершись підпоріддям на граблище, замислено промовив:

— Мо', так воно і є. Але я про таке не чував.

Потому він розповів мені про те, як жив колись в Айфелі, працював у базальтовому кар'єрі й мав до діла з одною жінкою, а в тої була дерев'яна нога, нібито ліва, і її можна було відстібати, і ту ногу він порівняв із моїм горбом, хоч мій «заплічних», мовляв, і не відстібається. Про свої пригоди каменяр згадував довго, велемовно і з багатьма подробицями. Я терпляче слухав, поки він вибалакається, а та жінка знов пристібне ногу, а тоді попросив дозволити мені подивитись на його майстерню.

Корнеф відчинив бляшану хвіртку посеред дротяної огорожі, показав граблями в бік відчинених розсувних дверей — мовляв, заходь, і під моїми ногами зарипів Гравій, а тоді мене огорнув запах сірки, вапна й вільгости.

На залізних листах з іще грубими гострими краями, але вже відрихтованих на ріжках, лежали важкі дерев'яні довбні грушоподібної форми, з одного боку розмачулені і з волокнистими заглибинами від постійного биття. Залізні насадки для киянок, залізні насадки з дерев'яними головками, щойно викувані, ще сині від гартування зубила, довгі, пружисті травильні щипці й молотки для мармуру, широко розведені скарпелі на гематитовій плиті; на квадратних дерев'яних козлах підсихала шліфувальна пульпа, а на дерев'яних котках стояла, поставлена на прут і готова до перевезення, стела з травертину: масна, жовта, пориста, як сир, — для могили на двох.

— Оце-о — бучарда, оце-о — фриз, оце-о — фальцювання, а оце-о... — Корнеф узяв планку з долоню завширшки й кроків три завдовжки, перевірив на око її край. — Оце-о — правило. Ним я правлю штихелі, коли вони вже не вибирають борозенки.

Я звернувся до нього із запитанням і то не тільки з чемности:

— А учнів ви берете?

Корнеф заходився нарікати:

— Та я знайшов би роботу й для п'ятьох. Але ж ниньки жодного й зі свічкою не знайдеш. Тепера всі вони, бач, учаться торгувати на чорному ринку, песиголовці!

Отже, каменяр, як і я, не схвалював отих темних оборудок, що не давали сповненому надій юнакові надбати пристойне ремесло. Поки Корнеф демонстрував мені різноманітні грубі й тонкі карборундові камені та їхні шліфувальні властивості на прикладі сольнгофської плити, у голові в мене крутилася одна невеличка ідейка. Пемза, шоколадно-бурий шелак для попереднього полірування, трепел, за допомогою якого все, що потьмяніло, доводять до блиску... А в моїй голові, тільки вже чимдалі яскравіше, та сама невеличка ідейка. Корнеф тим часом показував зразки шрифтів, розповідав про шрифти випуклі й заглиблені, про те, як їх позолочують, а щодо золота, то, мовляв, не так воно все й страшно: одним справжнім давнім талером можна позолотити і коня, і вершника. Ці слова відразу нагадали мені про пам'ятник Кайзерові Вільгельму в Данцигу, — отой, що на Сінному базарі весь час скаче в бік піщаного кар'єру (польські прихильники давнини нібито збираються тепер покрити його золотом); але згадка про коня з вершником у сухозлотиці не витіснила з моєї голови ту невеличку, проте чимдалі ціннішу для мене ідейку, я бавився нею, уже вбирав її в слова, поки Корнеф пояснював мені будову триногої пунктирувальної машини для скульптурних робіт, постукуючи кісточками пальців по різноманітних, повернутих то ліворуч, то праворуч гіпсових зразках розп'яття.

— Отже, ви взяли б собі учня? — Моя ідейка почала торувати собі шлях. — Адже загалом ви шукаєте собі учня, еге ж? і.

Корнеф потер пластирі в себе на шиї, обкиданій чиряками.

— Тобто ви взяли б мене, коли що, до себе учнем?

Запитання я поставив невдало, тож відразу виправився:

— Не варто недооцінювати мої сили, шановний пане Корнеф. У мене лише ноги трохи слабенькі. Зате руки — о-го-го!

У захваті від власної рішучости, ладен іти до кінця, я підсмикав лівий рукав і запропонував Корнефові помацати хоч і невеличкий, зате твердий, як у бика, м'яз. Але каменяр мацати не схотів, отож я взяв на плиті з черепашника долото, на доказ своїх слів дав тій шестигранній залізяці пострибати на моєму чималому, як тенісний м'ячик, м’язі й припинив цю демонстрацію аж тоді, коли Корнеф запустив шліфувальну машину і синьо-сірий карборундовий круг завищав по підставці з травертину для двомісної стели. Не відводячи погляду від машини, Корнеф крикнув крізь шліфувальний скрегіт:

— Ти, хлопче, помізкуй гарненько, виспись. Робота тут — не мед. А як не передумаєш, приходь, візьму тебе таким собі практикантом.

Пам'ятаючи про пораду каменяра, я цілий тиждень засинав і прокидався зі своєю ідеєю, день при дні порівнював Куртикові кремінці з надгробками вздовж молитовної алеї і чув Маріїні докори: «Ти ж бо сидиш у нас на шиї, Оскаре! Візьмися бодай за що-небудь — хоч би за чай, чи за какао, чи за сухе молоко». Але я ні за що не брався, я слухав, як Густа — вона ставила мені за приклад свого далекого Кьостера — нахвалює мене за моє стримане ставлення до чорного ринку, і дуже страждав через свого сина Курта, що, складаючи цілі колонки чисел і переносячи їх на папір, не помічав мене так само, як я вмів роками не помічати Мацерата.

Ми саме обідали. Дзвінок на дверях Густа відімкнула, щоб покупці не застали нас за яєчнею зі шкварками. Марія сказала:

— Бачиш, Оскаре, ми це можемо дозволити собі лише через те, що не сидимо, згорнувши руки.

Куртик зіхтнув. Кремінці впали до вісімнадцятьох. Густа їла багато й мовчки. Я від неї не відставав, наминав з апетитом, одначе, наминаючи з апетитом, почувався — може, через яєчний порошок — нещасливим і, коли в шкварці попадався хрящик, мені щоразу хотілося — так хотілося, що аж серце заходилось — бути щасливим; атож, хоч я вже й не раз опікався, мені однаково праглося щастя, весь мій скепсис нічого не важив проти мрії бути щасливим, мені хотілося безмежного щастя, отож я, поки решта за столом ще їли, задоволені яєчним порошком, підвівся, ступив до шафи, немовби саме там на мене чекало щастя, покопався на своїй полиці, знайшов — не щастя, ні, — за фотоальбомом, під своїм підручником я знайшов два мішечки дезінфекційного засобу від пана Файнґольда, видобув із одного з мішечків — ні, певна річ, не щастя, а добряче продезінфіковане рубінове кольє бідолашної моєї матусі, що його багато років тому однієї пропахлої снігом ночі Ян Бронський дістав з вітрини, де Оскар, тоді ще щасливий і здатний розтинати голосом скло, зробив перед тим круглу дірку. Прихопивши ту коштовність, я вийшов з помешкання. Я бачив у тій коштовності перший східець до... Я вирушив до... Я поїхав до вокзалу, бо, міркував собі, якщо в мене все вийде, тоді... Я довго торгувався через... і добре усвідомлював, що... Але однорукий і той саксонець, якого всі чомусь називали асесором, тільки й того, що добре знали ціну, одначе вони навіть не здогадувались, яким дозрілим для щастя вони мене зробили, коли дали мені за рубінове кольє бідолашної моєї матусі теку з натуральної шкіри і п'ятнадцять блоків американських сигарет «Лакі страйк».

Пополудні я знов повернувся в Більк, до сім'ї. І виклав п'ятнадцять блоків сигарет — ціле багатство. «Лакі страйк», по двадцять штук у кожній коробці. Я зачекав, поки решта моїх надивуються, посунув до них ту запаковану біляву тютюнову гору й сказав:

— Це — вам, тільки віднині дайте мені спокій. Сподіваюся, ці сигарети варті того, щоб я дістав спокій, а крім того, віднині щоб мені щодня були судки з обідом, бо віднині я щодня братиму з собою в теці на роботу обід. А ви тіштеся собі від щастя зі своїм штучним медом та кремінцями.

Я промовив це спокійно, без гніву чи докору. Відтепер моє мистецтво мало називатись по-іншому, моє щастя мало бути виписане або, висловлюючись професійною мовою, викарбуване на надгробках.

Корнеф узяв мене практикантом за сто райхсмарок на місяць — по суті, майже задарма. І все ж таки згодом це окупилось. Уже через тиждень з'ясувалося, що для важкої каменярської роботи сили в мене замало. Я мав обтесати щойно привезену з кар'єру плиту з бельгійського граніту для могили на чотирьох, але не минуло й години, як я вже ледве тримав у понімілих руках зубило й киянку. Грубу обробку каменів теж довелося облишити Корнефові, зате сам я досить вправно виконував тонке заточування, робив зубчики, рівняв двома правилами поверхні, обрубував усі чотири краї, кант за кантом, і скарпелем підготував доломитовий бордюр для подальшої обробки. Прямовисно поставлений дерев'яний брус, на ньому набита дощечка, на дощечці сидів я, у правій руці тримав долото, а лівою — всупереч протестам Корнефа, який хотів зробити з мене правшу, — отож лівою я змушував дерев'яні груші, кийки, залізні молотки гуркати й брязкати, бучарду — всіма шістдесятьма чотирма зубцями одночасно гризти й розтирати камінь: щастя, хоч це був і не мій барабан, щастя, хоч воно було й не справжнє, але щастя буває ж і несправжнє, щастя, мабуть, узагалі буває лише несправжнє, щастя — це завжди тільки подоба щастя, воно відкладається пластами — щастя мармурове, щастя пісковикове, а пісковик з-над Ельби, пісковик з-над Майну, пісковик твій, пісковик наш, щастя кірхгаймерське, щастя ґренцгаймерське. Або щастя тверде: вівіаніт. Щастя крихке й недовговічне: алебастр. Загартована криця щасливо вгризається в діабаз. Доломіт — зелене щастя. М'яке щастя: туф. Пістряве щастя з Лана. Пористе щастя: базальт. Застигле щастя з Айфеля. Щастя вивергалося, мовби лава з вулкана, й відкладалося пластами пороху, й рипіло в мене на зубах.

Особливо щасливою виявилася моя рука тоді, коли я почав карбувати написи. Тут я перевершив самого Корнефа. Я взяв на себе орнаментальну частину скульптурних робіт: листя в аканті, надламані троянди на дитячих надгробках, пальмове віття, християнські символи, як, наприклад, PX та INRI, канелюри, прутики, іонійські пасмечка, фаски й подвійні фаски. Щонайвигадливішими профілями ощасливлював Оскар надгробки на будь-які гроші. І коли за вісім годин роботи я лишав на полірованій діабазовій стелі, ще спітнілій від мого подиху, напис на взірець: «Тут спочиває вічним сном мій коханий чоловік...» — і з нового рядка: «наш любий батько, брат і дядько...» — і з нового рядка: «Йозеф Есер...» — і з нового рядка: «нар. 03.04.1885 — пом. 22.06.1946...» — і з нового рядка: «Смерть — це брама до життя», — то мене, коли я перечитував увесь текст, сповнювало несправжнє, тобто приємне щастя, і я вже вкотре дякував за це Йозефу Есеру, що помер у віці шістдесят один рік, і зеленим діабазовим хмаринкам, які пливли від мого долота, і виражав свою вдячність тим, що особливо ретельно вибивав усі десять «О» в напису на Есеровому надгробку, отож ця літера, яку Оскар любив найдужче, в мене виходила хоч і гарненька й добре заокруглена, а проте щоразу трохи більша, ніж треба.

У каменяра Корнефа я почав практикуватися наприкінці травня; на початку жовтня в нього вискочили два нові чиряки, а ми мали доправити на Південне кладовище травертинову стелу для Германа Вебкнехта й Ельзи Вебкнехт, уродженої Фрайтаґ. Доти Корнеф, який усе ще не вірив у мої сили, брати мене з собою на кладовища ніколи не хотів. Перевозити надгробки йому допомагав здебільшого один майже глухий, але загалом досить тямущий робітник із фірми «Юліус Вьобель». Натомість Корнеф, коли Вьобелеві — а той тримав аж вісім чоловік — було сутужно з робочими руками, ніколи не відмовлявся підсобити. Я щоразу марно пропонував свою допомогу на кладовищах, мене туди просто тягло, хоч на той час і не треба було ухвалювати жодних рішень. На щастя, на початку жовтня кон'юнктура у Вьобеля склалася сприятлива, і до настання морозів він не міг позичити жодного зі своїх робітників. Отож довелося Корнефові брати мене.

Ми вдвох підтягли травертинову стелу до триколісного ваговозика, поклали її на дерев'яні котки, вкотили до кузова, поряд прилаштували постамент, пообкладали краї порожніми паперовими мішками, щоб плити не подряпалися, повантажили інструмент, цемент, пісок, щебінь, дерев'яні котки та ящики для розвантаження, і, поки я закривав заднього борта, Корнеф уже сидів за кермом, запускав двигуна і, вистромивши з кабіни голову й обкидану чиряками шию, кричав:

— Хутчій там, хлопче! Хапай свої судки й вилазь уже!

Ми повільно об'їхали навколо Міського лікарняного містечка. Перед головним входом — білі хмаринки сестринських халатиків. Серед них — одна знайома моя санітарка, Ґертруд. Я махаю рукою їй, вона махає мені. «Яке щастя, — знову чи все ще міркую я, хоч тепер Ґертруд уже й не видно, бо ми повернули до Райну, в бік Капес-Гама. — Треба було б її куди-небудь запросити. Може, в кіно чи до театру, подивитися на Ґрюндґенса. (Ось вона вже вітає нас, жовта цегляна будівля.) Атож, запросити, і не конче до театру. (Над напівголими деревами валує дим із крематорію.) А як ви дивитесь на те, сестро Ґертруд, щоб трохи перемінити обстановку?» Інше кладовище, інші майстерні. Почесне коло перед головною брамою на честь сестри Ґертруд. «Бойц і Краніх», «Потґісер. Природний камінь», «Бьом. Художнє оформлення надгробків», «Ґокельн. Озеленювання могил». Перевірка перед брамою — на кладовище потрапити не так просто, представник адміністрації у форменому кашкеті: травертин для могили на двох, місце номер сімдесят дев'ять, ділянка вісім, Вебкхнет, Герман; рука — до дашка кладовищенського кашкета, судки здати, щоб підігріли в крематорію. А перед трупарнею стоїть Пришелепко Лео.

Питаю в Корнефа:

— Отой, що в білих рукавичках, часом не такий собі Пришелепко Лео?

Корнеф, мацаючи на шиї чиряки:

— То Вілєм Слинько, а не Пришелепко Лео. Він тутечки живе.

Та хіба ж мене задовольнить така відповідь! Зрештою, сам я теж був колись у Данцигу, а тепер ось — у Дюсельдорфі, але ж звати мене так само — Оскар.

— У нас був один такий на кладовищах, і точнісінько схожий на цього, а прозивали його Пришелепко Лео. Але наприпочатку, коли його звали ще просто Лео, він учився в духовній семінарії.

Корнеф — ліва рука на чиряках, права крутить кермо триколісника перед крематорієм:

— А чого ж, усе може бути. Я сам знаю багацько людей, на вигляд усі такі самі, і спершу всі були в семінарії, а теперички живуть на кладовищі й звуться по-іншому. А це ось — Вілєм Слинько!

Ми проїхали повз Вілєма Слинька. Той помахав нам білою рукавичкою, і я почув себе на Південному кладовищі, як удома.

Жовтень, кладовищенські алейки, у природи випадає волосся й зуби, тобто, я хочу сказати, згори падає, кружляючи, жовте листя. Тиша, горобці, перехожі, гуде двигун вантажівки, ми ідемо на восьму ділянку, до якої ще дуже далеко. Дорогою — старі жінки з поливальницями й онуками, сонце на чорному шведському граніті, обеліски, алегорично розчахнуті колони, а то й справжні сліди війни, легенький зеленуватий наліт на янголі, що ховається чи то за тисом, чи то за якимсь іншим кущем, схожим на тис. Жінка, що, засліплена блиском власного мармуру, затулилася мармуровою рукою. Ісус Христос у кам'яних сандалях благословляє в'язи, а той Христос, що на четвертій ділянці, той благословляє березу. Приємні думки на алеї між четвертою і п'ятою ділянками — скажімо, про море. А море виносить на берег, з-поміж усього іншого, трупа. З причалу в Сопоті — звуки скрипки й несміливі спроби влаштувати фейерверк для тих, що посліпли на війні. Я, як Оскар і як трирічний малюк, схиляюся над тим, що море викинуло на берег, сподіваючись, що це Марія, а може, сестра Гертруд, яку я мав би нарешті куди-небудь запросити. Але це — вродлива Люція, бліда Люція, про що мені каже й що підтверджує фейерверк, який саме наближається до своєї кульмінації. І на ній, як завжди, коли вона замислить щось недобре, — ота її в'язана берхтесґаденська жакетка. Я стягую з неї ту вовнянку, а вона мокра. Така сама мокра й блузка, яку Люція носить під жакеткою. І ще раз розквітає переді мною ота берхтесґаденська жакетка. І вже зовсім на завершення, коли й фейерверк охляв, і лишилися самі скрипки, я знаходжу під вовнянкою, на вовнянці, у вовнянці її серце, загорнене в спортивну майку Спілки німецьких дівчат, — серце Люції: холодний крихітний надгробочок, а на ньому напис: «Тут спочиває вічним сном Оскар... Тут спочиває вічним сном Оскар... Тут спочиває вічним сном Оскар...»

— Не спи, хлопче! — уриває Корнеф мої такі чудові, принесені морем, осяяні фейерверком мрії.

Ми вже завернули ліворуч, і восьма ділянка, зовсім іще необжита, без дерев, з поодинокими надгробками, розкинулася перед нами, пласка й голодна. Серед цієї одноманітности виразно виділялися п'ять останніх поховань, ще зовсім свіжих, а тому недоглянутих: гори відданих тліні, вже бурих вінків із розмоклими, розмитими дощем стрічками.

Сімдесят дев'яте місце ми знайшли досить швидко — воно було на початку четвертого ряду, відразу біля сьомої ділянки, порослої поодинокими, молодими гінкими деревами і досить щільно заставленої метровими надгробками, переважно сілезького мармуру. До сімдесят дев'ятої могили ми під'їхали ззаду, вивантажили інструмент, щебінь, цемент, пісок, постамент і травертинову стелу, яка трохи блищала, наче була намащена салом. Коли ми приставили до кузова колоди й спустили стелу вниз, на ящика, триколісна вантажівка трохи аж підстрибнула. Корнеф витяг із землі в головах могили тимчасового дерев'яного хреста, на поперечці якого стояло: «Г. Вебкнехт і Е. Вебкнехт», звелів подати йому лопату й заходився копати ями для двох бетонних стовпів завглибшки, як того й вимагали кладовищенські приписи, один метр шістдесят сантиметрів, а я тим часом приніс на сьому ділянку води, замісив бетон і вже впорався зі своєю роботою, коли Корнеф, дійшовши до одного метра й п'ятдесятьох сантиметрів, сказав: «Готово». Після цього я почав трамбувати бетон в обох ямах, а він сидів на травентиновій стелі, сопів і, задерши руку, обмацував на шиї чиряки.

— Скоро визріють. Я нюхом чую, коли вони ось-ось мають визріти й сказати: все, гамба.

Я знай трамбував, а тих його балачок і в голову не брав. Із сьомої ділянки через восьму на дев'яту поповзла протестантська поховальна процесія. Вона йшла за три ряди від нас і, коли пастор порівнявся з нами, Корнеф сповз зі стели, й ми, поки не пройшли найближчі родичі, стояли, як того й вимагали кладовищенські приписи, простоволосі. За домовиною ступала самотою невеличка, чорна, скособочена жінка. Ті, що сунули вслід за нею, були всі вищі й дебеліші.

— Сам ти дверцят не причинеш! — простогнав поруч Корнеф. — Нюхом чую: вони всі прорвуть ще доти, як ми поставимо цю стелу.

Тим часом поховальна процесія дійшла до дев’ятої ділянки, збилася до гурту, і з неї вихопився пасторів голос, який то злітав, то опадав. Бетон уже схопивсь, і можна було ставити постамент на підмурівок. Але Корнеф ліг долілиць на травертинову стелу, картуза натяг на очі, а коміра куртки й сорочки відкотив назад, оголивши потилицю. А з дев'ятої ділянки до нас на восьму вже долинали подробиці з життя небіжчика. Мені довелося не лише вибратися на травертинову стелу, а й сісти верхи на Корнефа, й аж тоді я все збагнув: їх було два, один побіля одного. Якийсь чоловік, спізнившись, поспішав із надто великим вінком на дев'яту ділянку, щоб застати проповідь, бо вона вже йшла до кінця. Рвучко відірвавши пластир, я стер буковим листком рештки іхтіолової мазі й побачив обоє затвердінь: майже однакові завбільшки, колір бурий, аж чорний, і переходить у жовтизну.

— Помолімося! — почулося з дев'ятої ділянки.

Я сприйняв це як знамення, схилив голову набік і, підклавши під великі пальці букові листки, щосили натне.

— Отче наш...

Корнеф заскреготав зубами:

— Ти не натискай, а витискай!

Я спробував витискати.

— Ім'я Твоє...

Корнефові навіть пощастило приєднатися до молитви:

— Хай прийде царство Твоє...

Цієї миті я все ж таки добряче натиснув, бо з витисканням нічого не виходило.

— Хай збудеться воля Твоя, як на...

Просто дивно, але нічого не луснуло. І ще раз:

— Дай нам нині...

І знов подав голос Корнеф:

— Гріхи наші, і не введи нас у спокусу...

Вилізло навіть більше, ніж я сподівався.

— Царство, сила і краса...

Я витиснув строкаті рештки.

— На віки вічні, амінь.

Я натиснув іще раз (Корнеф: «Амінь!»), потім іще («Амінь!»), і коли на дев'ятій ділянці вже почали висловлювати співчуття, Корнеф, лежачи крижем на стелі, знай бурмотів: «Амінь!» і з полегкістю стогнав: «Амінь!», а тоді спитав:

— А бетон на постамент у тебе лишився?

Бетон у мене лишився, а він:

— Амінь.

Я висипав кілька останніх повних лопат, зробивши перемичку між обома стовпами. Тоді Корнеф сповз із полірованої стели й попросив Оскара показати оті поосінньому строкаті букові листки з таким самим строкатим гноєм з обох чиряків. Ми поправили картузи, підклали руки під стелу й поставили надгробка Германові Вебкнехту й Ельзі Вебкнехт, уродженій Фрайтаґ. Тим часом поховальна процесія на дев'ятій ділянці помалу розходилась.

«Фортуна-Норд»

На пам'ятник на могилі тоді могли розраховувати тільки люди, які на земній поверхні лишили по собі щось вартісне. Це мав бути не конче діамант чи перлове намисто з лікоть завдовжки. За два з половиною центнери картоплі вже можна було одержати метровий камінь із ґренцгаймського черепашнику. А за брилу бельгійського ґраніту для надгробка на потрійному постаменті для подвійної могили нам дістався відріз на два костюмитрійки. Кравцева вдова, в якої знайшовся той відріз, за бордюр із доломіту ще й запропонувала нам пошити костюми, бо вона все ще тримала підмайстра.

Отак і вийшло, що після роботи ми з Корнефом поїхали десятим трамваєм у бік Штокума, знайшли вдову Ленерт, і з нас зняли мірку. Оскар носив тоді, що вже само собою досить смішно, форму рядового протитанкових військ — її перешила Марія, — одначе куртка, хоч ґудзики Марія й переставила, через мою нестандартну постать не застібалася.

Підмайстер, якого вдова Ленерт називала Антоном, злагодив мені з темно-синьої вовняної тканини в тоненьку смужечку костюма: однобортний, на попелясто-сірій підкладці, чималі, однак, щоб не створювати фальшивих цінностей, не дуже чітко окреслені плечі, горб навіть не прихований, а, скоріше навпаки, стримано підкреслений, на штанах — закоти, хоч і не надто широкі. В одязі зразком для мене й далі лишався мій наставник Бебра. А тому — жодних петельок під ремінь, натомість — ґудзики для підтяжок, камізелька ззаду лискуча, спереду — тьмяна, підкладка — блакитно-рожева. На примірку довелося ходити п'ять разів.

Поки ще наш кравчик сидів над костюмами — Корнефовим двобортним і моїм однобортним, — одному шевцеві знадобилася кам'яна брила на могилу дружини, що загинула в сорок третьому році під бомбами. Спершу чоловік запропонував нам промтоварні талони, але ми зажадали самі товари. За сілезький мармур з бордюром зі штучного каменя й перевезення його на кладовище Корнеф одержав пару коричневих черевиків і пару пантофлів на шкіряній підошві. А мені дісталася пара чорних, хоч і старомодних, зате навдивовиж м'яких чобіт на шнурках, розмір тридцять п'ятий. Чоботи надали моїм кволим ногам стійкого й елегантного вигляду.

Про сорочки подбала Марія, якій я виклав на ваги для штучного меду пачку райхсмарок.

— Чи не могла б ти купити мені дві білі сорочки, одну — в тоненьку смужечку, одну світло-сіру краватку й одну — каштанового кольору? А що лишиться — візьмеш для Куртика чи для себе. Бо про себе ти, люба Маріє, ніколи не думаєш, тільки про інших.

Розщедрившись отак, я подарував Густі парасольку зі справжньою роговою ручкою й колоду майже новісіньких альтенбурзьких скатних карт, бо Маріїна сестра, як хотіла спитати в карт, коли ж повернеться Кьостер, любила розкласти пасьянс, а ходити по карти до сусідів не любила.

Марія поспішила виконати моє прохання, а на решту грошей, і то досить чималих, придбала собі плаща, Куртикові — шкільного ранця зі штучної шкіри, що-правда, досить потворного, але поки що можна було носити й такого. До сорочок і краваток Марія прикупила ще й три пари сірих шкарпеток, які я забув замовити.

Коли Корнеф з Оскаром прийшли до кравецької майстерні по свої костюми, ми, стоячи поруч перед дзеркалом, завмерли розгублено й воднораз глибоко вражені один одним. Корнеф навіть не важився поворухнути шиєю, вкритою слідами від чиряків. Опустивши плечі, з обвислими руками, він спробував випростати свої завжди зігнуті коліна. А мені, надто коли я згорнув на грудях руки, від чого став ще ширший у плечах, сперся на слабеньку праву ногу, а лівою недбало крутнув туди-сюди, новий костюм надав якогось демонічно-інтелектуального вигляду. Втішаючись подивом Корнефа й усміхаючись йому, я ступив ближче до дзеркала й застиг перед тією площиною з власним зображенням так близько, що міг би його навіть поцілувати, але тільки хукнув на себе й так, ніби між іншим, сказав:

— Вітаю, Оскаре! Тепер тобі бракує лише краватки зі шпилькою.

Коли за тиждень, у неділю пополудні, я зайшов до Міського лікарняного містечка перевідати моїх сестер і санітарок, то постав перед ними в усьому своєму блиску — новим, марнославним, елегантним, — а на краватці в мене вже була срібна шпилька з перлиною.

У тих славних дівчат, коли вони побачили мене в сестринській, відібрало мову. Було це наприкінці літа сорок сьомого. Я, як робив уже не раз, згорнув на грудях руки й сидів, граючись шкіряними рукавичками. Уже понад рік я працював практикантом у каменяра і майстром-ґравером. Я закинув ногу на ногу, не забуваючи, однак, про стрілки на штанях. Добра душа Густа так дбала про цей витвір кравецького мистецтва, немовби його виготовили для її Кьостера, який ось-ось повернеться й усе тут перемінить. Сестрі Гельмтруд скортіло помацати матерію, тож вона так і зробила. А Куртикові навесні сорок сьомого, коли ми саморобним яєчним лікером і пісочним печивом (рецепт такий: беремо стільки й стільки...) святкували його сьомий день народження, я купив грубововняне непромокальне пальто мишачо-сірого кольору. Дівчат — а до них приєдналася й сестра Гертруд — я пригостив цукерками, що їх, окрім десятьох кілограмів неочищеного цукру, мені принесла діабазова плита. До школи Куртик ходив, як на мене, аж надто залюбки. Вчителька, ще не висотана і, хвалити Бога, зовсім не схожа на Шполєнгаерку, нахвалювала хлопця, казала, що в нього світла голова, але хлопчик, мовляв, трохи «засурйозний». А якими ж веселими бувають сестрижалібниці, коли їх пригощають цукерками! Залишившись у кімнаті на хвильку вдвох із сестрою Гертруд, я поцікавився, в які неділі вона вихідна.

— Ну, сьогодні, приміром, я закінчую о п'ятій. Але ж у місті така нудота... — скрушно промовила Гертруд.

Я сказав, що можна все ж таки спробувати. Спершу Гертруд нібито й пробувати не хотіла, вона мріяла хоч один раз добре виспатися. Тоді я облишив свої натяки, запросив її навпрямець і, позаяк вона все ще вагалася, таємниче завершив:

— Ну ж бо, сестро Гертруд, чого ви така пасивна! Молодість буває лиш один раз у житті. А за талонами на тістечка затримки не буде, і не сумнівайтеся!

На підтвердження своїх слів я трохи демонстративно поплескав долонею по своїй нагрудній кишеньці, запропонував Гертруд іще цукерок і, хоч як дивно, трохи аж злякався, коли ця грубувата юна вестфалка, що була геть не на мій смак, промовила, відвернувшись до шафки з усілякими мазями:

— Ну, коли ви так гадаєте, то добре. Скажімо, о шостій. Але не тут, а, скажімо, на Корнеліусплац.

Власне, я й сам не схотів би, щоб сестра Гертруд зустрічалася зі мною у вестибюлі чи перед головним входом до лікарні. Отож о шостій я чекав на неї на Корнеліусплац під електричним годинником, якого тоді ще не відремонтували після війни і який узагалі не показував ніякого часу. Вона прийшла хвилина в хвилину, як я встиг помітити по своєму звичайному годиннику, придбаному за кілька тижнів до того. Я її ледве впізнав, бо якби розгледів був трохи раніше, хоч би, скажімо, кроків за п'ятдесят, коли вона вийшла з трамвая на зупинці через вулицю, одне слово, перше ніж вона побачила мене, то сховався б і, розчарований, чкурнув би геть. Бо сестра Гертруд прийшла не сестрою Ґертруд, вона прийшла не в усьому білому й не з брошкою у вигляді червоного хреста, а такою собі звичайнісінькою, вдягненою в сяку-таку цивільну одежину фройляйн Гертруд Вільме з Гама, Дортмунда чи звідкілясь із-під Дортмунда чи Гама.

Вона не завважила, який я розчарований, і заходилася розповідати, буцімто мало не спізнилась, бо старша сестра, аби лиш позбиткуватися з неї, перед самісінькою п'ятою ще загадала їй щось там зробити.

— Що ж, сестро Гертруд, з вашого дозволу, я візьму ініціативу в свої руки. Може, почнемо з кав'ярні — невимушена атмосфера, знаєте... А потім — як схочете: можливо, кіно? У театр квитків уже не дістанемо. Чи, може, просто потанцюємо?

— Авжеж, ходімо на танці! — зраділа вона й аж потім, ледве приховуючи переляк, надто пізно похопилася, що як партнер до танцю я, хоч і непогано вбраний, справлятиму просто неприпустиме враження.

Якось аж зловтішно — а чого ж вона не прийшла в сестринському халатику, адже він мені так до вподоби! — я підтримав план, що його Ґертруд сама ж таки й схвалила, і невдовзі вона, через куценьку уяву забувши про всі свої побоювання, вже наминала зі мною (я — один шматочок, вона — три) торта, замішаного, мабуть, на цементі. Потім, коли я розплатився талонами й готівкою, сіла зі мною у Вергані біля Коха на трамвай, що їхав у бік Ґересгайма, — як стверджував Корнеф, за Ґрафенберґом була одна кав'ярня з танцями.

Останній відтинок шляху вгору — бо трамвай довіз нас лише до узвозу — ми неквапно долали пішки. Вересневий вечір, як ото описують у книжках. Дерев'яні стукалки на ногах у Ґертруд — такі можна купити без талонів — гуркотіли, мов стара гарба. Це мене навіть розвеселило. Перехожі, що спускалися згори, спинялись і дивилися нам услід. Фройляйн Ґертруд було дуже прикро. Я до такого вже звик і не звертав уваги: зрештою, то ж моїм коштом, за мої талони в Кюртеновій кондитерській вона ум'яла всі три шматки торта на цементі.

Кав'ярня з танцями мала одну назву «Ведіґ», а другу — «Лев'ячий замок». Уже біля каси ми почули хихотіння, а коли ввійшли, всі пооберталися на нас. Сестра Ґертруд у своєму цивільному вбранні почувалася невпевнено й, зачепившися за складаний стілець, гримнула б на підлогу, якби ми з кельнером не підхопили її. Той-таки кельнер підвів нас до столика поблизу танцювального майданчика, і я замовив дві склянки прохолодного напою, ще й додав — тільки так, щоб почув лише кельнер:

— Але хлюпніть туди «причіп»!

«Лев'ячий замок» являв собою, по суті, одну велику залу, де колись була, певно, школа верхової їзди. Верх, тобто добряче поколупану стелю, затуляли серпантин та ґірлянди, що лишилися від минулого карнавалу. Тьмяні, та ще й замазюкані ліхтарі оберталися, кидаючи латки світла на гладенько прилизані чуби молодих, подекуди досить елегантних спекулянтів і на тафтяні блузочки дівчат, які, схоже, були всі між собою знайомі.

Коли кельнер приніс прохолодний напій з «причепом», я роздобув у нього десяток американських сигарет, запропонував одну сестрі Гертруд, ще одну — кельнерові, який відразу заклав її за вухо, і, спочатку давши своїй дамі припалити, дістав Оскарового бурштинового мундштука, щоб скурити «Кемел» тільки до половини. Сусідні столики вгамувалися. Сестра Гертруд зважилася підвести очі. А коли я загасив і лишив у попільничці ще досить чималий недокурок, моя дама професійним рухом підхопила його й сховала до бічної кишеньки в свій цератової сумочці.

— Буде моєму женихові в Дортмунді, — пояснила вона. — Курить, як скажений.

Я зрадів, що не доведеться стати її женихом, а ще через те, що заграла музика.

Джаз-оркестр із п'ятьох чоловік почав «Don't fence me in». Чоловіки на мікропористих підошвах поспішили, не наштовхуючись дорогою один на одного, навпрошки через танцювальний майданчик і підхоплювали дівчат, які, встаючи, передавали свої сумочки потримати подругам.

На майданчику вже танцювало кілька пар — досить легко, так ніби навчалися в танцювальній школі. В багатьох у руках з'являлася жувальна гумка, дехто з хлопців навіть на кілька тактів спинявся, притримуючи за плече свою дівчину, що нетерпляче притупувала ногами на місці. Англійські слівця блукали в райнській говірці, мов бродильний фермент. Перше ніж пари знов ішли танцювати, невеличкі пакуночки з жувальною гумкою мандрували від рук до рук: у справжнього спекулянта робочий день не нормований.

Цей танок ми пропустили, наступний, фокстрот, — також. Час від часу Оскар крадькома позирав чоловікам на ноги, потім, коли оркестр заграв «Розамунду», запросив сестру Ґертруд, яка не знала, на якому вона світі.

Я пригадав танцювальне мистецтво Яна Бронського й, хоч був на дві голови нижчий від сестри Гертруд і усвідомлював, який гротесковий вигляд має наша пара, ризикнув цю ґротесковість навіть підкреслити. Отож я почав із ванстепу: тримаючи сестру Ґертруд, що покірно давала вести себе, за сідницю, повернувши долоню назовні, відвівши далеко вбік наші застиглі лікті, щоб нам ніхто не заважав, відчуваючи під рукою тридцятивідсоткову вовняну тканину й майже торкаючись щокою блузки, я штовхав усю ту дебелу сестру Ґертруд задом наперед і намагався ступати поміж її ногами. Так ми посувалися з одного кутка майданчика в інший. Виходило навіть краще, ніж я сподівався. Я дозволяв собі й варіації: тримаючись угорі ближче до блузки, внизу я забігав то ліворуч, то праворуч від стійких і надійних стегон Ґертруд, обтанцьовував її, не забуваючи водночас про ті класичні па у ванстепі, які мають справляти враження на публіку: ось зараз дама нібито перекинеться назад, і кавалер, який хоче її перекинути, сам дасть сторчака через неї; одначе ні вона, ні він не падають, тому що обоє чудово танцюють ванстеп.

Невдовзі у нас з'явилися глядачі. Я почув вигуки: «Я ж тобі казав, що це Джімі! Ти диви — Джімі! Hallo, Джімі! Come on, Jimmi! Let's go, Jimmi!»

Обличчя сестри Гертруд мені, на жаль, не було видно, я тільки тішив себе надією, що той захват, ті підбадьорливі викрики молоді вона сприймає спокійно й гордо воднораз, що серед цих оплесків вона не розгубиться, як не розгублюється, вислуховуючи в лікарні нерідко незграбні лестощі своїх пацієнтів.

Коли ми сіли, оплески й далі не вщухали. Джаз-оркестр ударив туш — найбільше там виділявся ударник, — потім ще раз туш, а тоді ще. «Джімі!» — гукали з усіх боків, або: «Ти цих двох бачив?» Сестра Гертруд підвелася, пробурмотіла щось про вбиральню, підхопила свою сумочку з моїм бичком для Дортмундеького жениха й, червона мов рак, почала пробиратися, раз у раз зачіпаючи то столика, то стільця, в бік убиральні, що була поряд із касою.

Сестра Гертруд уже не повернулась. Перед тим, як піти, дівчина одним духом вихилила свою склянку, і це мало б мені підказати, що так вона попрощалась. Сестра Гертруд пошила мене в дурні.

А що ж Оскар? Американська сигарета в бурштиновому мундштуку, а в обер-кельнера, який делікатно прибирав порожню склянку сестри-жалібниці, замовлено ще один «причіп», тільки вже без прохолодного напою. Одне слово, хай там що, а Оскар усміхався. Крізь зуби, але всміхався. Вгорі — згорнувши на грудях руки, внизу — закинувши ногу на ногу, він погойдував вишуканим чорним чобітком тридцять п'ятого розміру й утішався перевагами покинутого чоловіка.

Хлопці й дівчата, завсідники «Лев'ячого замку», мило поглядали в мій бік і, пропливаючи повз мене в танку, навіть підморгували. «Hallo!» — гукали хлопці, «Tаке it easy!» — радили дівчата. Помахуючи мундштуком, я дякував цим представникам справжнього гуманізму й поблажливо всміхнувся, коли ударник видав дріб, нагадавши мені про давні, добрі часи під трибуною, а тоді виконав соло на пласкому барабані, на литаврах, тарілках, трензелі й нарешті оголосив білий танець.

Музиканти розходилися не на жарт і вшкварили «Jimmi the Tiger». Вони, мабуть, мали на увазі мене, хоч у «Лев'ячому замку» ніхто, звісно, й не здогадувався про мою кар'єру барабанщика під усілякими трибунами. Принаймні оте молоденьке й жваве, як ртуть, дівча з пофарбованими хною кудлами на голові, котре вибрало мене своїм кавалером, хрипким від курива й тягучим від жуйки голосом весь час гугнявило мені на вухо «Тигра Джімі». І поки ми, заклинаннями викликаючи джунглі з їхніми небезпеками, швидко танцювали «Тигра Джімі», сам тигр чапав на своїх тигрячих лапах довкола, і тривало так хвилин десять. І знову пролунав туш і оплески, а тоді ще раз туш, бо мій горб був пристойно вдягнений, до того ж сам я спритно витинав ногами й досить непогано ввійшов у роль «Тигра Джімі". Даму, яка виявила до мене прихильність, я запросив до свого столика, і Гельма — так її звали — спитала, чи не можна привести і її подругу Ганелору. Ця виявилася мовчункою, любила сидіти й багато пити. А Гельма — та налягала більше на американські сигарети, тож довелося мені замовляти їх у старшого кельнера ще раз.

Вечір удався на славу. Я танцював «Гебаберібу», «Під настрій» і «Малого чистильника», між танками правив теревені й пригощав двох своїх ладних на що завгодно дівчат, і вони розповіли мені, що працюють на міжміській телефонній станції на Ґраф-Адольф-плац і що до Ведіґа в його «Лев'ячий замок» щосуботи й що-неділі приходить іще більше дівчат з їхньої станції. Принаймні самі вони бувають тут, мовляв, щотижня, якщо, звісно, не чергують на роботі, і я пообіцяв їм теж приходити сюди якомога частіше, бо Гельма й Ганелора, мовляв, дуже милі, а ще через те, що я — тут я вдався до гри слів, і дівчата одразу її зрозуміли — вмію входити в контакт із телефоністками не лише по телефону.

Після того вечора до лікарняного містечка я довго не заходив. А коли почав час від часу навідуватися туди знов, то сестру Гертруд уже перевели до жіночого відділення. Відтоді я вже ніколи її не бачив, чи то пак, один раз бачив, але тільки помахав здалеку рукою. А в «Лев'ячому замку» я став своєю людиною. Дівчата розкручували мене на всю котушку, одначе міру знали.

Через них я познайомився де з ким із британських окупаційних військ, підхопив у них із сотню англійських слівець, заприятелював, випив на брудершафт із декотрими джазистами в «Лев'ячому замку», проте щодо барабана тримав себе в шорах, тобто за інструмент ніколи не сідав, а вдовольнявся малим щастям — вибивав написи на надгробках у Корнефовій майстерні.

Суворої зими сорок сьомого — сорок восьмого року я підтримував контакт із дівчатами-телефоністками й навіть діставав трохи не дуже дорогого тепла від мовчазної посидючки Ганелори; хоча ми з нею намагалися тримати між собою відстань, дозволяючи собі хіба що торкатись одне одного рукою, що, зрештою, ні до чого не зобов'язувало.

Узимку каменяр дає собі лад. Треба перекувати інструменти, відшліфувати на кількох старих брилах поверхні для напису, там, де нема обкантовки, відполірувати фаски, вивести канелюри. Ми з Корнефом поповнили свій склад надгробків, який збіднів за осінній сезон, виготовили кілька штучних каменів із черепашнику. Крім того, я спробував себе в нескладних скульптурних роботах, послуговуючись пунктирувальною машиною, вибивав рельєфи — янгольські голівки, голову Христа в терновому вінку й голуба Святого Духа. Коли падав сніг, я згрібав сніг, а коли снігу не було, я розігрівав водогін і запускав шліфувального верстата.

Наприкінці лютого сорок восьмого року — після карнавалу я добряче схуд і прибрав, очевидячки, досить натхненного вигляду, бо дехто з дівчат у «Лев'ячому замку» тепер називав мене «доктором», — на Великий піст, невдовзі після першої середи прийшли селяни з райнського лівобережжя оглянути нашу виставку надгробків. Корнефа не було. Він саме проходив щорічний антиревматичний курс — працював у Дуісбурзі біля домни — й коли за два тижні, підсохнувши й без чиряків, повернувся до майстерні, я вже встиг вигідно продати три камені, й один із них — для могили на трьох. Корнеф збув іще дві стели з кірхгаймського черепашнику, а в середині березня ми вже почали розвозити надгробки на кладовища. Сілезький мармур пішов до Ґревенбройха, дві кірхенгаймські плити стояли тепер на сільському кладовищі під Нойсом, а червоним надгробком із майнського пісковику з викарбуваними мною янгольськими голівками можна й нині ще милуватися на кладовищі в Штомелі. Діабазову стелу з Христом у терновім вінку для могили на трьох ми наприкінці березня викотили на триколісну важтажівку й повільно, позаяк машина була перевантажена, вирушили на Капес-Гам, до мосту через Райн біля Нойса. Від Нойса через Ґревенбройх на Ромерскірхен, там повернули праворуч, на шосе Берґгайм-Ерфт, проминули Райдт і Нідераусен і доправили камінь разом із постаментом, не зламавши вісі, на кладовище в Обераусемі, яке лежить на пологому схилі в бік села.

Але ж який краєвид! Біля наших ніг — буровугільний басейн Ерфланда.

Вісім труб «Фортуни», що пахкають димом у небо. Нова електростанція «Фортуна-Норд», яка безнастанно шипить, наче ось-ось вибухне. Гори шлакових відвалів, над якими снують вагонетки канатної дороги. Що три хвилини — електропотяг, із коксом або порожній. Від електростанції до електростанції невеличка, мов іграшка — але в такому разі іграшка для велетів, — перескакуючи через лівий куток кладовища, високовольтна лінія електропередачі трьома колонами під високою напругою з гудінням біжить на Кьольн. Інші колони мчать за обрій, поспішаючи до Бельгії й Голландії. Світ, вузловий пункт... Ми ставили діабазову стелу для сім'ї Флісів. Електричний струм виникає, коли... Гробокоп із помічником — то цей другий був тут замість Пришелепка Лео — прийшли з інструментом, ми стояли в полі високої напруги, гробокоп почав робити перепоховання — через три ряди нижче від нас (тут виплачували репарації), вітер доносив звичайний запах, який буває, коли перепоховання провадять передчасно, — ні, запах не нудотний, адже це відбувалося в березні. Березневі поля серед коксових відвалів. Гробокоп був в окулярах на шнурках і стиха гиркався зі своїм Пришелепком, доки подала голос сирена з «Фортуни»; цілу хвилину вона видихала повітря, ми застигли, не дихаючи, а про жінку, яку треба було перепоховати, вже годі й казати; витримала тільки лінія електропередачі, а сирена зірвалася з голосу, впала за борт, захлинулась... Тим часом над сільськими шиферно-сірими шиферними дахами вже по-обідньому вився димок, і не забарилися й дзвони: молись і працюй, індустрія й релігія — пліч-о-пліч. На «Фортуні» перезміна, у нас бутерброди із салом, та коли тут перепоховання, робити перерву не можна, он і струм високої напруги неспинно поспішає до країн-переможниць, осяває Голландію, тоді як тут світло раз у раз вимикають... Але жінка вже з'явилася на білий світ!

Поки Корнеф копав дві ями на підмурівок завглибшки метр п'ятдесят, вона вийшла з могили на свіже повітря, ще не дуже й довго пролежавши в темряві під землею — лише від минулої осени, а вже домоглася певних успіхів, як, зрештою, й повсюди вже було видно певні поліпшення, навіть демонтаж на Райні й на Рурі тривав успішно, а та жінка цілу зиму — я цей час пробайдикував у «Лев'ячому замку» — під мерзлою кіркою буровутільного басейну натужно розкладала своє життя й саму себе на окремі елементи, й тепер, коли ми втрамбовували бетон і ставили постамент, її треба було вмовити перепоховатися тими окремими елементами чи частинами. Але на те ж і привезли сюди цинкову труну, щоб не пропало анічогісінько, навіть найменшої дрібниці. Отож і діти, коли на «Фортуні» видавали брикет, бігли за перевантаженими машинами й збирали те, що падало з кузовів, адже кардинал Фрінґс проголошував з катедри: «Істинно кажу я вам: красти вугілля — не гріх». Але жінку зігрівати вже не було потреби. Не думаю, що вона мерзла на свіжому березневому повітрі, яке вже стало приказкою, та й шкіри на ній було ще більше, ніж досить, хоча, щоправда, й благенької — вона вже й петлі почала пускати, зате рештки тканини й сяке-таке волосся — і досі ще справжній перманент (звідси й назва), і оббивка на домовині така, що її варто перепоховати, навіть дрібненькі дерев'яні прикраси й ті хотіли переїхати на інше кладовище, де ні селян тобі, ні гірників з «Фортуни», атож, до великого міста, де щодня щось відбувається, де одночасно працюють дев'ятнадцять кінотеатрів — ось куди хотіла повернутися жінка, бо вона була, як нам розповів гробокоп, не тутешня, а з евакуйованих. «Ця стара — з Кьольна, а теперечки поїде на другий бік Райну, в Мюльгайм», — сказав він і додав би ще щось, якби знов не сирена, цілу хвилину підряд сирена, і я, скориставшися сиреною, підійшов ближче до того перепоховання, обійшов сирену збоку, хотів побачити перепоховання увіч і дещо навіть прихопив із собою — потім, уже біля цинкової труни, воно виявилося моєю лопатою, якій я одразу й дав роботу, хоч і не задля того, щоб допомогти, а просто через те, що вона опинилась у мене в руках, і я підняв щось на лопаті, а потім воно впало з неї. Лопата, до речі, була з фондів колишньої служби Імперської трудової повинности, а те, що я на неї підхопив, було колись — чи було й досі — середнім і — я й тепер так вважаю — підмізинним пальцем евакуйованої жінки, і обидва пальці відпали не самі, а скоріше їх відтяв лопатою гробокоп, чоловік черствий і байдужний. Одначе мені пальці здалися зграбними й гарними, як і жіноча голова (вона вже лежала в цинковій труні), що зберегла певні пропорції, бо повоєнна зима сорок сьомого — сорок восьмого року видалася, як усі знають, досить сувора, і це давало привід говорити про красу, хай навіть уже й зруйновану. До того ж і жіноча голова, і пальці були мені й ближчі, й людяніші, ніж краса електростанції «Фортуна-Норд». Можливо, пафос промислового краєвиду давав мені таку саму насолоду, як колись, скажімо, Ґустаф Грюндґенс у театрі, хоча завчені напам'ять красоти в мене й далі викликали недовіру, нехай навіть то було мистецтво, а ця евакуйована справляла аж надто вже природне враження. Сказати правду, струм високої напруги, як і Ґьоте, пробуджував у мені відчуття світової причетности, однак мертві пальці зворушували мою душу, нехай навіть я уявляв собі ту евакуйовану жінку чоловіком, бо так мені було зручніше робити висновки, а також порівняння, в якому я поставав Йориком, а жінка — наполовину ще в могилі, наполовину вже в цинковій труні — чоловіком, Гамлетом, якщо хтось хоче вважати Гамлета чоловіком. Але я, Йорик, дія п'ята, блазень, «я знав його, Гораціо», сцена перша, я, хто на всіх підмостках цього світу — «Гай-гай, бідний Йорику!» — позичає Гамлетові свій череп, щоб якийсь там Ґрюндґенс чи сер Ловренс Олів'є розмірковував про це вже як Гамлет: «Де тепер твої жарти... вихори твоїх веселощів?..» — отож я тримав на лопаті Імперської трудової повинности Ґрюндґенсового гамлетівського пальця, стояв на твердому ґрунті нижньорайнського буровугільного басейну, серед могил гірників, селян і членів їхніх родин, дивився вниз, на шиферні дахи села Обераусен, уявляючи сільське кладовище центром усесвіту, електростанцію «ФортунаНорд» — своїм солідним, мало не божественним партнером, лани довкола були ланами данськими, Ерфт був моїм Бельтом, а коли тут і завелася гнилизна, то завелася вона в державі данців. Я, Йорик, стояв у полі високої напруги й напружености, наді мною потріскувало й співало, не кажу, що то — янголи, і все ж таки янголи високої напруги співали, тягнучись трьома колонами за обрій, де був Кьольн і його головний вокзал з казковим готичним звіром, і вони забезпечували електричним струмом католицький консультативний пункт, постачаючи його небесним шляхом понад буряковими плантаціями, а земля, однак, видавала нагора торф і тіло Гамлетове, а не Йорикове. Але решта — ті, котрі з театром не мали нічого спільного, — мали залишатися внизу («...і поясни також, які обставини... а далі — тиша»), і їх привалювали надгробками, як оце ми сім'ю Флісів — важкою тристулковою діабазовою стелою. Але для мене, Оскара Мацерата, Оскара Бронського і Йорика, наставала нова доба, і я, навряд чи й усвідомлюючи, поквапно, поки вона не завершилася, розглядав на своїй лопаті зотлілі пальці принца Гамлета («Дихає він важко», дія третя), дав Грюндґенсові — дія третя, сцена перша — запитати про те, бути чи не бути, потім, знехтувавши цим безглуздим запитанням, вирішив повернути свої думки до чогось багато конкретнішого, а саме, до свого сина та його кремінців, гаданих моїх батьків земних і небесних, до чотирьох бабиних спідниць, безсмертної вроди бідолашної моєї матусі на знімках, лабіринту рубців на спині в Герберта Тручинського, до кошів з листами на Польській пошті, які вбирали кров, до Америки — ох, та що таке Америка проти дев'ятого трамвая, що ходив у Брьозен, — давав усе ще виразному ванільному запаху, що іноді йшов від Марії, огортати трикутне личко такої собі Люції Ренванд, що поставало переді мною, мов якесь божевілля, просив отого пана Файнґольда, що дезінфікував навіть смерть, пошукати в Мацератовій трахеї партійного значка, який там безслідно зник, і сказав, звертаючись до Корнефа чи радше до щогл високовольтної передачі, я сказав — позаяк у мене помалу визрівало рішення, але я, перше ніж його ухвалити, все ж таки відчув потребу поставити запитання, яке доречне в театрі, брало під сумнів Гамлета і звеличувало мене, Йорика, як істинного громадянина, — отож я сказав, звертаючись до нього, Корнефа, коли той покликав мене, бо треба було зарівняти шви на стику діабазової стели й постаменту, сказав тихенько, прагнучи нарешті стати громадянином і трохи наслідуючи Ґрюндґенса, хоч той навряд чи зіграв би Йорика, — отож я сказав, дивлячись повз свою лопату:

— То одружуватися чи не одружуватися — ось у чому питання.

Після тих змін, що сталися зі мною на кладовищі, якраз навпроти «Фортуни-Норд», я забув про танці у Ведіґовій кав'ярні «Лев'ячий замок» і урвав усі зв'язки з дівчатами із міжміської телефонної станції, велика перевага яких полягала саме в тому, щоб, задовольняючи потреби клієнтів, швидко встановлювати зв’язок.

У травні я запросив Марію в кіно. Після сеансу ми зайшли до ресторану, досить непогано попоїли, і я трохи потеревенив з Марією; вона була дуже заклопотана, бо Куртикове кремінцеве джерело почало пересихати, та й торгівля штучним медом теж помалу хиріла, і я, як вона висловилася, попри мої кволі сили, ось уже стільки місяців тяг на собі всю сім'ю. Я Марію заспокоїв, запевнив, що Оскар робить це залюбки, що йому нема нічого приємнішого, ніж нести таку велику відповідальність, принагідно сказав кілька компліментів з приводу того, який у неї вигляд, і нарешті зважився запропонувати їй вийти за мене заміж.

Марія попросила якийсь час, щоб подумати. На Йорикове запитання, яке поставив я, кілька тижнів вона взагалі не відповідала або відповідала ухильно, й нарешті остаточну відповідь дала мені грошова реформа.

Марія навела купу доказів, погладила мене по рукаву, назвала «любим Оскаром», сказала також, що для цього світу я надто добрий, просила зрозуміти її і не позбавляти й надалі мого нічим не затьмареного дружнього ставлення, бажала мені всього найліпшого в майбутній моїй каменярській діяльності й узагалі, та коли я ще раз і вже наполегливіше запитав про те саме, брати зі мною шлюб відмовилася.

Так Йорик і не став добропорядним громадянином, а став таким собі Гамлетом, блазнем.

Мадонна-49

Грошова реформа заскочила нас зненацька, вона зробила мене блазнем і змусила реформувати й Оскарову валюту; я зрозумів, що надалі мені доведеться власним горбом заробляти якщо й не капітал, то принаймні шматок хліба.

А з мене ж вийшов би непоганий бюргер. Період після грошової реформи, що, як ми тепер бачимо, створював усі передумови для нині розквітлого бідермаєра, міг би посприяти розвитку бідермаєрських рис і в самого Оскара. Як сім'янин і добропорядний громадянин я доклав би й своїх зусиль до відбудови, досі вже мав би середню завбільшки каменярню, давав би тридцятьом своїм підмайстрам, робітникам і учням платню та хліб, був би саме тим чоловіком, який за допомогою такого популярного черепашнику й травертину надає імпозантного вигляду всім новим висотним адміністративним будівлям і палацам страхових компаній: підприємець, громадянин і сім'янин. Але Марія піднесла мені гарбуза.

І тоді Оскар згадав про свого горба й перекинувся до мистецтва. Не встиг Корнеф, чиє існування також залежало від надгробків і через грошову реформу так само опинилося під загрозою, мене звільнити, як я пішов від нього сам і тепер виснув на вулиці, якщо не сидів, згорнувши руки, на кухні в Густи Кьостер, помалу доношував свого елегантного костюма, трохи занедбав себе, з Марією поки що не сваривсь, але боявся, що до цього ось-ось дійде, і через це майже щодня вже рано-вранці виходив з помешкання в Більку, спершу навідувався до лебедів на Ґраф-Адольф-плац, потім — до тих, що в Гофґардені, і там, на одній з алей, навпроти й трохи навскоси від біржі праці та Академії мистецтв, які в Дюсельдорфі стояли по сусідству, сидів — маленький, замислений і навіть не озлоблений.

Сидиш собі й сидиш на такій парковій лаві, поки й сам задерев'янієш і навіть схочеш перемовитися з ким-небудь бодай слівцем. Старі чоловіки, залежні від переміни погоди, літні жінки, що помалу знов стають балакучими дівчатками, відповідна пора року, чорні лебеді, діти, які галасливо наздоганяють одне одного, закохані парочки, за якими так і кортить попідглядати, поки вони — про це можна було здогадатися — не розбіглись... Дехто кидає на землю папірці. Вони трохи покружляють у повітрі, прокотяться по землі, а тоді чоловік у форменому кашкеті, якого утримує місто, нашпилює їх на гостру палицю.

Оскар, коли сидів, умів рівномірно витягати коліньми свої холоші. А двоє худющих хлопців і дівка в окулярах мені впали в око, певна річ, ще доти, як зі мною забалакала ота гладуха в шкіряному пальті і з вермахтівським ременем. Ідею підійти до мене підкинули, мабуть, хлопці. В усьому чорному, мов анархісти, вигляд вони мали й справді небезпечний, але отак відверто, навпростець узяти й заговорити до мене, горбаня, в якому вгадувалася прихована велич, хлопці все ж таки не зважились. Отож вони підбили на це гладуху в шкіряному пальті. Та підійшла, стала, розставивши ноги, оті дві свої колони, й белькотіла щось доти, доки я запропонував їй сісти. Вона й сіла, окуляри в неї запітніли, бо з Райну напливала якась мла, мало не туман, а жінка знай щось говорила, говорила, поки я запропонував їй спершу протерти окуляри, а вже потім сказати про свій клопіт так, щоб зрозумів і я. Тоді вона помахала рукою тим набурмосеним хлопцям, щоб підійшли, і вони відразу, не чекаючи, поки я їх покличу, відрекомендувалися: мовляв, художники, малюють олівцем, олійними фарбами, ліплять із глини, а тут шукають собі модель. Кінець кінцем хлопці не без захвату дали мені зрозуміти, що я, на їхню думку, — і є та сама модель, а коли я швиденько потер один об один великого і вказівного пальці, вони відразу заходилися розповідати про академічні розцінки для натурників. В Академії мистецтв за годину платять марку вісімдесят, а якщо ню («Але ж про це, либонь, не може бути й мови!» — вкинула гладуха), то навіть по дві німецькі марки.

Чому Оскар погодився? Мене що — приваблювало мистецтво? Чи заробіток? Ні, мене приваблювало мистецтво й заробіток, і саме те й те спонукало Оскара дати згоду. Отож я підвівсь і назавжди розпрощався з тією лавою й перспективами, які відкриває перед людиною існування на лаві в парку, і рушив за дівкою в окулярах, що чітко карбувала крок, і за двома хлопцями, які йшли, понахилявшись уперед, так наче несли на собі тягар власної геніальности, — повз біржу праці на Айскелєрберґштрасе, до почасти зруйнованої будівлі Академії мистецтв.

Професор Кухен — чорна борода, очі-вуглини, хвацький чорний м'який капелюх, чорні облямівки під нігтями на руках (дивлячись на нього, я згадав про чорний мисник за часів моєї юности) — побачив у мені ту саму чудову модель, що її укмітили в мені, чоловікові на лаві в парку, і його учні.

Він довгенько кружляв навколо мене, крутив своїми очима-вутлинами, сопів так, що з його ніздрів вихоплювалася чорна курява, і, мовби стискаючи пальці з чорним брудом під нігтями на горлі в невидимого ворога, виголошував:

— Мистецтво — це звинувачення, експресія, пристрасть! Мистецтво — це чорна вуглина для малювання, яка кришеться на білому папері!

Саме цьому крихкому мистецтву я й мав слугувати моделлю. Професор Кухен привів мене в студію до своїх учнів, власноруч підняв і поставив на обертовий круг, покрутив його, але не задля того, щоб у мене запаморочилася голова, а щоб з усіх боків продемонструвати Оскарові пропорції. Шістнадцять мольбертів підступили ближче до Оскарового профілю. Ще одна коротенька лекція професора з очима-вуглинами, що видихав вугільний пил, — він вимагав експресії, він узагалі не міг обійтися без слівця «експресія», він казав: «Відчайдушно чорна, як ніч, експресія!», а про мене, Оскара, стверджував, нібито я — експресія зруйнованого образу людини, який звинувачує, кидає виклик, живе поза часом і все ж таки втілює все божевілля нашої доби. Його голос гримів над мольбертами:

— Ви його не малюйте, цього каліку, ви його вбивайте, розпинайте, прицвяховуйте вуглиною до паперу!

Це була, мабуть, команда починати, бо за шістнадцятьма мольбертами зарипіли вуглини, скрикнули, кришачись і розсипаючись на порох від моєї експресії — мався на увазі мій горб, — заштриховували його, чорнили, зробили геть чорним, адже всі учні професора Кухена так чорно прагнули передати мою експресію, що неминуче втрачали міру, переоцінювали масштаби мого горба, брали щораз більші аркуші, але перенести мого горба на папір їм однаково було не до снаги.

І тоді професор Кухен дав шістнадцятьом вуглеруйнівникам добру пораду: починати не з обрисів мого аж надто експресивного горба, — він, мовляв, здатний вирватися за межі будь-якого формату, — а спершу у верхній одній п'ятій частині аркуша, якомога ближче до лівого краю, зачорнити мою голову.

Загалом мій гарний чуб відливає темно-каштановим полиском. А вони зробили з мене якогось патлатого цигана. І жоден із тих шістнадцятьох юних митців не помітив, що в Оскара сині очі. Коли на одній із перерв — адже через кожних сорок п'ять хвилин натурник має право п’ятнадцять хвилин відпочити — я поглянув у верхні ліві кутки шістнадцятьох аркушів, мене хоч і вразив на всіх шістнадцятьох соціальний докір на моєму виснаженому обличчі, однак я, трохи розчарований, не побачив на них блиску своїх очей: там, де вони мали ясно й переможно світитись, котилися, тулилися, кришилися, шпигали мене чорні-чорнющі сліди вуглин.

Не забуваючи про таке поняття, як свобода художньої творчости, я сказав собі: юні служителі муз і заблукані в мистецтві дівки не розгледіли в тобі Распутіна, це правда, та чи вгадають і розбудять вони коли-небудь заснулого в тобі Ґьоте, щоб легко, не так експресивно, як зі стриманістю срібного грифеля втілити його на папері? Ні шістнадцятьом учням, хай би там які здібні вони були, ні самому професорові Кухену, чиї вугляні розчерки фахівці називали своєрідними й неповторними, так і не пощастило подарувати нащадкам Оскарів образ, який був би правдоподібний. Що-правда, заробляв я непогано, й ставилися до мене з повагою; я щодня простоював на обертовому крузі по шість годин — то обличчям до завжди забитої сміттям раковини, то носом до сірих, небесно-блакитних, трохи затягнених хмарками вікон майстерні, а інколи й до ширми — і демонстрував їм таку експресію, яка давала мені щогодини одну марку й вісімдесят пфенігів.

За кілька тижнів учням таки пощастило зробити кілька досить пристойних малюнків. Тобто вони трохи погамували свій запал щодо експресивної чорноти, розмірів мого горба вже аж так не збільшували, часом зображували мене на папері з голови до п'ят, від ґудзиків угорі на піджаку й до того місця на спині, де тканина аж напиналась, обтягуючи мого горба. На багатьох аркушах у мене навіть з'являвся задній план. Попри грошову реформу, молоді хлопці й дівчата все ще перебували під враженнями від війни, вони зводили в мене за спиною руїни, в яких звинувачувально зяяли чорні очниці сліпих вікон, ставили мене, зневіреного, зголоднілого біженця, під деревами з розщепленими стовбурами, навіть робили з мене арештанта, а позаду старанно розмотували вуглиною аж надто колючий дріт, брали мене під нагляд сторожових веж, які загрозливо бовваніли також на задньому плані; я мусив тримати порожню бляшану миску, заґратовані вікна за мною і наді мною додавали графічної привабливости, — Оскара вбирали в арештантську робу, — і все це робилося задля експресії й художньої виразности.

І хоча вимазували Оскара вуглиною, як чорночубого циганчука, хоча змушували його видивлятися на все оте убозтво не синіми, а вугляно-чорними очима, я, усвідомлюючи, що намалювати колючий дріт однаково не можна, й бувши простим натурником, мовчав. Та коли скульптори, що, як відомо, мають обходитися без прикмет часу на задньому плані, взяли мене моделлю — оголеною моделлю — до себе, я дуже зрадів.

Цього разу зі мною завів розмову не якийсь там учень, а сам навчитель — професор Марун власною особою. Він приятелював з моїм вугляним професором, із Кухеном. І ось одного дня, коли в особистій майстерні Кухена, похмурій кімнаті, повній вугляних слідів у рамцях, я нерухомо стояв на обертовому крузі, щоб цей бородань своїм неповторним розчерком міг закарбувати мій образ на папері, до нього навідався професор Марун — приземкуватий, кремезний чоловік років п'ятдесятьох, і якби не отой припорошений берет на ньому, що засвідчував його належність до мистецтва, то в білому лікарняному халаті його не відрізнили б від хірурга.

Марун, цей, як я відразу завважив, прихильник класичних форм, вороже — через мої пропорції — зиркнув на мене. А свого товариша він просто висміяв: мовляв, невже йому, Кухенові, не набридли оці циганські моделі, які він знай штрихує чорним і через які в художницьких колах його вже прозвали «циганським бароном»? Чи він, бува, не надумав оце спробувати себе ще й на почварах, чи не зродилася в нього ідейка тепер, після отого успішного й багатого на збут циганського періоду розпочати штрихувати новий, ще успішніший і ще багатший на збут карликовий період?

Глузування свого товариша професор Кухен обернув на шалені, чорні, як ніч, вугляні штрихи. Це був найчорніший з усіх малюнків, які він будь-коли робив з Оскара; власне, крім чорноти, там нічого не було, якщо не брати до уваги світлих полисків у мене на вилицях, носі, чолі й на пальцях, надто великих і з подагричними суглобами, — пальці Кухен завжди експресивно розчепірював у центрі своїх вугляних оргій. Одначе на цьому малюнку, який згодом привертав до себе неабияку увагу на виставках, очі в мене сині, цебто світлі, а не зблискують так похмуро, як на всіх попередніх малюнках. Оскар пояснює це впливом професора Маруна, який був не експресивним фанатиком несамовитої вуглини, а класиком, для кого мої очі світилися ґьотевською яснотою. Отож, мабуть, саме Оскарів погляд звабив скульптора Маруна, який любив, власне, лише пропорційність, побачити в мені модель для скульптора — модель для себе.

У Маруна майстерня була порохняво-світла, майже порожня, і в ній не стояло жодної завершеної роботи. Зате повсюди виднілися каркаси для замислених робіт, і то так блискуче продумані, що дріт, залізо й голі, зігнуті свинцеві трубки навіть без формувальної глини провіщали в майбутньому досконалу гармонію.

Я щодня по п'ять годин стовбичив перед ним оголению натурою і діставав по дві марки за годину. Він ставив крейдою мітку на обертовому крузі й показував, де має стояти моя права нога як опорна. Прямовисна лінія від внутрішньої щиколодки цієї ноги вгору мала чітко виходити на шийну ямку між ключицями.

Ліва нога була вільна. А втім, таке визначення — оманливе. Хоч я міг цю ногу трохи зігнути й недбало відвести вбік, однак ні переставляти її, ні погойдувати нею я не мав права. Мою вільну ногу професор також закріпив на обертовому крузі крейдяним контуром.

А ось для моїх рук відповідного і, як і для ніг, зафіксованого положення скульптор Марук за ті кілька тижнів, поки я йому позував, так і не знайшов. Я мав то опускати ліву руку, то згинати над головою праву, то згортати обидві на грудях, то схрещувати їх під горбом, то братися ними в боки; було тисячі варіантів, і кожен із них скульптор перепробував на мені й на залізному каркасі з гнучкими свинцевими трубками, що імітували руки й ноги.

І коли за місяць, що минув у ревних пошуках пози, професор нарешті вирішив переводити мене в глину — або з руками, схрещеними на потилиці, або взагалі без рук, просто торс, — побудова й перебудова каркаса так його виснажила, що він хоч і запустив руку до ящика з глиною й навіть почав був її розминати, але потім кинув той тужавий безформний кавалок знов у ящик, сів навпочіпки перед каркасом, переводячи погляд то на мене, то знов на каркас, і пальці в нього тремтіли з розпачу: каркас був надто довершений!

Змирившись із власною поразкою й анітрохи не ображаючись на Оскара, Марук махнув рукою на свій задум, зітхнув, удав, ніби в нього розболілася голова й переставив горбатого каркаса вкупі з опорною й вільною ногами, з піднесеними вгору руками зі свинцевих трубок, з дротяними пальцями, схрещеними на залізній потилиці, у куток, до решти, завчасу завершених каркасів; нишком, не маючи наміру глузувати, скорше усвідомлюючи власну безвихідь, погойдувалися в моєму просторому каркасі з горбом усілякі дерев'яні закрутки (їх ще називають «метеликами»), що мали нести на собі глиняний тягар.

Потім ми пили чай і прогомоніли ще добру годинку, за яку скульптор теж сплатив мені як за позування. Він пригадував давні часи, коли, мов юний Мікеланджело, ще цілими центнерами, не знаючи стриму, чіпляв на каркаси глину й завершував роботи, більшість з яких у війну пропали. А я розповідав йому про діяльність Оскара-каменяра й Оскара-карбувальника. Так ми порозмовляли на близькі нам теми ще трохи, і він відвів мене до своїх учнів, щоб і вони побачили в мені модель і почали споруджувати каркаси під Оскара.

З-поміж десятка професорових учнів шістьох (якщо довгі коси — це статева ознака) можна було назвати дівчатами. Четверо з них були потворні й талановиті. Дві — гарненькі, балакучі, одне слово, дівчата як дівчата. Стояти голяка я ніколи не соромився. Ба більше, Оскар навіть відчув задоволення, коли побачив, як ті дві гарненькі й балакучі юні скульпторки, вперше розглядаючи мене на обертовому крузі, трохи спантеличено констатували, що Оскар, попри горб і скупо відміряний зріст, носить такий самий статевий орган, який у разі потреби цілком можна порівняти з так званим нормальним чоловічим атрибутом.

З професоровими учнями справа була трохи інша, ніж із самим Маруном. У цих уже за два дні стояли готові каркаси, ходили хлопці й дівчата справжніми геніями й, пойняті геніальною поквапністю, наліплювали глину на поквапно й непрофесійно закріплені свинцеві трубки. Однак у мої горби вони попідвішували, очевидячки, надто мало отих дерев'яних «метеликів», бо щойно мокра й важка глина повисла на каркасі, надаючи Оскарові якогось дикого, покраяного тріщинами виразу, як усі ті десять свіжо виліплених Оскарів осіли, голова моя повисла між ногами, глина кавалками відпадала від трубок, горб сповз униз і опинився десь під жижками, й аж тепер я зміг гідно оцінити, чого все ж таки вартий наставник Марун: тільки він умів тут спорудити каркас так досконало, що потім навіть не треба було обліплювати його дешевим формувальним матеріалом.

Коли Оскар глиняний відділився від Оскара каркасного, юні скульпторки, котрі були здібні, але потворні, навіть заплакали. А коли від кісток у мене почала відставати й відпадати — майже алегорично — плоть, наче ото в уповільненій кінозйомці, в гарненьких, але балакучих юних скульпторок це викликало сміх. І коли за кілька тижнів учням нарешті таки пощастило виготовити до завершальної семестрової виставки кілька досить пристойних скульптур — спершу в глині, а потім і в гіпсі, — я мав нагоду вже вкотре порівняти роботу дівчат потворних, але здібних, і гарненьких, але балакучих. Непривабливі, однак не позбавлені художнього смаку діви якомога старанніше ліпили мою голову, горб, руки й ноги, а статевим членом через якусь дивну скромність або нехтували, або замінювали його безглуздою стилізацією, тоді як миловиді й волоокі діви, хоч і з гарними пальцями, проте бездарні, моїм кінцівкам, загалом моїй статурі приділяли мало уваги, зате всіх своїх зусиль доклали до того, щоб надати якомога виразнішої форми моїм показним геніталіям. Щоб у цьому зв’язку не забути про чотирьох скульпторів-юнаків, зауважу: ті налягали на абстракцію, обплескували мене пласкими жолобчастими дощечками й робили чотирикутним, а те, чим потворні діви нехтували, а миловиді зображували як розквітлу природу в плоті, вони зі своїм тверезим чоловічим розумом подали у вигляді чотиригранного довгастого бруска, а під ним — два однакові завбільшки кубики; одне слово, вистромлений у простір дітородний орган короля дитячих кубиків.

Уже й не знаю — чи то завдяки моїм синім очам, чи то через рефлекторні електрогрілки, що їх скульптори розставляли навколо мене, голого Оскара, але молоді художники, які навідувалися до привабливих юних скульпторок, побачили чи то в синяві моїх очей, чи то в нагрітій тими лампами й червоній, мов у рака, шкірі щось привабливе з художницького погляду; отож вони викрали мене з напівпідвальних майстерень скульпторів та графіків на горішні поверхи й заходилися відповідно до моєї статури змішувати фарби на своїх палітрах.

Наприпочатку художники просто-таки ходили під враженням від мого синього погляду. Він здавався їм до того синім, що їхні пензлі поривалися зробити мене синім усього, з голови до п'ят. Здорове Оскарове тіло, хвилястий темно-каштановий чуб, свіжі, кров з молоком вуста — все це тьмяніло й ніби бралося пліснявою в похмурих синіх тонах, до того ж серед синіх плям моєї плоті то тут, то там прозирала, ще дужче пришвидшуючи тління, смертельно хвороблива зелень і відразлива жовтизна.

Інших фарб Оскар набув аж після того, як під час карнавалу, що його цілий тиждень святкували в академічних підвалах, він натрапив на Улу й привів її до художників, назвавши музою.

Коли ж це було — чи не в передостанній день карнавалу? Так, це було в передостанній день карнавалу, коли я вирішив погуляти й собі, вбратися в карнавальний костюм і пустити переодягненого Оскара в натовп.

Марія, побачивши мене перед дзеркалом, сказала:

— Сидів би ти ліпше вдома, Оскаре. Вони ж там тебе затопчуть.

Та потім вона все ж таки допомогла мені зібратися — розкроїла обрізки тканин, а її сестра Густа балакучою голкою хутко стулила з них костюм блазня. Спершу мені марилося щось у дусі Веласкеса. Хотілося побути й полководцем Нарсесом чи принцом Євгенієм. Коли я нарешті став перед великим дзеркалом — війна наділила його навскісною тріщиною, яка трохи спотворювала відображення, — коли переді мною постав увесь той пістрявий балахон із буфами, шліцами та дзвіночками, викликавши в мого сина Курта такий регіт, що він аж закашлявся, я, не вельми щасливий, нишком сказав собі:

— Ну ось, Оскаре, тепер ти блазень Йорик. Тільки де той король, з якого ти пожартував би?

Уже в трамваї, яким я їхав до Ратінґської брами (це неподалік від Академії), мені впало в око, що в усіх людей — у тих, хто вирядився чи то ковбоєм, чи то іспанкою, щоб забути про свою контору або прилавок, — я викликав не сміх, а скоріше переляк. Від мене просто сахалися, отож я, хоч ваґон був і напхом напханий, міг навіть сісти і з насолодою їхати далі. Перед Академією поліцейські розмахували своїми справжнісінькими, аж ніяк не карнавальними Гумовими кийками. «Жерло муз» — так називалося свято юних художників і скульпторів — було в повному розпалі, однак натовп намагався взяти будівлю приступом, і вже навіть дійшло до сутички з поліцією — якщо й не до кривавої, то принаймні гарячої.

Коли Оскар змусив невеличкого дзвіночка, пришитого в нього на лівому рукаві, подати голос, натовп розступився, один із поліцейських, що професійно оцінив мій зріст, козирнув згори вниз, спитав, що я бажаю, і, помахуючи кийком, провів мене до святкових підвальних зал. Там кипіла плоть, хоч до вживання готова ще й не була.

Ви тільки не думайте, що свято художників — це таке свято, коли святкують художники. Більшість студентів Академії стояли з поважними, напруженими, хоч і розфарбованими, обличчями за своєрідними, що-правда, трохи хисткуватими шинквасами й, продаючи пиво, шампанське, ковбаски й неподоливану в чарки горілку, намагалися в такий спосіб трохи призаробити. Саме свято художників оплачували громадяни міста, які один раз на рік сіють грішми й мріють жити й святкувати так, як художники.

Десь годинку я никав на сходах, по кутках та під столами, полохаючи парочок, що саме збиралися дістати хоч якусь вигоду з цього шарварку, поки познайомився з двома китаянками; в їхніх жилах текла, мабуть, грецька кров, бо вони віддавалися коханню, оспіваному ще багато сторіч тому на острові Лесбос. Хоч обидві, докладаючи всіх зусиль і пальців, завзято втішали одна одну, у мене ні в грудях, ні десь інде ніщо не стріпонулось — я бачив перед собою просто досить кумедне видовище. Потім вони випили зі мною надто теплого шампанського і, з мого дозволу, помацали, чи твердий у мене отой гострий вершечок горба; дівчата були, певно, щасливі, і це ще раз підтвердило мою тезу: горб приносить жінкам щастя.

Та що довше я спілкувався з тими дівчатами, то сумніше мені ставало. Не давали спокою думки, викликала тривогу політика, шампанським я малював на столі заблоковане місто Берлін, наводив пензликом «повітряний міст»; дивлячись на двох своїх китаянок, що ніяк не могли поєднатись, я засумнівався в тому, чи возз'єднається Німеччина, й узявся за те, чого не робив зроду: ставши Йориком, Оскар почав шукати сенс життя.

Коли моїм дамам не спало на думку більш нічого такого, на що варто було б подивитись, і вони вдарилися в сльози, які лишали на їхніх наквацьованих китайських личках зрадницькі сліди, я підвівся — зі своїми буфами, шліцами, теленьканням дзвіночків — і двома третинами свого єства вже зібрався додому, тільки однією третиною ще шукав якоїсь карнавальної пригоди, аж раптом на очі мені трапився — ба більше, він до мене забалакав — обер-єфрейтор Ланкес.

Ви його ще пригадуєте? Ланкес трапився нам улітку сорок четвертого на Атлантичному валу. Він охороняв там бетон і курив сигарети мого наставника Бебри.

Я саме хотів був рушити вгору сходами, де, щільненько попритискавшись, сиділи й на відчай душі лапали одне одного парочки, і тільки-тільки прикурив сигарету, коли це хтось легенько торкнув мене пальцем. Обер-єфрейтор останньої світової війни запитав:

— Чуєш, друже, сигаретки не знайдеться?

Не дивно, що я, почувши ці слова, а також побачивши костюмчика захисного кольору, відразу його впізнав. Одначе мені й на гадку не спало б поновлювати наше знайомство, якби в оберєфрейтора й художника на бетоні не сиділа на його захисного кольору колінах муза — жива-живісінька муза.

Але дайте мені спершу перемовитися з художником, а вже потім я опишу музу. Я не лише пригостив його сигаретою, я ще клацнув своєю запальничкою й, коли він затягся, поцікавивсь:

— А ви мене не пригадуєте, обер-єфрейторе Ланкес? Фронтовий театр Бебри. Містика, варварство й нудьга.

Художник, коли я до нього так забалакав, ужахнувся, сигарету з руки, щоправда, не випустив, одначе муза з його колін упала. Я підняв те п'яне як чіп довгоноге дівча й віддав його Ланкесові. І поки ми з ним, Ланкес і Оскар, обмінювалися спогадами, лаяли обер-лейтенанта Герцога, що обзивав Ланкеса вигадьком, ушановували пам'ять мого наставника Бебри, а також черниць, які тоді шукали крабів серед ромелівської спаржі, я все дивувався з цієї з'яви — музи. Вона постала, мов янгол, у своєму капелюшку з пресованого картону — в такий упаковують яйця на експорт — і, хоч була п'яна як ніч і крильця її вже сумно обвисли, від неї все ще трохи віяло ужитковими чарами небожительки.

— Це — Ула, — пояснив художник Ланкес. — Вона, власне, вчилася на кравчиню, але тепер хоче податись у мистецтво, і це мене геть не влаштовує, бо шитвом заробляє хоч щось, а мистецтвом — чорта з два.

Тоді Оскар — адже він саме мистецтвом заробляв непогані гроші — попросив дозволу відрекомендувати кравчиню Улу як модель і як музу художникам з Академії мистецтв. Ця пропозиція викликала в Ланкеса такий захват, що він вихопив з моєї коробки відразу три сигарети, а натомість, зі свого боку, запросив мене до себе в майстерню. І відразу ж обмежив своє запрошення: за таксі до майстерні мав заплатити я.

Ми відразу й вирушили, лишивши карнавал без нас; я заплатив за таксі, а Ланкес, чия майстерня була на Зітардерштрасе, запарив на спиртівці каву, яка привела музу до тями. А після того, як дівчина за допомогою мого правого вказівного пальця ще й виблювала, вона здавалася вже майже тверезою.

Аж тепер я помітив, що в її блакитних очах незмінно стоїть подив; почув я і її голос, трохи пискливий і різкуватий, однак досить зворушливий і приємний. Коли художник Ланкес розтлумачив дівчині, в чому полягає суть моєї пропозиції, і радше наказав, ніж порадив їй попрацювати натурницею в Академії мистецтв, вона спершу відмовлялася, не бажаючи ставати ні музою, ні натурницею в Академії мистецтв, а бажаючи належати лише художникові Ланкесу. Але той мовчки й різко, як це любять робити талановиті художники, з усього розмаху дав їй ляпаса, повторив своє запитання ще раз і задоволено, знов так само добродушно засміявся, коли вона, схлипуючи, — достоту, як ото схлипують янгелочки, — погодилася стати добре оплачуваною моделлю, а може, й музою в художників з Академії мистецтв.

Ви тільки уявіть собі цю Улу: десь метр сімдесят вісім на зріст, струнка-стрункісінька, чарівлива й тендітна; дивишся на неї і мимоволі згадуєш про Боттічеллі й Кранаха відразу. Ми з нею позували на пару голою натурою. Її довга й гладенька плоть, поросла ніжним дитячим пушком, була десь такого кольору, як м'ясо лангусти. Коси в неї досить ріденькі, зате довгі, а на колір — солом'яно-жовті. На лобку волоссячко кучеряве й рудувате, і ним заріс лише невеличкий трикутничок, а волосся під пахвами Ула щотижня зголює.

Як і слід було сподіватися, сіра студентська маса ні на що путнє з нами не спромоглася; ті художники примальовували то задовгі руки їй, то завелику голову мені, одне слово, припускалися помилок, властивих усім початківцям. Вони просто не годні були схопити наші пропорції.

Аж коли нас побачили Ціґе й Розкольников, з'явилися картини, гідні такого явища, як Муза й Оскар.

Вона — спить, я намагаюся її сполохати: фавн і німфа.

Я — сиджу навпочіки, вона — перса в неї невеличкі й завжди ніби трохи змерзлі — схиляється наді мною, погладжуючи мені чуба: красуня й почвара.

Вона — лежить, я — між її довгими ногами бавлюся рогатою конячою машкарою: жінка й одноріг.

Усе це — в дусі Ціґе й Розкольникова, іноді в кольорі, потім знов у шляхетних сірих тонах, то з деталями, виписаними тонесеньким пензликом, то знов мазки, накидані геніальним шпателем Ціґе, часом від таємничости навколо Ули й Оскара — лиш натяк, а потім саме Розкольников з нашою допомогою приходить до сюрреалізму: то Оскареве обличчя стає медово-жовтим циферблатом — такий був колись у нашого годинника, що стояв на підлозі, — то на горбу в мене розквітають троянди, що механічно пускають вусики, а Ула має ті троянди зірвати, а то я сиджу в розверженому Улиному тілі (вгорі вона всміхається, внизу — довгі ноги), десь між селезінкою й печінкою, і гортаю книжку з картинками. Крім того, нас убирали в усілякі костюми, з Ули робили Коломбіну, а з мене — засмученого міма з обличчям, наквацяним білилом. І нарешті, саме Розкольникову — його так називали через те, що він постійно товк усім про злочин і кару, — випала честь намалювати велике-велике полотно: я сидів в Ули на лівому, порослому пушком коліні (голий хлопчик-потвора), а вона вдавала Мадонну. Оскар позував у ролі Ісуса.

Згодом ця картина, що мала назву «Мадонна-49», побувала на багатьох виставках, і навіть плакат із неї справляв неабияке враження, бо коли він потрапив на очі моїй добропорядній обивательці Марії, то вдома дійшло до сварки; а проте згодом картину за кругленьку суму придбав один райнський промисловець, і вона, мабуть, і досі ще висить десь у конференц-залі якоїсь адміністративної висотної будівлі, і під її впливом перебувають тепер уже члени правління.

А самого мене тішило оте талановите неподобство, що його виробляли з моїм горбом і моїми пропорціями. Та ще й те сказати: нам з Улою, з огляду на нашу популярність, за одну годину позування вдвох голою натурою платили по дві з половиною марки. Ула також уже призвичаїлася до роботи моделлю. Відтоді, як вона почала регулярно приносити додому гроші, художник Ланкес із його великою й переконливою долонею тепер ставився до неї краще й бив її лише тоді, коли для його геніальних абстракцій потрібна була грізна десниця. Тож і для цього художника, котрий доти з міркувань суто зорових Улу як модель ніколи не використовував, дівчина в певному сенсі стала музою, бо лише ті ляпаси, які він давав їй, надихали його руку, руку художника, справжньою творчою снагою.

Щоправда, своєю тонкосльозою тендітністю, що була, по суті, янгольською впертістю, Ула й мене часом провокувала на насильство, проте мені завжди вдавалося опанувати себе, і я щоразу, коли в мене свербіли руки взяти батога, запрошував її до кондитерської, а тоді — звісно, трохи поснобістському, чого я навчився, водячи дружбу з художниками, — вів її, таку собі рідкісну гінку квітку поруч із моїми пропорціями, прогулятися на залюднену й витрішкувату Кьоніґсалєе, купляв їй лілові панчохи й рожеві рукавички.

Інакше було з художником Розкольниковим, який, навіть не намагаючись підступитися до Ули, мав із нею щонайінтимніші взаємини. Так, одного разу він змусив її позувати на обертовому крузі з широко розведеними ногами, одначе малювати не малював, а сів на ослінчика за кілька кроків якраз навпроти її соромітного місця і втупився туди очима, вперто бурмочучи щось про злочин і кару, поки те Музине місце змокріло, розверзлося, та й Розкольников самим своїм витріщанням та бурмотінням домігся того, чого хотів, а тоді підхопився з ослінчика, схопив пензля, й величні мазки на мольберті поклали початок «Мадонні-49».

Витріщався Розкольников іноді й на мене, хоч і з інших причин. Як на нього, мені чогось бракувало. Він казав щось про вакуум, який нібито виникає в мене між руками, й раз у раз тицяв мені в долоні всілякі речі, яких йому з його сюрреалістичною уявою спадало на думку тьма-тьмуща. Скажімо, він озброїв Оскара пістолетом і сказав мені, Ісусові, цілитися в Мадонну. Я мав подавати їй піскового годинника або дзеркало, яке її жахливо спотворювало, позаяк було опукле. Я тримав обіруч ножиці, риб'ячі кістяки, телефонну слухавку, черепи, невеликі літачки, панцернички, океанські лайнери, а проте вакууму — і Розкольников це швидко збагнув — заповнити не щастило.

Оскар із жахом очікував того дня, коли Розкольников принесе річ, тримати яку в руках міг лише я. Та коли нарешті він таки приніс барабана, я закричав:

— Ні!

Художник:

— Візьми барабана, Оскаре, я тебе розгадав!

Я, тремтячи:

— Ніколи! Це вже відійшло в минуле.

Він, похмуро:

— Нічого нікуди не відійшло. Усе повертається — злочин, кара й знову злочин!

Я, з останніх сил:

— Оскар уже спокутував свій гріх, дозвольте йому не брати в руки барабана. Я триматиму все, що завгодно, — тільки не цю бляшанку!

Коли муза Ула схилилася наді мною, я плакав і, сліпий від сліз, не зміг завадити тому, щоб вона мене поцілувала — щоб муза поцілувала мене страшним поцілунком. Ви, всі, кого коли-небудь торкнувся цілунок музи, ви запевне зрозумієте, що після того цілунку-тавра Оскар одразу знов узяв до рук барабана, оту бляшанку, яку багато років тому відкинув, закопав у піску на кладовищі в Заспе.

Але я не барабанив. Я просто позував і на картині вийшов — що вже само собою досить-таки погано — Ісусом, який барабанить, сидячи на голому лівому коліні в Мадонни-49.

Оце таким побачила мене Марія на тій афіші, що повідомляла про художню виставку. Не сказавши мені ані слова, Марія побувала на виставці й, мабуть, довгенько стояла перед тією картиною, наливаючись гнівом, бо згодом, як повернулась додому, зажадала від мене пояснень і відшмагала шкільною лінійкою мого ж таки сина Курта. Ще кілька місяців тому Марія знайшла собі добре оплачувану роботу в одній чималій делікатесній крамниці — спершу місце продавщиці, а дуже скоро, бувши жінкою тямущою, і касирки — й тепер трималася зі мною як людина, що цілком обвиклася на заході, а не простенька біженка зі сходу й спекулянтка, отож могла небезпідставно назвати мене свинюкою, бабієм і розпусником, кричала також, що не хоче більше бачити паскудних грошей, які я заробляю отими своїми мерзотами, і самого мене теж, мовляв, більш не хоче бачити.

І хоч ці останні слова невдовзі Марія забрала назад, а за два тижні взяла на господарство добру частину з мого заробітку натурника, я все ж таки вирішив покласти край спільному мешканню і з нею, і з її старшою сестрою, і зі своїм сином Куртом; власне, я надумав перебратися десь якомога далі — до Гамбурга, а як пощастить, то й знов до моря, однак Марія, досить швидко змирившись із моїм запланованим переїздом, умовила мене — і Густа її підтримала — підшукати кімнатку десь неподалік від неї й Куртика, принаймні в самому Дюсельдорфі.

Їжачок

Зрубаний, вирваний з корінням, звіяний вітром, відновлений, зрозумілий і знову прийнятий... Аж коли Оскар винайняв собі житло, він опанував мистецтво повертатися до барабана. У цьому мені допомагала не лише кімнатка, а й їжачок, і похоронна контора у дворі, й пан Мюнцер; та й сестра Доротея відіграла в моєму поверненні не останню роль.

Чи ви чули щось про Парцифаля? Я й сам знаю про нього небагато. Тільки й пригадую оту історію з трьома краплями крови на снігу. Історія правдива, бо стосується мене. Та, либонь, вона стосується кожного, хто має якусь ідею. Але ж Оскар пише про себе, тож він і підозрює, що ту історію створено спеціально для нього.

Щоправда, я й далі слугував мистецтву, давав малювати себе і синім, і зеленим, і жовтим, і землистого кольору, давав ставити себе на якому-небудь тлі й заштриховувати чорним, цілий зимовий семестр укупі з музою Улою справляв плідний вплив на Академію мистецтв (ми її не позбавляли своєї благословенної музи, до речі, й увесь наступний, літній семестр), однак уже випав сніг і ввібрав оті три краплини крові, що прикували мій погляд, як погляд блазня Парцифаля, про кого блазень Оскар знає дуже мало, тож легко може себе з ним ототожнювати.

Трохи поясню суть цієї своєї незграбної замальовки: сніг — то робочий одяг сестри-жалібниці, а червоний хрест (його більшість сестер-жалібниць, зокрема й сестра Доротея, носять посередині брошки, якою зчіплюють комірець) світив мені замість тих трьох крапель крови. І ось я сидів і не міг відвести погляду.

Та перше ніж осісти в колишній ванній кімнаті цайдлєрівського помешкання, треба було ще ту кімнату знайти. Зимовий семестр саме наближався до завершення, частина студентів від своїх кімнат відмовлялися, їхали на Великодні свята додому, а потім або повертались, або не повертались. Моя колега, муза Ула, взялася допомогти мені знайти кімнатку й пішла зі мною до студентської ради. Там мені дали купу адрес і рекомендаційного листа від Академії мистецтв.

Перед тим, як вирушити на пошуки житла, я вирішив після тривалої перерви навідатися до Корнефа в його майстерню на Молитовній алеї. У дорогу мене погнала прихильність до каменяра, а крім того, я хотів знайти роботу на канікули, бо ті кілька годин, які я мав позувати з Улою чи без неї на приватних сеансах у деяких викладачів, навряд чи прогодували б мене протягом ближчого півтора місяця; а ще мені треба було складати гроші на мебльовану кімнату.

Корнефа я застав таким, який він був колись: із двома майже загоєними й одним іще не визрілим чиряком на шиї він схилявся над стелою бельгійського Граніту, яку вже опрацював киянкою, а тепер удар за ударом обробляв скарпелем. Ми трохи погомоніли про се, про те, я не без натяку покрутив у руках штахеля, обвів поглядом виставлені камені, що були вже відшліфовані, відполіровані й чекали тільки, коли на них викарбують посмертні написи. Дві плити — черепашник і сілезький мармур для двомісної могили — мали такий вигляд, немовби Корнеф уже продав їх, і вони лише чекають на тямущого шрифтовика. Я був радий за Корнефа, якому після грошової реформи довелося досить скрутно. Одначе ми з ним уже й тоді вміли потішити себе мудрими словами: навіть така життєствердна грошова реформа не може завадити людям помирати й замовляти надгробки.

Так воно й вийшло. Люди знов помирали й знов купували надгробки. А крім того, з'явилися замовлення, яких до реформи не було зовсім: різники почали обличковувати фасади й нутрощі своїх крамниць строкатим ланським мармуром, у пошкодженому піщанику й туфі багатьох банків та торгових домів треба було вибивати середохрестя й заповнювати їх, щоб ті банки й торгові доми знов набули пристойного вигляду.

Я похвалив Корнефа за його старання й поцікавився, чи ж упорається він сам — адже роботи чималенько. Спершу каменяр ухилився од відповіді, потім усе ж таки зізнався, що іноді, мовляв, хотілося б мати чотири руки, й нарешті запропонував мені по півдня вибивати в нього написи: за літеру на вапняку він платить, мовляв, по сорок п’ять пфенігів, на граніті й діабазі — по п'ятдесят п'ять, а рельєфні літери коштують відповідно по шістдесят і сімдесят п'ять пфенігів.

Я відразу взявся за черепашник, швидко пригадав свої навички, набив руку на літерах, викарбував клинописом: «Алоїс Кюфер (нар. 03.9.1887 — пом. 10.6.1946)», за неповних чотири години впорався з усіма тридцятьма літерами й цифрами і, коли йшов, одержав згідно з розцінками тринадцять марок і п'ятдесят пфенігів.

Це була третина місячної платні за житло, яку я міг собі дозволити. Віддавати більше, ніж сорок марок, я не міг і не хотів, позаяк Оскар поклав собі й далі, бодай скромно, підтримувати господарство в Більку — Марію, хлопця й Густу Кьостер.

З чотирьох адрес, що їх дали мені доброзичливі хлопці й дівчата в студентській раді Академії мистецтв, я зупинився на такій: Цайдлєр, Юліхерштрасе, 7, бо це було неподалік від Академії.

На початку травня — погода стояла спекотна, млиста й узагалі якась не нижньорайнська — я, маючи в кишені достатньо готівки, вирушив у дорогу. Марія дала лад моєму костюму, тож вигляд я мав цілком пристойний. Той облуплений будинок, де на третьому поверсі в трикімнатному помешканні жив Цайдлєр, стояв за вкритим пилюгою каштаном. Добра половина Юліхерштрасе лежала в руїнах, тому важко було сказати щось про будинки сусідні, а також про той, що стояв через вулицю. Поросла травою та кульбабками гора ліворуч, з якої стриміли іржаві залізні балки, наводила на думку, що колись тут, по сусідству з цайдлєрівським будинком, стояв іще один, п'ятиповерховий. Той, що праворуч, зруйнований не зовсім, до третього поверху вже відновили. Але далі коштів, мабуть, не вистачило. Лишилося ще полагодити пошкоджений у багатьох місцях і потрісканий фасад із полірованого чорного шведського граніту. На вивісці «Похоронний інститут Шорнемана» бракувало кількох літер, уже й не пригадую, яких саме. На й досі гладенькій, мов дзеркало, гранітній поверхні зосталися, на щастя, цілими дві викарбувані клинописом пальмові гілочки, надаючи цьому поруйнованому закладу сякого-такого добропристойного вигляду.

Домовинами в цьому підприємстві, яке існувало вже понад сімдесят п'ять років, торгували у дворі, а позаяк моя кімнатка виходила вікнами саме туди, то крамниця та досить частенько привертала мою увагу. Я спостерігав за робітниками, що в гарну погоду викочували зі складу домовини, ставили їх на дерев'яні козли й усілякими засобами освіжували поліровку тих посудин, які до ніг усі звично для мене звужувалися.

На мій дзвінок Цайдлєр відчинив сам. Він стояв у дверях — невеличкий, осадкуватий, захеканий, їжакуватий, в окулярах з грубими скельцями, нижня половина обличчя вся в лапастій мильній піні, — правою рукою ще притискав до щоки помазка, усім своїм виглядом виказуючи п'яницю, а вимовою — вестфальця.

— Якщо кімната вам не сподобається, скажіть одразу. Я саме голюся й маю ще помити ноги.

Церемонитися Цайдлєр не любив. Я оглянув кімнату. Сподобатися вона мені не могла, бо це була колишня ванна кімната, яку тепер не використовували, — знизу, майже до половини стіни, обличкована бірюзовими кахлями, а вище обклеєна шпалерою якогось тривожного кольору. Проте я не сказав, що мені така кімната сподобатися не може. Не зважаючи на те, що на обличчі в Цайдлєра сохла піна, на його немиті ноги, я обстукав саму ванну й поцікавився, чи не можна обійтися без неї, тим більше, що стічної дірки в ній однаково не було.

Цайдлєр усміхнувся й похитав своєю сивою їжакуватою головою, марно намагаючись збити помазком суху піну. Це була його відповідь, отож я погодився винайняти кімнатку за сорок марок на місяць.

Коли ми повернулися до схожого на кишку, тьмяно освітленого коридору, в який виходило багато кімнат з пофарбованими в різні кольори, почасти заскленими дверима, я спитав у Цайдлєра, хто живе в його помешканні ще.

— Моя дружина й постояльці, що винаймають кімнати в господаря помешкання.

Я постукав у двері із зафарбованою білилом шибкою — вони були посеред коридору, за якийсь крок від входу.

— Тут мешкає сестра-жалібниця. Але вас це не стосується. Її ви однаково не бачитимете. Вона тут лише ночує, та й то не щодня.

Не скажу, що Оскар здригнувся, почувши оте «сестра-жалібниця». Він тільки кивнув головою, однак розпитувати про решту кімнат не зважився, а про свою, з ванною, вже все знав: вона була по праву руч від входу, і коридор упирався в її широкі, на всю стіну двері.

Цайдлєр постукав пальцем по моєму лацкану.

— Якщо маєте спиртівку, то варити їсти можете й у себе. А часом і на кухні, про мене, якщо тільки плита для вас не зависока.

Це було його перше зауваження з приводу мого зросту. Рекомендаційний лист від Академії мистецтв, якого Цайдлєр швиденько перебіг очима, справив свій вплив, бо підписав його сам професор Ройзер, директор Академії. На всі попередження й настанови Цайдлєра я кивав головою й підтакував, відзначив подумки, що кухня розташована ліворуч від моєї кімнатки, пообіцяв удома білизну не прати, а позаяк він боявся, що від вологи шпалера у ванній повідстає, то я пообіцяв йому це навіть досить упевнено — прати мені білизну виявила готовність Марія.

Лишалося тільки перенести речі й заповнити бланки про зміну місця проживання. Але з цим Оскар не поспішав. Він не міг отак просто піти з цього помешкання. Без будь-якого приводу він попросив свого майбутнього господаря показати вбиральню, і той тицьнув великим пальцем на диктові двері, що нагадували про воєнні й перші повоєнні роки. А коли Оскар виявив бажання відразу туди й навідатися, Цайдлєр, на обличчі в якого лущилася й лоскотала мильна піна, ввімкнув у вбиральні світло.

За диктовими дверима я розлютився сам на себе, бо Оскар не мав чого тут робити. Проте я вперто чекав, поки з мене бодай трохи щось капне, та позаяк у міхурі нічого не тисло, то довелося неабияк тужитись — ще й через те, що я стояв майже впритул до унітазу, — щоб не оббризкати дерев'яного сидіння й кахель на підлозі в цьому тісному закутні. Моя носова хустина стерла сліди на зашмуляному дереві, а кілька необережних крапель на підлозі Оскарові довелося затерти підошвами.

Цайдлєра вже дратувала суха піна на обличчі, однак узяти дзеркальце й теплу воду йому, поки я був у вбиральні, й на гадку не спало. Він стовбичив у коридорі — видко, вже не міг без мене жити.

— А ви ще той зух! Навіть угоду не підписали, а вже бігом — у нужник!

Він ступив мені назустріч із помазком, обліпленим холодною, засохлою піною, — певно, хотів утнути якийсь ідіотський жартик, — але потім, уже не чіпляючись до мене, відчинив вхідні двері. Поки Оскар, задкуючи повз їжачка й краєм ока назираючи за ним, протискався на сходи, я подумки відзначив, що двері до вбиральні стоять між дверима на кухню й тими, де шибка зафарбована білилом і де час від часу, одне слово, не регулярно ночує якась сестра-жалібниця.

Коли десь надвечір Оскар з валізкою, на якій висів новенький бляшаний барабан — подарунок від Розкольникова, портретиста Мадонни, — знов подзвонив до Цайдлєра, розмахуючи заповненим бланком про зміну місця проживання, свіжопоголений їжачок, що тим часом, либонь, уже помив собі й ноги, провів мене до своєї вітальні.

Тут пахло прохололим сигарним димом. Пахло сигарами, що їх по кілька разів припалювали й гасили. До цього запаху додавалися випари багатьох килимів, складених стосами й згорнених у кутках кімнати — можливо, навіть дуже дорогих килимів. А ще тут пахло старими календарями. Проте жодного календаря я не побачив; календарями пахли килими. А ось зручні шкіряні крісла й стільці, хоч як дивно, не пахли нічим. Це мене дуже розчарувало, бо Оскар, хто зроду ще не сидів у шкіряному кріслі, мав, однак, таке виразне уявлення про шкіряну меблю, що оббивка на цайдлєрівських стільцях та кріслах викликала в нього підозру й видалася йому штучною.

В одному з тих гладеньких крісел, що не мали запаху і, як з'ясувалося згодом, були обтягнені натуральною шкірою, я побачив пані Цайдлєр. Сірий костюм спортивного крою сидів на ній косо-криво. Спідниця задерлася вище колін, і з-під неї виглядав край спідньої білизни на пальців три завширшки. Позаяк задерту спідницю жінка не обсмикнула, а очі в неї, як здалося Оскарові, були на мокрому місці, то починати з нею розмову — вітатися, називатись і таке інше — я не зважився. Я лише мовчки вклонивсь, а очі звів уже знов на Цайдлєра, який відрекомендував мені дружину, показавши на неї великим пальцем і коротко кашлянувши.

Кімната була велика й квадратова. Каштан, що ріс перед будинком, затемнював її, збільшував і зменшував. Валізу з барабаном я поставив біля дверей, а сам ступив з реєстраційним бланком до Цайдлєра, що стояв під стіною між двома вікнами. Кроків своїх Оскар не чув, бо ступав — я полічив це вже згодом — одночасно по чотирьох килимах, покладених один на одного, і кожен наступний верхній був менший від спіднього; своїми різнобарвними краями з торочками й без торочок килими утворювали такі собі строкаті сходи: перша сходинка була червоно-бура й починалася попід самими стінами кімнати, друга, якась зеленувата, заходила майже під усі меблі, скажімо, під важкий мисник, заставлений угорі, під склом, лікерними чарками (їх стояли там цілі десятки), під широке подружнє ліжко. А ось край третього килима, синього і з візерунком, уже було видно від одного кутка до іншого. Четвертому килиму — бордовий плис — випала місія тримати на собі круглого, про всяк випадок застеленого цератою розсувного стола й чотири шкіряні стільці, рівненько оббиті декоративними цвяхами із блискучими голівками.

Ще багато килимів, які, власне, не були настінні, висіло на стінах, а також лежало згорненими по кутках, отож Оскар припустив, що їжачок до реформи торгував килимамит а після реформи так і лишився на них сидіти.

Серед невеличких килимків, що висіли на стінах, надаючи кімнаті східного колориту, була тільки одна картина: засклений портрет канцлера Бісмарка на простінку між вікнами. Їжачок сидів, заповнивши собою все шкіряне крісло, під канцлером і навіть був трохи схожий на того. Він узяв у мене з руки бланка перереєстрації, пильно, прискіпливо й нетерпляче заходився вивчати його з обох боків, а коли дружина пошепки спитала, чи там усе гаразд, вибухнув таким гнівом, який зробив його ще дужче схожим на залізного канцлера. Нарешті крісло виплюнуло господаря. Стоячи на чотирьох килимах і відвівши руку з бланком набік, він набрав у себе й у свою камізельку повітря, а тоді одним стрибком доскочив до першого й другого килимів і швидкомовкою випалив на голову дружини, яка тим часом схилилася над шитвом, такі слова:

— Хто-це-тут-роззявляє-рота-коли-нікого-не-питають-і-всі-мають-мовчати-і-слухати-лише-мене?! Щоб-анічичирк-мені!

Але пані Цайдлєр була теж не в тім'я бита, сидить собі — й ні пари з уст, тільки голкою щось там собі длубає. Отож їжачок, що тепер безпорадно топтався на килимах, дістав новий клопіт: як же переконливо грати далі й таки дограти свій гнів до кінця? Ступивши крок, він опинився біля мисника, відчинив дверцята так, що всередині все аж забряжчало, розчепіреними пальцями обережно взяв вісім лікерних чарок, витяг завантажені руки з мисника, не завдавши чаркам шкоди, рушив навшпиньках — крок за крочком, просто тобі гостинний господар, що надумав потішити сімох гостей, а заодно й себе власною спритністю, — до обличкованої зеленими кахлями груби й, забувши про обережність, запустив увесь свій крихкий вантаж у холодні чавунні дверцята.

Дивувало те, що протягом усієї цієї сцени, яка вимагала від їжачка все ж таки певної влучности, він не спускав очей, схованих за окулярами, з дружини; а вона тим часом уже підвелася, підійшла до вікна праворуч і стояла, намагаючись засилити нитку в голку. Наступної миті після того, як чоловік побив чарки, її складна спроба, що свідчила про тверду руку, увінчалася успіхом. Пані Цайдлєр повернулася до свого ще теплого крісла й сіла — так, що спідниця в неї знов задердася, і знов на три пальці виглянув край рожевої білизни. Поки дружина йшла до вікна, засиляла нитку й поверталася до крісла, їжачок спостерігав її превентивно-в'їдливо й віддано воднораз. Щойно вона сіла, він сягнув рукою за грубу, дістав звідти шполу, віничком змів на неї бите скло й струснув його на стару газету, вже наполовину засипану битими чарками, так що якби до вибуху гніву й чарочного погрому дійшло втретє, місця на газеті вже не було б.

Якщо читач подумає, що в їжачку, який трощить чарки, Оскар упізнав самого себе за тих часів, коли розтинав голосом скло, то я не запевнятиму, нібито читач геть не має рації. Адже і я любив колись виливати свій гнів у битому склі — а проте ніхто й ніколи не бачив, щоб я потім хапався за шполу й віничок!

Замівши сліди свого гніву, господар повернувся до крісла. Оскар уже вдруге подав йому бланка, якого їжачкові довелося випустити, коли він запустив обидві руки до мисника по чарки.

Нарешті Цайдлєр підписав бланка й дав мені зрозуміти, що в його помешканні має панувати лад, а то, мовляв, до чого ж ми так дійдемо, до речі, він ось уже п'ятнадцять років служить представником — представником фірми, що виробляє машинки для підстригання волосся. А чи знаю я, що це таке — машинка для підстригання волосся?

Оскар знав, що таке машинка для підстригання волосся, він навіть показав на миґах, як вона працює, і Цайдлєр з того виснував, що я, коли йдеться про такі машинки, в курсі справи. Його охайно підстрижений чубчик свідчив про те, що він представляє фірму добре. Після того, як Цайдлєр пояснив мені, за якою системою працює — тиждень у роз'їздах, потім два дні вдома, — він утратив до Оскара будь-який інтерес і тепер лише їжакувато погойдувався в ясно-коричневій рипучій шкірі, поблискуючи скельцями окулярів. Нарешті він промовив чи то до мене, чи й просто сам до себе: «Так-так-так», — і мені довелося йти.

Спершу Оскар попрощався з пані Цайдлєр. Рука в неї була холодна, без кісток, але суха. Їжачок із крісла кивнув мені головою, кивнув у бік дверей, де стояли Оскарові речі. Щойно я взяв їх, як почув його голос:

— А що то у вас теліпається — отам, на валізі?

— Мій бляшаний барабан.

— То ви збираєтеся на ньому тут барабанити?

— Не конче. Але колись я барабанив частенько.

— Можете барабанити й тут, про мене. Однаково я вдома не буваю.

— Навряд чи я коли-небудь знову візьмуся за палички.

— А чого це ви не виросли, га?

— Невдало впав і перестав рости.

— Ви тільки глядіть, не викидайте мені тут усіляких коників — з припадками й таке інше.

— За останні роки здоров'я в мене значно поліпшилося. Ви лишень погляньте, який я моторний.

І Оскар продемонстрував перед господарями кілька стрибків і майже акробатичних вправ, які опанував у фронтовому театрі. Пані Цайдлєр захихотіла, а пан Цайдлєр знов обернувся на їжачка, який ляскав себе по стегнах ще й тоді, коли я вже вийшов у коридор і ніс свої речі до ванної кімнати — повз молочно-білі двері сестри-жалібниці, повз двері до вбиральні, повз кухонні двері.

Було це на початку травня. І від того самого дня мене опанувала, полонила й не полишала зваблювати таємниця сестер-жалібниць: вони зробили мене хворим і, мабуть, невиліковно хворим, бо навіть тепер, коли все це зосталося в минулому, я заперечую своєму санітарові Бруно, який просто так і стверджує: мовляв, тільки чоловіки здатні по-справжньому доглядати хворих, а бажання пацієнтів, щоб їх доглядали жінки — це ще один симптом недуги; бо чоловік, доглядаючи пацієнта, докладає всіх своїх зусиль і часом навіть зцілює його, а ось жінка ступає на інший шлях: вона спокушає пацієнта на одужання або на смерть, надаючи їй певної еротики й привабливости.

Так каже мій санітар Бруно, і я з ним погоджуюся, хай навіть і досить неохоче. Хто, як оце я, що кілька років діставав від сестер-жалібниць потвердження того, що він ще живий, той лишається вдячний і не дозволяє буркотливому, хоч і симпатичному, санітарові отак просто, суто з професійних заздрощів обгуджувати своїх сестер-жалібниць.

Почалося все з того, що на свій третій день народження я впав зі сходів у підвалі. Звали її, якщо не помиляюся, сестра Лота, і була вона з Прауста. Сестру Інґу, що працювала з доктором Голацом, моя пам'ять берегла багато років. Після оборони Польської пошти я дістався кільком сестрам-жалібницям воднораз. Запам’яталося мені ім'я лише однієї з них — чи то Ерні, чи то Берні. Безіменні сестри-жалібниці в Люнебурзі, в університетських клініках Гановера... Згодом — сестри у лікарняному містечку в Дюсельдорфі, насамперед сестра Гертруд. А потім з'явилася вона, та, задля якої мені навіть не довелося лягати до лікарні. Відчуваючи себе цілком здоровим, Оскар віддався душею сестрі-жалібниці, що, як і він, винаймала кімнатку в Цайдлєровому помешканні. Відтоді мій світ заповнили сестри-жалібниці. Рано-вранці я, вирушаючи на роботу — карбувати написи на надгробках у Корнефа, — мав сідати на трамвай біля Марийської лікарні. Перед цегляним порталом і на щедро засіяному квітами майдані перед лікарнею завжди було багато сестер-жалібниць — одні приходили, інші вже йшли. Одне слово, сестри, які свою напружену зміну або вже відпрацювали, або ще мали відпрацювати. Потім під'їздив трамвай. Нерідко мені доводилося проти власної волі сидіти із декотрими з тих виснажених — принаймні вигляд вони мали змучений — сестер і санітарок в одному причіпному ваґоні чи стояти на тих самих приступках. Попервах їхній запах мене дратував, а невдовзі я вже ловив його, я ставав поруч, а то й серед їхніх халатиків.

Потім — Молитовна алея. Коли днина стояла погожа, я вибивав написи надворі, серед виставлених на огляд надгробків, і спостерігав, як сестри виходять на перерву — по двоє, по четверо, попідручки; вони про щось базікали, й Оскар мусив підводити погляд від діабазу й забувати про роботу, а кожної такої миті, коли мені доводилося підводити очі, я втрачав двадцять пфенігів.

Кіноафіші... У Німеччині завжди показували багато фільмів із сестрами-жалібницями. Мене до кінотеатрів вабила Марія Шель. Вона була в звичайному сестринському халатику, сміялася, плакала, самовіддано доглядала хворих, грала з усмішкою й у тому ж таки сестринському очіпку серйозну музику, потім упадала у відчай, мало не рвала на собі нічну сорочку, після спроби накласти на себе руки пожертвувала своїм коханням — лікаря грав Борше, — не зрадила своєї професії, тобто й далі носила очіпка й брошку з червоним хрестом. Поки великий мозок і мозочок в Оскара сміялися й раз у раз уплітали в текст фільму всілякі непристойності, на очі йому набігали сльози, і я, майже сліпий, блукав у пустелі, заселеній безіменними самаритянками в білому, шукав сестру Доротею, про яку тільки й знав, що вона винаймає в Цайдлєра кімнатку за дверима з молочно-білою шибкою.

Іноді я чув її кроки, коли вона поверталася з нічної зміни. Чув її і годині о дев'ятій вечора, коли в неї закінчувалася денна зміна й вона забігала до своєї кімнатки. Не завжди Оскар міг усидіти на стільці, коли чув у коридорі Доротеїну ходу. Досить часто він починав гратися дверною клямкою. Бо хто ж таке витримає? І хто ж не визирне, коли щось ходить у тебе попід дверима й ходить, можливо, саме задля тебе? Хто всидить на місці, коли кожен звук посусідству має на меті, здається, лише одне: змусити тих, хто спокійно сидить, підхопитися?

Та ще гірше буває, як настає тиша. Ми вже знаємо про це з історії з отією галіонною фігурою, що була, як-не-як, дерев'яна, німа й ніякої активности не виявляла. І що ж? Першого музейного доглядача знайшли у калюжі його власної крови. А сказали так: то його вбила Ніоба. Тоді директор почав шукати другого доглядача — не зачиняти ж музею. Коли помер і другий доглядач, зчинився шарварок: його вбила Ніоба! Знайти третього доглядача — чи, може, вже й одинадцятого? — директорові було нелегко. А втім, чи не однаково, котрого вже він шукав! Одного дня й цей доглядач, якого так довго шукали, виявився мертвим. Усі в крик: то Ніоба, пофарбована в зелене Ніоба, та, що витріщається своїми бурштиновими очима, ота дерев'яна, ота гола Ніоба, та, що й не здригається, й не мерзне, й не пітніє, й не дихає, і в ній навіть шашіль не заводиться, бо ж її чимось там оббризкали, бо вона — коштовна річ і має історичну цінність. Через неї одну відьму послали на вогнище, а чоловікові, який її вирізьбив, відтяли його талановиту руку; судна йшли на дно, а вона випливала. Ніоба була дерев'яна, але у вогні не горіла, вона вбивала людей, але цінности своєї не втрачала. Своєю тишею вона змусила навіки стихнути учнів старших класів, студентів, одного старого священика й цілий хор музейних доглядачів. Мій товариш Герберт Тручинський поквапився на неї, сам виливсь, а вона лишилася суха, і тиша її стала ще глибшою.

Коли сестра-жалібниця рано-ранесенько, десь годині о шостій, виходила зі своєї комірчини, потім з коридору, а тоді й з їжакового помешкання, робилося тихо-тихо, хоч загалом гармидеру вона тут ніколи й не здіймала. Щоб витримати цю тишу, Оскар мусив час від часу порипувати своїм ліжком, переставляти стільця або качати у ванній яблуко. Десь о восьмій чулося шарудіння. То був листоноша, він стромляв у поштову щілину в дверях листи та листівки, і вони падали на підлогу в коридорі. Того шарудіння очікувала, крім Оскара, й пані Цайдлєр. Вона працювала секретаркою в Манесмана, робочий день починала аж о дев'ятій і пропускала поперед себе мене, отож на те шарудіння перший відгукувався саме Оскар. Я робив це якомога тихіше, хоч і знав, що пані Цайдлєр мене чує, кімнатні двері за собою не причиняв, щоб не вмикати світла, згрібав жужмом усю пошту, якщо надходив лист від Марії — а вона один раз на тиждень старанно писала мені про себе, про сина, про сестру Густу, — то ховав конверта до кишені в піжамі й швиденько проглядав решту кореспонденції. Усе, що надходило на ім’я Цайдлєра чи такого собі пана Мюнцера, що мешкав у другому кінці коридору, я, хто не стояв, випроставшись, а сидів навпочіпки, впускав знов на підлогу. А листи на ім'я сестри-жалібниці Оскар крутив у руках, обмацував, обнюхував і, що важливо, допитувався в них, хто їх надіслав.

Сестра Доротея пошту одержувала рідко, хоч і частіше, ніж я. Її повне ім'я було Доротея Кьонґетер, але я називав її просто «сестра Доротея», а прізвище час від часу забував; та коли йдеться про сестру-жалібницю, то прізвище, зрештою, й геть не потрібне. Вона одержувала листи від матері з Гільдесгайма, а також листи та листівки з різноманітних лікарень у Західній Німеччині. Їй писали сестри й санітарки, з якими вона навчалася на медичних курсах. Тепер сестра Доротея вряди-годи підтримувала зв'язки з колежанками, надсилаючи їм листівки, й діставала відповіді, що, як бачив Оскар, хутко пробігаючи їх очима, були беззмістовні й безглузді.

І все ж таки з тих листівок, на яких були зображені здебільшого обвиті плющем лікарняні фасади, я дещо довідався про минуле сестри Доротеї. Якийсь час вона працювала в лікарні Вінценца в Кьольні, у приватній клініці під Аахеном, а також у Гільдесгаймі. Саме звідти й писала її мати. Виходить, сестра Доротея або була родом з Нижньої Саксонії, або, як Оскар, стала біженкою зі сходу й невдовзі після війни знайшла там притулок. Згодом я дізнався, що працює сестра Доротея зовсім неподалік, у Марийській лікарні й, очевидно, підтримує тісні товариські взаємини з такою собі сестрою Беатою, бо чимало листівок указували на їхню дружбу, або в них хтось переказував Беаті вітання.

Вона, ця подруга, не давала мені спокою. Оскар часто розмірковував про неї, я складав їй листи, в одному просив замовити за мене слівце, в іншому про Доротею не згадував зовсім, хотів спершу підбити клинці до Беати, а вже потім поміняти її на подругу. Так я накидав п'ять чи шість листів, декотрі з них уже навіть клав до конверта, вже навіть вирушав до поштової скриньки, але так жодного й не відіслав.

Та, може, колись я й укинув би сестрі Беаті таке послання — у мене ж бо розуму не забракло б і на це! — якби одного з понеділків (на той час у Марії почався роман з її роботодавцем Штенцелєм, до чого я, на диво, поставився цілком байдуже) не знайшов у коридорі того листа, який обернув моє захоплення, щоб не сказати кохання, на справжні ревнощі.

Адреса відправника, надрукована на конверті, підказала мені, що листа сестрі Доротеї надістав якийсь доктор Еріх Вернер із Марийської лікарні. У вівторок надійшов ще один лист. Четвер приніс їй третього листа. Як воно все було того четверга? Оскар повернувся до своєї кімнатки, впав на один із кухонних табуретів, які становили частину його умеблювання, дістав з піжамної кишені щотижневе послання від Марії — попри нового залицяльника, вона й далі писала мені справно, старанно, нічого не пропускаючи, — навіть розпечатав був конверта й почав — ні, читати я таки не почав, бо з коридору почув пані Цайдлєр, відразу по тому — її голос, вона кликала пана Мюнцера, але той не відгукувався, хоч вочевидь був удома, бо Цайдлєрка відчинила його двері й подала пошту, без угаву щось йому втовкмачуючи.

Пані Цайдлєр ще говорила, але я до її голосу вже не дослухався. Мною опанувало безумство шпалери — вертикальне, горизонтальне, діагональне безумство, кривулясте й тисячократ роздруковане, я усвідомлював себе Мацератом, утішався разом із ним підозріло поживним хлібом усіх ошуканих, потім без особливих зусиль убрав свого Яна Бронського в шати дешевенько розмальованого, по-сатанинському розцяцькованого спокусника, що виступав то в незмінному своєму двобортному, приталеному пальті із оксамитовим коміром, то в білому халаті доктора Голаца й відразу по тому — хірургом доктором Вернером, щоб зваблювати, розбещувати, ганьбити, кривдити, бити, завдавати мук — одне слово, робити те, що й має робити спокусник, щоб не втрачати свого образу.

Тепер я лиш усміхаюся, коли згадую про ідею, від якої Оскар тоді аж зжовк і схибнувся на шпалері: я надумав вивчати медицину, і то якомога скоріше. Я надумав стати лікарем — і не де-небудь, а в Марийській лікарні. Я надумав прогнати звідти доктора Вернера, викрити його, звинуватити в коновальстві, навіть у вбивстві — через недбальство — під час однієї операції в горлі. Нехай дізнаються всі: той пан Вернер ніколи ні на якого лікаря не вчився! Просто у війну він працював в одному польовому шпиталі й там нахапався сяких-таких знань. Геть дурисвітів! А Оскар стає головним лікарем — такий молодий, а вже обіймає відповідальний пост. І ось уже лункими коридорами, в супроводі сестри Доротеї на правах операційної сестри, в оточенні білохалатного почту простує новий Зауербрух, він робить обхід і в останню хвилину зважується на операцію... Ох, як добре, що цього фільму так ніколи й не зняли!

У шафі з одягом

Тільки не подумайте, нібито Оскара цікавили самі лише сестри-жалібниці. Зрештою, я ще й ходив на роботу! В Академії мистецтв почався літній семестр, приробітки в Корнефовій майстерні, куди я бігав на канікулах, довелося покинути, бо Оскар мусив за непогану платню позувати, на його прикладі давні стильові засоби мали доводити свою життєздатність, а нові стилі на мені й на музі Улі торували собі шлях: нашу предметність знищували, перед нею опускали руки, нас заперечували, полотна й паперові аркуші закидали лініями, квадратами й спіралями — всілякою показною мішурою, що, однак, виправдала себе на шпалерах, і давали побутовим узорам, на яких лише Оскара з Улою — тобто таємничої напружености — й бракувало, рекламно-крикливі назви, як-от: «Сплетені вгору», «Пісня над часом», «Багрянець у нових вимірах».

Робили це переважно першокурсники, які до пуття ще й малювати не вміли. Мої давні товариші, що гуртувалися навколо професорів Кухена й Маруна, такі видатні учні, як Ціґе й Розкольников, були надто багаті на чорноту й колір, щоб безбарвними кренделиками й хирлявими штрихами підносити до небес убозтво.

А ось муза Ула, коли спускалася на землю, виявляла неабиякий смак до вжиткового живопису й так захопилася новими шпалерами, що дуже скоро забула про художника Ланкеса, який її покинув, і різні завбільшки декоративні малюнки одного вже немолодого художника на ім'я Майтель оголосила чарівними, веселими, кумедними, фантастичними, небаченими й навіть шикарними. Те, що невдовзі вона заручилася з художником, який надавав перевагу формам на взірець солодкавих великодних крашанок, ще нічого не означає; вона й згодом частенько не проминала нагоди з ким-небудь заручитися, та й оце тепер (Ула призналася мені сама, коли приходила сюди позавчора з цукерками для нас із Бруно) має намір на днях поставити свої взаємини, як вона щоразу висловлюється, «на серйозну основу».

На початку семестру Ула як муза взагалі вирішила дарувати свій образ лише новому і, чого вона зовсім не помічала, хибному напряму в мистецтві. Її великий майстер крашанкового живопису, отой Майтель, запустив їй у голову черев’ячка — зробив, сказати б, подарунок на заручини, — одне слово, прищепив їй такий собі набір слівець, які вона заучувала, розмовляючи зі мною про мистецтво. Ула торочила про якісь рапорти, констеляції, акценти, перспективи, зернисті текстури, глазурування й ерозійні феномени. Та сама Ула, яка цілісінькими днями тільки те й робила, що їла банани і пила томатний сік, тепер розводилася про первинні клітини й атоми фарби, які в динамічно-бурхливому русі на власних силових полях не лише знаходили своє природне місце, але й, крім того... Оце десь так розмовляла зі мною Ула в перервах на наших сесіях чи коли ми з нею принагідно пили каву на Ратінґерштрасе. І навіть коли із заручин з динамічним майстром крашанкового живопису вийшов пшик, коли після скороминущого епізоду з якоюсь лесбіянкою Ула перекинулася до одного з Кухенових учнів, а відтак знов повернулася до предметного світу, лексикон у неї лишився той самий, і від нього її маленьке личко набувало такого напруженого виразу, що обабіч рота в неї залягали дві глибокі, трохи аж фанатичні зморшки.

Тут треба визнати, що ідея намалювати музу Улу сестрою-жалібницею виникла не лише в Розкольникова. Після «Мадонни-49» він намалював нас у «Викраденні Європи» — отим биком був я. А відразу після «Викрадення», що стало приводом для деяких суперечок, народилася картина «Блазень зцілює сестру-жалібницю».

Одне слівце, що вихопилося в мене, розпалило в Розкольникова уяву. Похмурий, рудий, замкнутий, він саме споліскував пензля й, пильно придивляючись до Ули, глибокодумно казав щось про злочин і кару, й тоді я порадив йому побачити в мені злочин, а в Улі — кару; до того ж мій злочин, додав я, — очевидний, а кару можна було б убрати сестрою-жалібницею.

А в тому, що згодом та чудова картина дістала іншу назву, яка тільки збиває з пантелику, винен сам Розкольников. Особисто я назвав би її «Спокуса», тому що моя права рука тримається там за клямку, натискає її й відчиняє двері до кімнати, посеред якої стоїть сестра-жалібниця. Розкольников міг би назвати картину й просто «Клямка», бо якби мені довелося сказати про спокусу якось інакше, то я порадив би взяти слово «клямка», адже той зручний відросток на дверях так і проситься, щоб його спокусили, адже я що Божого дня спокушав оту клямку на дверях з молочно-білою шибкою, де жила сестра Доротея, коли знав, що їжачок Цайдлєр десь поїхав, сама сестра — в лікарні, а пані Цайдлєр — у конторі в Манесмана.

Тоді Оскар виходив зі своєї кімнатки з ванною без зливної дірки, ступав коридором цайдлєрівського помешкання, ставав перед дверима сестри-жалібниці й натискав на клямку.

Десь до середини червня — а за ту клямку я пробував братися майже щодня — двері не хотіли подаватись. Я вже майже змирився був з думкою, що відповідальна робота привчила сестру-жалібницю до порядку, і тепер вона навряд чи коли-небудь забуде замкнути двері, тож надію на це краще облишити. Звідси й ота безглузда, суто машинальна реакція, яка спонукала мене поквапно причинити двері, коли одного дня я виявив, що вони не замкнені.

Певна річ, кілька хвилин Оскар стояв, увесь напружившись, у коридорі, і його уява так розгулялася, в ній бурхали такі різні й суперечливі думки, що серцю було ох як тяжко спрямувати їх у якесь одне русло.

Аж коли мені пощастило навернути й свої думки, й самого себе на інші життєві обставини («Марія й отой її залицяльник... — міркував я. — Марія завела собі залицяльника, залицяльник подарував Марії кавника, в суботу Марія зі своїм залицяльником підуть до «Аполлона», Марія звертається до свого залицяльника на «ти» лише після роботи, а в крамниці називає його на «ви», адже крамниця належить йому...»), одне слово, аж коли я перетер кісточки Марії з її залицяльником, мені пощастило дати в своїй бідній голівонці сякий-такий лад, і я відчинив двері з молочно-білою шибкою.

Я вже й доти припускав, що вікна в цій комірчині нема, адже за горішньою, каламутно-прозорою частиною дверей ніколи не вгадувалося жодного промінчика денного світла. Так само, як і в своїй кімнатці, я мацнув рукою праворуч і знайшов вимикача. Для цієї комірчини, надто тісної, щоб її можна було назвати кімнатою, цілком вистачило сорокаватної лампочки. Половина моєї постаті ту ж мить опинилася в дзеркалі, і мені стало якось прикро. Однак Оскар не став уникати свого дзеркального, а тому навряд чи цікавого йому відображення, позаяк речі на туалетному столику перед дзеркалом, таким самим завширшки, як і саме дзеркало, відразу привернули мою увагу й примусили Оскара стати навшпиньки.

На білій емалі умивального тазика виднілися синювато-чорні латки. Полущена була й мармурова стільничка на туалетному столику, в яку тазик входив до свого верхнього краю. Лівий, відбитий ріжок мармурової стільнички лежав перед дзеркалом, демонструючи йому всі свої прожилки. Сліди пересохлого клею на відбитих краях свідчили про те, що ріжок хтось невміло намагався приклеїти. Мої руки каменяра засвербіли. Я згадав про саморобну Корнефову замазку, яка навіть найкрихкіший ланський мармур могла обернути на тривкі фасадні плити, що ними багаті різники обличковували свої крамниці.

Тепер, коли я, попрацювавши стільки з таким звичним для мене вапняком, забув про своє відображення, жахливо спотворене нікудишнім дзеркалом, мені пощастило визначити й запах, який здався Оскарові дивним, щойно він ступив до цієї комірчини.

Пахло оцтом. Згодом, та навіть ще кілька тижнів тому, той різкий запах я пояснював собі так: очевидно, напередодні сестра Доротея мила голову, а коли споліскувала, у воду хлюпнула трохи оцту. Щоправда, пляшки з оцтом на туалетному столику я не побачив. Не видно було оцту і в інших слоїках з наліпками, тож я почав запевняти себе, що сестрі Доротеї нема резону гріти воду на цайдлєрівській кухні, попередньо спитавши дозволу в Цайдлєра, а потім з такими незручностями мити голову в своїй комірчині, — адже у Марийській лікарні можна скористатися сучасною ванною кімнатою. Щоправда, може бути й так, що адміністрація чи старша сестра в лікарні взагалі забороняють персоналу використовувати певне санітарне обладнання для особистих потреб, і сестра Доротея змушена мити голову тут, в оцьому емальованому тазику, та ще й перед кривим дзеркалом. І хоч на туалетному столику пляшки з оцтом і не видно було, на прохолодному мармурі стояло чимало інших пляшечок та слоїків. Побачивши пачку вати й напівпорожню коробку з жіночими гігієнічними прокладками, Оскар тоді розгубився й не зміг дослідити, що було в тих слоїках. Та я й досі вважаю, що там були тільки косметичні засоби — звичайнісінькі креми, мазі тощо.

Гребінця сестра-жалібниця встромила в щітку для волосся. Щоб добути її зі щетини й з усіх боків роздивитись, довелося докласти трохи зусиль. І добре, що я на це зважився, бо тієї самої хвилини Оскар здійснив найбільше своє відкриття: коси в сестри-жалібниці були русяві, а може, попелясті; одначе робити висновки з вичесаних, мертвих волосин треба дуже обережно, тому з певністю можна було стверджувати лише одне: коси сестра Доротея мала світлі.

Підозріло великі жмутики між зубчиками гребінця свідчили про те, що коси в неї дуже сиплються. Причину цієї прикрої хвороби, яка, певна річ, завжди псує жінці настрій, я відразу побачив у сестринському очіпку, проте звинувачувати його не хотілось, адже без нього в пристойній лікарні однаково не обійтися.

Хоч який неприємний був для Оскара оцтовий запах, але те, що в сестри Доротеї випадають коси, не викликало в мене жодного іншого почуття, крім занепокоєння й любови, позначеної шляхетним співчуттям. І мені, чого й слід було сподіватися від мене й тодішнього мого стану, відразу спали на думку безліч засобів для відновлення волосся, які добре себе зарекомендували, і я сказав собі, що при першій же нагоді передам їх сестрі. Думками вже весь на тій зустрічі — Оскар уявляв її під теплим, безвітряним літнім небом, серед колихкого житнього поля, — я пооббирав на гребінці волосини, склав їх у жмутик, перев'язав ними ж таки, здмухнув трохи пилу й лупи і обережно поклав до окремого відділення в гаманці, яке перед цим поквапно спорожнив.

Сховавши гаманця зі здобиччю до куртки, я знов узяв із мармурової стільнички гребінця, якого Оскар лишив там, щоб зручніше було тримати гаманця. Я підніс гребінця до електричної лампочки без абажура й, коли проти світла він став прозорим, оглянув обидва ряди різних завтовшки зубчиків; два з тих, котрі були тонші, виламались, і я не стримався, щоб не провести нігтем лівого вказівного пальця по верхівках грубіших зубчиків. Бавлячись отак, я тішив Оскара виглядом кількох волосин на гребінці, які я не обібрав зумисне, щоб не викликати підозру, і які тепер спалахували в світлі.

Нарешті гребінець остаточно потонув у щітці. Я відійшов від туалетного столика, який давав мені надто однобоку інформацію. Дорогою до ліжка сестри-жалібниці я наштовхнувся на кухонний стілець, на якому висів ліфчик.

Обидві порожні форми тієї запраної на краях і вилинялої частини жіночої білизни Оскар не мав заповнити нічим, окрім власних кулаків. Але вони не заповнювали, ні, вони тикалися-микалися там, мов чужі, нещасні, надто тверді, надто знервовані у тих двох мисочках, з яких я що Божого дня залюбки сьорбав би хоч і ложкою, не знаючи навіть, який там харч, припускаючи навіть, що від нього може потягти на блювоту — адже будь-яка каша може викликати блювоту, а потім знов видасться солодкою, аж надто солодкою, такою солодкою, що позив до блювоти входить у смак і піддає справне кохання випробуванню.

На думку мені спав доктор Вернер, і я забрав кулаки з ліфчика. Доктор Вернер одразу забувся, і я зміг ступити до ліжка сестри Доротеї. О, це ліжко сестри-жалібниці! Скільки разів воно поставало в уяві Оскара, а виявилось — таке саме огидне одоробло, як і те, що бере в свою буру раму мій сон, а часом і моє безсоння. Я побажав би сестрі Доротеї покрите білим лаком залізне ліжко з мідними кульками й легесенькими ґратками збоку, а не оцю незграбну, бездушну розкаряку. Застигло, з важкою головою, не здатний на жодні почуття, навіть на ревнощі, я трохи постояв перед тим вівтарем сновидінь, перина якого була, мабуть, із Граніту, а тоді відвернувся, щоб не бачити того гнітючого видовища. Оскар ніколи навіть уявити собі не міг сестру Доротею і її сон у цьому осоружному склепі.

Я вже повертався до туалетного столика — мабуть, мною керував намір нарешті повідкривати оті підозрілі слоїки з мазями, — коли це шафа звеліла мені звернути увагу й на неї, на її розміри, сказати, що на колір вона чорно-бура, провести поглядом по карнизах і кінець кінцем відчинити її — адже кожна шафа хоче, щоб її відчиняли.

Зігнутого цвяха, що замість замка тримав дверцята, я повернув униз, і ту ж мить дерев'яні стулки, навіть без моєї допомоги, зітхнувши, розійшлися й відкрили переді мною таку перспективу, що довелося ступити кілька кроків назад, щоб можна було, згорнувши на грудях руки, спокійно все роздивитися. Тут Оскар уже не хотів розмінюватися на дрібниці, як перед туалетним столиком, не хотів, обтяжений пересудами, виносити присуд, як учинив із ліжком; він хотів постати перед шафою новим і свіжим, як першого дня після створення світу, бо й шафа зустріла його з розпростертими обіймами.

І все ж таки Оскар, цей невиправний естет, навіть тут не зміг стриматися від критики: знайшовся ж бо якийсь варвар, що повідпилював у шафи ніжки й, не дорізавши дерево до кінця, поквапно повідривав його з м'ясом, а потім просто днищем поставив спотворену шафу на підлогу.

Усередині в шафі панував бездоганний лад. Праворуч, у трьох глибоких шухлядах, лежала стосиками спідня білизна й блузки. Серед білих і рожевих виднілися блакитні, вочевидь такі, що не линяють. Біля шухляд з білизною, на внутрішньому боці правої стулки, висіли дві зв'язані між собою цератові сумки в червоні й зелені кратки з панчохами: вгорі — церовані, внизу — ті, що пустили петлі. Проти панчіх, які Марії дарував її шеф-залицяльник і які вона носила, ці, що були в цератових сумках, видалися мені якщо не грубішими, то принаймні цупкішими й міцнішими. Ліворуч у просторому відділенні шафи висіли на плічках, матово полискуючи, накрохмалені сестринські халати. Над ними, на полиці для капелюшків, стояли рядочком, ніби боячись грубого доторку, трепетні, чарівні в своїй простоті сестринські очіпки. На цивільний одяг, що висів ліворуч від шухляд з білизною, я лише кинув короткий погляд. Недбалий і дешевенький добір тільки зміцнив мою глибоко зачаєну надію: цій частині свого гардероба сестра Доротея приділяє уваги небагато. Ось і три чи чотири капелюшки — вони нагадували каструлі й були недбало почеплені поряд з очіпками, один поверх одного, через що оті безглузді букетики штучних квітів на них м'ялися, — загалом нагадували радше невдалий торт. На полиці для капелюшків стояло також із десяток, не більше, книжок із строкатими корінцями, зіпершись на коробку з-під взуття, наповнену рештками клубочків із вовняними нитками.

Оскар схилив голову набік і, щоб прочитати назви книжок, ступив ближче. Поблажливо всміхнувшись, я знов поставив голову рівно: сестра Доротея, ця добра душа, читала детективні романи. Одначе годі про цивільну половину шафи. Підійшовши до неї ближче задля книжки, я й не думав сходити з цього зручного місця, ба більше, я нахилився й пірнув у шафу з головою, і вже не опирався чимдалі глибшому бажанню стати тут за свого, стати вмістом шафи, якій сестра Доротея довіряла чималу частину свого зовнішнього вигляду.

Мені навіть не довелося відсовувати вбік практичні спортивні черевички на низенькому підборі, що, начищені до блиску, стояли на дні й чекали на вихід. Унизу в шафі все — наче зумисне, наче аж припрошуючи — стояло так, що посередині лишалося достатньо місця для того, щоб Оскар міг спокійно сісти навпочіпки, підібгати коліна й, навіть не мнучи одягу, знайти собі тут притулок. Отож я й ступив до шафи, сповнений великих сподівань.

Однак оговтався я не відразу. Оскарові ввижалося, ніби речі в комірчині, ба навіть лампочка за ним стежать. Щоб сидіти в шафі було затишніше, я спробував причинити дверцята. Зробити це виявилося нелегко, бо засувки в полозках розхиталися, вгорі зяяла щілина, й у шафу падало світло, хоч і не так багато, щоб мені заважати. А ось запах тут відчувався ще дужче. Задавнений, чистий, тільки пахло вже не оцтом, а ненастирливо пахло засобом проти молі. Пахло приємно.

Що робив Оскар у тій шафі? Він прихилився чолом до робочого вбрання сестри Доротеї, яке висіло поруч, — до халатика із зав'язками ззаду й високим, під горло, комірцем, і переді мною ту ж мить відкрилися всі періоди життя сестри-жалібниці. Наступної миті моя права рука, шукаючи, мабуть, опертя, відкинулася назад, повз сукні, заплуталась, опертя не знайшла, схопилася за щось гладеньке, поступливе, нарешті знайшла, ще не випускаючи того гладенького, опорну планку й ковзнула по ще одній планці, поперечній; горизонтально прибита до задньої стінки в шафі, вона давала опертя й мені, й самій стінці. Тим часом рука Оскара знов опинилася праворуч від мене, і він уже майже вгамувався, але цієї миті я показав сам собі те, за що схопився був у себе за спиною.

І я побачив чорного лакованого пасочка, і не просто пасочка, бо в тій шафі було так сіро, що й лакований пасочок обертався чимось більшим, ніж пасочок. Це могло бути й щось інше, таке саме гладеньке й довге, яке я, завжди трирічний барабанщик, бачив на молу в Нойфарвасері: бідолашна моя матуся в ультрамариновому весняному плащі з малиновими вилогами, Мацерат у двобортному приталеному пальті із замшевим коміром, Ян Бронський — з оксамитовим коміром, на Оскаровій матроській безкозирці — стрічка з золотистим гаптованим написом «КЙВ Зайдліц», і все це була одна компанія, а приталене пальто й оксамитовий комір вистрибували переді мною й матусею — на своїх високих підборах вона взагалі не могла стрибати, — перескакували з каменя на камінь, і так аж до навігаційного знаку, під яким сидів рибалка зі шворкою для білизни й мішком з-під картоплі, наповненим сіллю й ворушінням. І ми, побачивши того мішка й білизняну шворку, поцікавилися, чого це чоловік сидить під навігаційним знаком і вудить рибу на шворку, але той незнайомець із Нойфарвасера, чи з Брьозена, чи ще звідкись тільки засміявся й виплюнув у воду густий бурий клубок, який ще довго погойдувався на одному місці попід молом, поки його підхопила чайка, бо чайка хапає все, це вам не розпещена голубка, тим більше не сестра-жалібниця; непогано було б зібрати докупи всіх, хто вдягнений у біле, й запроторити їх до цієї шафи, і те саме можна сказати й про тих, хто вдягнений у чорне, бо тоді я ще не боявся Чорної кухарки, я безстрашно сидів собі в шафі й водночас не сидів у шафі, а так само безстрашно стояв у безвітряну погоду на молу в Нойфарвасері, тут тримав у руці лакованого пасочка, там — щось інше, яке було теж чорне й слизьке, але не пасочок, і шукав, позаяк сидів у шафі, порівняння, бо в шафах завжди тягне порівнювати, отож я назвав на ім'я Чорну кухарку, але тоді це ще не проникло мені в саму душу, в білому я тямив багато краще, я навряд чи відрізнив би чайку від сестри Доротеї, однак відганяв від себе голубів та іншу таку погань, тим більше, що була ж не Трійця, а Страсна п'ятниця, коли ми поїхали до Брьозена, а тоді спустилися на мол, та й голуби не літали над навігаційним знаком, під яким сидів з білизняною шворкою чолов'яга з Нойфарвасера, сидів і спльовував у воду. А коли той чолов'яга з Брьозена почав вибирати шворку, і показався її кінець, і ми побачили, чому так важко було витягувати її з гнилої мотлауської води, коли бідолашна моя матуся поклала руку Янові Бронському на плече й на його оксамитовий комір, бо зробилася на виду жовта, як смерть, бо хотіла піти геть, а натомість мусила дивитись, як той чолов’яга кинув на каміння конячу голову, як дрібніші й зеленуваті, кольору морської води, вугрі повипадали з гриви, а більших і темніших він видавлював з падлини сам, так наче витягував цвяхи, а тоді хтось узяв та й розпоров пуховика, я хочу сказати, налетіли чайки й почали накидатися, бо чайки, коли їх три чи ще більше, завиграшки впораються з невеликим вугром, а ось із чималими вугрищами їм доводиться, звісно, вже скрутніше. Та ось той чолов'яга розчепірив своєму вороному пащу, вставив йому в зуби дерев'ного оцупка, і кінь знову засміявся, а чолов'яга стромив йому в пащу свою волохату руку, щось ухопив, щось перехопив, як оце я в шафі щось ухопив і перехопив, і дістав, як оце я лакованого пасочка, але ж він — одразу двох, і підкинув їх у повітря, й жбурнув на каміння, тим часом як моя бідолашна матуся виблювала все, що снідала: каву, білок, жовток, трішки повидла, пережований білий хліб — такий багатий сніданок, що чайки враз шугонули навкіс, спустилися поверхом нижче, заходили, широко розставивши крила, на посадку, а про кигикання вже й не кажу, і що в чайок злі очі, теж усі знають, і прогнати їх годі було й думати, а Ян Бронський не зробив би цього й поготів, бо він і сам боявся чайок і позатуляв обіруч свої круглі сині очі, барабана мого чайки теж не слухались, а знай глитали й глитали, тоді як я від гніву й захвату підібрав на своїй бляшанці якийсь новий ритм, тільки ж моїй бідолашній матусі до всього цього було байдуже, вона мала свій клопіт і все давилася й давилася, але з неї вже нічого не виходило, бо не так уже й багато матуся з'їла за сніданком, адже вона хотіла бути стрункою, тим-то два рази на тиждень ходила до жіночого клубу, проте їй це майже не допомагало, бо вона потай усе ж таки їла й завше придумувала собі якесь виправдання, як ото чолов'яга з Нойфарвасера, всупереч усім теоріям, на завершення, коли ми там уже гадали, що більше нічого не буде, дістав із кінського вуха ще одного вугра. Вугор був увесь у якійсь білій каші, бо порпався в конячому мозку. Але ним розмахували доти, доки вся каша з нього відпала, й вугор показав, який він лискучий, і заблищав, мов лакований пасочок, бо що я, власне, хочу цим сказати: ось таким самісіньким лакованим пасочком підперізувалася сестра Доротея, коли була не на роботі й не носила брошки з червоним хрестом.

А ми тоді пішли додому, хоч Мацерат і хотів побути там іще, бо до гавані саме входив, женучи хвилі, фін — тонн десь так на тисячу вісімсот. А конячу голову той чолов'яга покинув на молу. І вороний відразу став білим і закричав. Тільки закричав не так, як кричать коні, а скоріше так, як кричить хмара, коли вона біла і з галасом, ненажерливо обліплює конячу голову. Тоді це було загалом приємно, тому що конячої голови вже не стало видно, хоч усі й розуміли, що криється за тим божевіллям. До того ж фін відвертав нашу увагу, він брав на борт дерево й був іржавий, як ота залізна огорожа на кладовищі в Заспе. Проте моя бідолашна матуся не озиралася ні на фіна, ні на чайок. З неї було досить. І коли доти вона вряди-годи не лише грала на нашому піаніно «Чаєчко маленька, на Гельґоланд полети», а й наспівувала, то тепер цю пісеньку вона вже ніколи не виконувала, вона взагалі більш нічого не співала, і спершу відмовилася їсти рибу, а тоді одного дня раптом почала їсти, та так багато, та таку жирну, поки їй просто вже не було куди їсти, тобто вона більш не хотіла, була сита, і не лише вуграми, а й самим життям, а надто чоловіками, а може, й Оскаром, принаймні матуся, якій доти не сила було ні від чого відмовитися, несподівано стала невибагливою, стриманою й дала поховати себе на кладовищі в Брентау. Але я, мабуть, удався в неї, бо, з одного боку, ні від чого не хочу відмовлятися, а з другого — можу обійтися без будь-чого; ось тільки без вуджених вугрів, хоч вони й скажено дорогі, жити не можу. Це стосувалося й сестри Доротеї, якої я навіть ніколи не бачив; її лакований пасочок не дуже мені й сподобався, і все ж я не міг відвести від нього погляду, він не йшов мені з думки, він навіть почав множитись, бо вільною рукою я розстебнув ґудзики на штанях і зробив це задля того, щоб знов уявити собі сестру-жалібницю, образ якої через десятки лискучих вугрів та фіна, що саме входив у гавань, уже втрачав свої чіткі обриси.

Помалу Оскарові, який знов і знов опинявся на тому молу, таки пощастило за допомогою чайок повернутися до світу сестри Доротеї, принаймні до тієї половини шафи, де був її робочий одяг — був хоч і без неї, та все ж привабливий. І коли я нарешті побачив її цілком виразно й навіть розгледів, як мені здалося, окремі риси її обличчя, засувки випали з розбитих петель: дверцята, різко рипнувши, розчахнулися, потік світла мало не збив мене з пантелику, й Оскар ледве встиг похопитися, щоб не забризкати халатика із зав'язками ззаду, що висів поруч.

Тільки щоб зробити належний перехід, а також грайливо завершити своє перебування в шафі, яке, всупереч сподіванням, мене стомило, я сяк-так пробарабанив — чого не робив уже багато років — кілька грайливих тактів на сухій задній стінці, потім виліз із шафи, іще раз перевірив, чи там чистенько, — дорікнути собі я справді ні в чому не міг, навіть лакований пасочок не втратив свого лиску, а втім, ні, кілька тьмяних плям все ж таки довелося стерти, та ще й похукати на них, поки пасок знов почав нагадувати вугрів, яких, коли я ще був маленьким хлопчиком, ловили на молу в Нойфарвасері.

Я, Оскар, пішов з комірчини сестри Доротеї, але перед тим ще позбавив струму сорокаватну лампочку, яка весь час, поки я там був, стежила за мною.

Клеп

І ось я стояв у коридорі зі жмутиком світло-русявого волосся в гаманці, хвилю намагався відчути той жмутик крізь шкіру, підкладку піджака, камізельку, сорочку й спідню сорочку, але був надто зморений і надто задоволений, хоч задоволений якось дивно й похмуро, щоб побачити в здобичі, яку оце виніс із комірчини, щось більше, ніж просто вичесане волосся.

Аж тепер Оскар зізнався собі, що шукав там скарби зовсім інші. «Адже в комірчині сестри Доротеї я хотів довести собі, що там можна знайти сліди отого доктора Вернера, хай навіть то був би лише один із уже знайомих мені конвертів. Але я нічого не знайшов. Ані конверта, ані, тим більше, листа». Оскар визнає, що брав із полиці для капелюшків одного по одному детективні романи сестри Доротеї, розгортав їх, шукав посвят чи закладок, а крім того, я сподівався знайти бодай якийсь знімок, адже більшість лікарів із Марийської лікарні Оскар якщо й не на ім'я, то принаймні з вигляду знав. Однак жодного знімка доктора Вернера не трапилося.

Той, схоже, ніколи не бував у кімнаті сестри Доротеї, а якщо коли-небудь туди й зазирав, то лишити після себе слідів йому не пощастило. Тож Оскар мав усі підстави радіти. Хіба ж я не мав численних переваг перед доктором Вернером? Хіба те, що жодних його слідів не виявлено, однозначно не доводить: стосунки між лікарем і сестрою Доротеєю обмежуються стінами лікарні, тобто це стосунки службові, а якщо й не службові, то в кожному разі однобічні?

Але Оскарові ревнощі вимагали мотиву. Це правда, навіть невеличке підтвердження того, що доктор Вернер навідувався до цієї комірчини, мене боляче вразило б, і все ж я дістав би від нього неабияке задоволення — задоволення, яке годі й порівняти з незначним і скороминущим наслідком мого перебування в шафі.

Уже й не пригадую, як я повернувся до своєї кімнатки, пам'ятаю лише, що в другому кінці коридору, за дверима такого собі пана Мюнцера, почулося якесь неприродне покашлювання, розраховане на те, щоб привернути увагу. Але що мені до того пана Мюнцера? Чи Оскарові мало іншої Цандлєрової мешканки? Невже в особі того Мюнцера — ще хтозна, що за цим прізвищем криється! — я маю взяти на свою голову ще один клопіт? Отож Оскар пустив те настирливе покашлювання повз вуха, чи, правильніше сказати, я просто не втямив, чого від мене хочуть, і аж у себе в кімнатці дібрав, що той невідомий і байдужий мені пан Мюнцер покашлював для того, щоб заманити мене, Оскара, до себе в кімнату.

Скажу відверто: я таки довгенько шкодував, що не відреагував тоді на його покашлювання, бо у себе в кімнатці мені стало так нестерпно тісно й так нестерпно просторо, що будь-яка розмова, навіть обтяжлива й вимушена балачка з отим кашлюком Мюнцером, була б для мене справжнім щастям. Одначе мені забракло духу хоч і пізно, але й собі провокаційно покашляти в коридорі й так увійти в контакт із чоловіком за дверима в другому кінці коридору; натомість я безвольно здався на волю упертій кутастій табуретці у себе в кімнатці, відчув, як завжди, коли на щось сідаю, неспокій у крові, схопив з ліжка якийсь медичний довідник, упустив на підлогу те дороге бульварне чтиво, яке придбав за гроші, зароблені гіркою працею натурника, через що в книжці зім'ялися сторінки й позагиналися ріжки, дістав зі столу барабана — подарунка від Розкольникова, потримав його, але так і не спромігся ні взятися за палички, ні вдаритись у сльози, які впали б на лакований білий кружок і дали б мені бодай неритмічну полегкість.

Тепер можна було б розпочати трактат про втрачену цнотливість, можна було б поставити цього барабанщика Оскара, навік трирічного Оскара поруч із Оскаром горбатим, позбавленим голосу, сліз і барабана. Але ж це не відповідало б правді, адже Оскар, ще як був Оскаром-барабанщиком, цнотливість утрачав багато разів, потім набував її наново чи давав їй відрости, бо цнотливість можна порівняти з буйним бур'яном, — пригадайте всіх отих цнотливих бабусь, що колись усі були паскудними, злостивими немовлятами; ні, не грагадання у цнотливий — не цнотливий змусила Оскара підхопитися з кухонної табуретки, а радше вже кохання до сестри Доротеї звеліло мені покласти небарабаненого барабана на місце, вийти з кімнатки, коридору, цайдлєрівського помешкання й вирушити до Академії мистецтв, хоч професор Кухен сказав мені прийти аж надвечір.

Коли Оскар, нетвердо ступаючи, вийшов зі своєї кімнатки до коридору і неквапно й гучно відчинив вхідні двері, я на мить ще прислухався до кімнати пана Мюнцера. Той не покашлював, і я — присоромлений, обурений, задоволений і голодний, знудьгований і спраглий до життя, то всміхаючись, то ладен заплакати — вийшов з помешкання, а відтак і з будинку на Юліхерштрасе.

За кілька днів по тому я почав здійснювати план, який виношував уже давно, а те, що його доводилося стільки відкладати, виявилося чудовим способом продумати кожнісіньку деталь. Того дня я до самого полудня роботи не мав. Аж о третій Оскар з Улою мали позувати багатому на ідеї художникові Розкольникову, я — Одіссеєм, який, повернувшися додому, привозить своїй Пенелопі на гостинець горба. Марно я намагався відмовити художника від цієї ідеї. У той час він саме успішно визискував давногрецьких богів і напівбогів. Ула непогано орієнтувалася в міфології, тож я здався й дозволив малювати себе Вулканом, Плутоном із Прозерпіною і нарешті, як того дня, горбатим Одіссеєм. Одначе зараз мені важливіше спинитися на описі того ранку. Через це Оскар не розповідатиме вам, який вигляд мала муза Ула в образі Пенелопи, а просто скаже: в цайдлєрівському помешканні панувала тиша. Їжачок зі своїми перукарськими машинками був десь у мандрах, сестрі Доротеї саме випала денна зміна, і вже о шостій вона пішла з дому, а пані Цайдлєр ще лежала в ліжку, коли відразу по восьмій принесли пошту.

Я відразу все переглянув, для себе нічого не знайшов (від Марії останній лист був лише два дні тому), зате вже з першого погляду виявив конверта, якого вкинули в самому місті, а на конверті — рука, поза всяким сумнівом, доктора Вернера.

Спершу я відклав того листа до решти кореспонденції на ім'я Цайдлєрів і пана Мюнцера, повернувся до себе в кімнатку й дочекався, поки Цайдлєрка вийшла в коридор, віднесла листа Мюнцерові, тоді рушила на кухню й нарешті зникла в своїй спальні, а хвилин через десять, не більше, поспішила з помешкання й будинку, бо о дев'ятій починався її робочий день у конторі в Манесмана.

Про всяк випадок Оскар зачекав іще трохи, потім зумисне неквапно вдягся, почистив — з вигляду спокійно — нігті й аж тоді почав діяти. Я вийшов на кухню, поставив на велику горілку триконфоркової газової плити пів алюмінієвої каструлі води, спершу відкрутив газ на повну потужність, потім, коли вода запарувала, зробив якомога менше полум'я, далі, старанно приховуючи свої наміри й намагаючись бути послідовним у своїх діях, двома кроками опинився біля комірчини сестри Доротеї, схопив листа, що його Цайдлєрка наполовину підсунула під двері з молочнобілою шибкою, ту ж мить повернувся на кухню і обережно тримав конверта зворотним боком над парою доти, доки зміг розпечатати його, не надірвавши. Та перше ніж Оскар зважився піднести листа доктора Вернера до каструлі, газ він, певна річ, вимкнув.

Лікареве послання я читав не в кухні, а лежачи у себе в ліжку. Спершу я навіть розчарувався, бо ні звертання, ні завершальна пуста фраза нічого не казали про взаємини між лікарем і сестрою-жалібницею.

«Люба фройляйн Доротея!» — починався лист, а в кінці стояло: «Відданий вам Еріх Вернер».

Та й у всьому листі не трапилося жодного вочевидь ніжного слова. Вернер шкодував, що напередодні не зміг побалакати із сестрою Доротеею, хоч і зустрів її мимохідь перед входом до приватного чоловічого відділення. Однак сестра Доротея з причин, незрозумілих для доктора Вернера, відвернулася, коли побачила, що той розмовляє із сестрою Беатою, цебто Доротеїною подругою. І тепер доктор Вернер волів би поговорити із сестрою Доротеєю, адже його розмова із сестрою Беатою була суто ділова. Як вона, сестра Доротея, мабуть, і знає, він, мовляв, докладав і докладає зусиль до того, щоб зберігати відстань між собою і не зовсім стриманою сестрою Беатою. А те, що справа це нелегка, вона, Доротея, хто добре знає сестру Беату, має, мовляв, розуміти, адже сестра Беата нерідко надто відверто виставляє свої почуття напоказ, хоч він, Вернер, ніколи на них і не відповідає. Останнє речення в листі було таке: «Повірте, я всякчас відкритий для розмови з вами». Ці рядки були досить формальні, холодні, ба навіть гордовиті, та, зрештою, я все ж таки легко зірвав машкару з епістолярного стилю доктора Вернера й сприйняв листа як те, чим він і мав бути: палке освідчення в коханні.

Я машинально сховав листа до конверта, забувши про будь-яку обережність, по смужечці з клеєм, яку колись послинив своїм язиком, мабуть, доктор Вернер, я тепер провів Оскаровим язиком і зайшовся сміхом, а тоді, все ще сміючись, почав ляскати себе долонею то по лобі, то по потилиці, поки мені зрештою пощастило відірвати праву руку від Оскарового лоба, покласти її на клямку, відчинити двері, вийти в коридор і наполовину підсунути листа доктора Вернера під двері, які своїм пофарбованим у сіре диктом та молочно-білою шибкою зачиняли від мене добре відомий мені покій сестри Доротеї.

Я ще сидів навпочіпки, притримував одним чи, може, й двома пальцями листа, коли це з кімнати в другому кінці коридору долинув голос пана Мюнцера. Я зрозумів кожне його слово, бо він гукав неквапно, так, мовби хотів, щоб я встигав занотовувати:

— Ох, добродію любий, чи не принесли б ви мені трохи водички?

Я випростався, подумавши, що Мюнцер, мабуть, занедужав, але відразу й здогадався, що той чоловік за дверима зовсім не хворий, просто Оскар намагається переконати себе, нібито він хворий, щоб мати привід принести йому води, адже звичайні, нічим не вмотивовані вигуки нізащо не заманили б мене до кімнати геть чужої мені людини.

Спершу я хотів був понести йому ту саму, ще тепленьку воду в алюмінієвій каструлі, над якою я розпечатував лікаревого листа. Потім я все ж таки вилив ту воду в раковину, набрав у каструлю свіжої й поніс її до тих дверей, за якими мешкав пан Мюнцер, голос якого просив мене й воду чи, може, лише воду.

Оскар постукав, увійшов і відразу наштовхнувся на отой такий властивий Клепові запах. Якщо я назву ті випари кислуватими, то приховаю їхню так само яскраво виражену солодкувату субстанцію. Наприклад, дух навколо Клепа не мав нічого спільного з оцтовим запахом у комірчині сестри-жалібниці Доротеї. Сказати «кисло-солодкий» було б теж помилкою, бо той пан Мюнцер, або Клеп, як я називаю його тепер, гладкий і ледачий, хоч неповоротким його й не назвеш, дуже пітливий, забобонний, немитий, а проте не занедбаний, флейтист і джазовий кларнетист, що ніяк не може померти, мав і досі має запах трупа, який не годен кинути курити сигарети, смоктати м'ятні льодяники й дихати на всіх часником. Так пахло від нього вже тоді, так пахне й нині, так він дише, коли, огорнений духом життєлюбства й тлінности, накидається на мене в дні відвідин, щоб потім, після тривалого й церемонного прощання, яке обіцяє неодмінне повернення, змусити Бруно відразу порозчиняти навстіж усі вікна й двері і зробити протяг.

Тепер у ліжку лежить Оскар. А тоді, в Цайдлєровому помешканні, на жалюгідних рештках постелі я застав Клепа. Він зотлівав у чудовому настрої, а поряд, щоб можна було дотягтися рукою, була старомодна спиртівка в яскраво вираженому бароковому стилі, слоїки з оливковою олією, добрий десяток пакунків зі спагеті, томатна паста в тюбиках, волога й грудкувата сіль на старій газеті і стояв цілий ящик пляшкового пива — як згодом з'ясувалося, теплого. У порожні пляшки мешканець постелі навлежачки мочився, потім, як за годинку сказав мені по секрету сам, затикав корками ті здебільшого повні-повнісінькі зеленуваті посудини, що своєю місткістю відповідали його потребам, і відставляв їх набік, ретельно відділяючи від пивних у ще буквальному розумінні цього слова, щоб потім, коли потягне на пиво, не ризикувати переплутати одні пляшки з другими. Щоправда, в кімнаті стояв кран, і Клеп, якби трохи поворушив мізками, міг би мочитися в раковину, та він був надто ледачий чи, краще сказати, надто заважав сам собі вставати, тож йому важко було навіть вилізти з постелі, пролежаної завдяки таким зусиллям, і принести собі води в каструлі з-під спагеті.

Позаяк Клеп, він-таки й пан Мюнцер, варив свої макаронні вироби незмінно в тій самій воді, тобто беріг, як ока в голові, оту багато разів злиту юшку, що з кожним разом робилася чимдалі густішою, йому нерідко щастило, коли він користався запасом порожніх пляшок з-під пива, по чотири дні, а то й довше лишатися в горизонтальному положенні, яке було найбільш придатне для ліжка. Скрута наставала тоді, коли бурда з-під спагеті википала й оберталася на пересолену липку грудку. Щоправда, в такому разі Клеп міг би й поголодувати, але на той час він іще не мав для цього ідеологічних передумов, до того ж його аскетизм від самого початку був обмежений чотирма-п’ятьма днями, а то пані Цайдлєр, яка приносила йому пошту, або просто більша каструля на спагеті й припаси води, що відповідали б резерву макаронних виробів, забезпечили б йому ще більшу незалежність від довколишнього середовища.

Під той час, коли Оскар порушив таємницю листування, Клеп тішився своєю незалежністю в ліжку цілих п'ять днів; рештками води від спагеті вже давно можна було клеїти плакати на афішні тумби. Та ось він почув у коридорі мої нерішучі кроки, присвячені сестрі Доротеї та її листам. Збагнувши, що на підкреслено вимогливі напади кашлю Оскар не реагує, він надумав того дня, коли я прочитав стримано палкого любовного листа від доктора Вернера, скористатися своїм голосом.

— Ох, добродію любий, чи не принесли б ви мені трохи водички?

І я взяв каструльку, вилив з неї ще теплу воду, відкрутив крана, зачекав, поки каструлька наповнилася до половини, а тоді долив ще, зовсім небагато, й приніс ту свіжу воду йому — став отим любим добродієм, за якого він мене мав, і нарешті відрекомендувався, назвавшись Мацератом, каменярем і гравером.

Клеп, так само поштиво, звівся на кілька градусів у ліжку й відрекомендувався Еґоном Мюнцером, джазистом, але попросив називати його Клепом, бо Мюнцером звуть, мовляв, уже його батька. Я добре зрозумів його прохання, адже й сам більше любив називатися Коляйчеком або просто Оскаром, прізвище Мацерат носив лише з покори, а називати себе Оскаром Бронським зважувався дуже рідко. Отож мені було зовсім не важко казати на цього гладкого молодика, що лежав переді мною, — я дав би йому років тридцять, хоч насправді він був іще молодший, — коротко й просто: Клеп. Сам він звертався до мене на ім'я Оскар, бо вимовляти «Коляйчек» йому було надто клопітно.

Ми розбалакались, але наприпочатку триматися невимушено обом було важкувато. Теревенили про се, про те, однак тем торкалися дуже простеньких. Я поцікавився, чи не вважає він, що наша доля — невідворотна. Він вважав, що вона таки невідворотна. Чи гадає він, спитав я далі, що всі люди мають помирати. Остаточна смерть усіх людей у нього теж не викликала сумніву, не певний він був тільки одного: чи всі люди мали народитися. Про себе Клеп відгукувався як про «випадкову появу на світ», і Оскар знову відчув свою спорідненість із ним. Вірили ми обидва і в небеса, але він, промовивши слово «небеса», зайшовся брудним смішком і почухався під ковдрою: напрошувалася думка, що пан Клеп уже за життя замишляв усілякі непристойності, які мав намір робити на небесах. Коли ми завели мову про політику, він страшенно розпалився, перелічив мені понад триста князівських домів у Німеччині, яким ладен був негайно повернути їхню гідність, корону й владу. А ось місцевість, прилеглу до Гановера, Клеп хотів передати британській імперії. А коли я запитав, яка доля чекає колись вільне місто Данциг, він, на жаль, не знав, де воно, одначе, не дуже цим переймаючись, запропонував на князя в цьому, на жаль, невідомому йому містечку такого собі графа Берґського, досить прямого нащадка, як запевнив Клеп, Яна Велема. І нарешті — ми саме намагалися дати визначення поняттю «істина» й навіть досягли в цьому певного успіху — завдяки кільком майстерно поставленим додатковим запитанням я з'ясував, що пан Клеп сплачує Цайдлєрові комірне ось уже три роки. Обидва ми висловили жаль із приводу того, що не познайомилися раніше. Я звинуватив у всьому їжачка, який не розповів мені про чоловіка, прикутого до ліжка, як, до речі, не спало йому на думку й сказати про сестру-жалібницю більше, ніж таке ось скупе зауваження: за дверима з молочно-білою шибкою мешкає, мовляв, сестра-жалібниця.

Оскарові не хотілось отак відразу обтяжувати пана Мюнцера, чи то пак Клепа, власним клопотом, отож я не став розпитувати його про сестру-жалібницю, а спершу висловив занепокоєння з приводу його здоров'я.

— А до речі, щодо здоров'я, — вкинув я. — Ви що, погано почуваєтесь?

Клеп звівся ще на кілька градусів, та, збагнувши, що втриматися рівно йому однаково не пощастить, знову впав горілиць на постіль і пояснив, що лежить, власне, для того, щоб з'ясувати, як почувається — добре, так собі чи погано. За кілька тижнів він, мовляв, сподівається дійти висновку, що почувається так собі.

А тоді сталося те, чого я так побоювався й чого сподівавсь уникнути, провадячи цю довгу й плутану розмову.

— Ох, любий мій добродію, поїжте зі мною трохи спагеті!

Отож ми заходилися їсти спагеті, зварені у воді, яку я приніс. Я не зважився попросити в нього оту липку каструлю, щоб добряче почистити її в раковині. Перекинувшись на бік, Клеп варив мовчки, рухи його були впевнені, як у сновиди. Воду він обережно злив до чималої консервної бляшанки, потім, майже не повертаючись ні в один, ні в другий бік, сягнув рукою під ліжко, дістав звідки масну, вкриту присохлими рештками томатної пасти тарілку, на мить, здавалося, завагався, тоді запустив руку під ліжко ще раз, вигріб на білий світ зіжмакану стару газету, витер нею тарілку, кинув папір знову під ліжко, похукав на заяложену тарілку, так наче хотів здмухати з неї останню порошинку, потім майже вишуканим рухом подав мені цю найогиднішу з огидних тарілок і запропонував Оскарові без зайвих церемоній призволятися.

Але я хотів, щоб першим узяв собі він, і закликав його починати. Тицьнувши мені в руки бридке начиння, що липло до пальців, Клеп столовою ложкою й виделкою вивалив на мою тарілку добру половину спагеті, елегантним рухом вичавив на те макаронне плетиво довгого черв'яка томатної пасти, викладаючи з неї узори, зверху щедро полив олією зі слоїка, те саме проробив у своїй каструлі, потрусив обидві порції перцем, розмішав свою й очима запропонував мені зробити те саме і з моєю.

— Ох, добродію любий, даруйте вже, що в цій оселі нема тертого пармезану. Але я вам однаково бажаю смачного! Нехай Бог благословить!

Оскар і досі не може збагнути, як він тоді змусив себе їсти тієї ложкою й виделкою. Одначе страва мені, хоч як дивно, припала до смаку. Ба більше, відтоді ті Клепові спагеті стали в мене кулінарним мірилом, яке я прикладав до всього, що ставили переді мною на столі.

Налягаючи на спагеті, я неквапом, непомітно, однак детально роглядав кімнату цього лежня. Особливу увагу в ній привертала нічим не затулена кругла дірка для каміна в стіні під самісінькою стелею; я немовби на собі відчував її чорний подих. За двома вікнами надворі гуляв вітер. Принаймні складалося враження, ніби то саме його пориви час від часу виштовхують із камінної дірки до Клепової кімнати хмарки сажі, і вона рівномірно лягає на меблі, мовби справляючи похорон. Та позаяк із меблів тут було лише ліжко посеред кімнати та кілька згорнених у трубу й накритих обгортковим папером килимів — вочевидь цайдлєрівська власність, — то я з певністю міг стверджувати: у цій кімнаті не було нічого чорнішого, ніж колись біле простирадло, подушки під головою в Клепа й рушник, яким цей лежень накривав собі обличчя щоразу, коли вітер заганяв до кімнати хмарку сажі.

Обоє вікон у цій кімнаті на вигляд були такі самі, як і вікна в цайдлєрівській вітальні й спальні воднораз, що виходили на Юліхенштрасе чи, правильніше сказати, на зелено-сіру крону каштана, котрий затуляв собою фасад цього будинку з помешканнями на винайм. Тут була тільки одна художня оздоба: кольоровий портрет Єлизавети Англійської, вирізаний, очевидно, з якогось ілюстрованого журналу й пришпилений канцелярськими кнопками на стіні між вікнами. Під тією картинкою на гачку висіла волинка, і крізь шар сажі ще навіть прозирав шотландський узор на її тканині. Поки я розглядав кольоровий знімок, думаючи не так про саму Єлизавету та її Філіппа, як — і то багато більше — про сестру Доротею, що стала між Оскаром і доктором Вернером і, мабуть, каралась у відчаї, не знаючи, кого вибрати, Клеп пояснював мені, що він — вірний і палкий прихильник англійського королівського дому, тим-то колись навіть брав уроки гри на волинці в музикантів одного шотландського полку британської окупаційної армії, до того ж тим полком командувала, мовляв, сама Єлизавета, і він, Клеп, навіть бачив у тижневій кінохроніці, як вона в шотландській спідничці, від голови до п'ят вся картата, провадила огляд свого полку.

Дивно, але цієї хвилини в мені раптом прокинувся мій католицизм. Я висловив сумнів щодо того, чи Єлизавета взагалі щось петрає у грі на волинці, а потім зробив кілька зауважень щодо ганебного кінця католички Марії Стюарт; одне слово, Оскар дав Клепові зрозуміти, що вважає Єлизавету особою немузикальною.

Власне, я сподівався, що цей рояліст ось-ось вибухне гнівом. Одначе Клеп лише всміхнувся — мовляв, дарма, я знаю все краще — й зажадав від мене пояснень, які дали б йому підставу зробити висновок, чи годен я, маленький чоловік — саме так той гладун мене й обізвав, — чи годен я щось судити про музику.

Оскар довго й мовчки дивився на Клепа. Той звернувся до мене із закликом, навіть не здогадуючись, до чого саме мене закликає. Мене наче щось прострелило з голови в горб. Ніби настав день Страшного суду над усіма моїми барабанами — старими, понівеченими, побитими бляшаними барабаними. Тисячі бляшанок, які я викинув на брухт, і один-однісінький барабан, якого я поховав на кладовищі в Заспе, — всі вони повстали, постали наново, цілі й неушкоджені, щоб святкувати своє воскресіння, вони подали голос, сповнили собою мене всього, зігнали з краю ліжка, потягли (після того, як я вибачився перед Клепом і попросив його хвилинку зачекати) з кімнати, пронесли повз двері з молочно-білою шибкою, повз комірчину сестри Доротеї — на підлозі там з-під дверей ще трохи виглядав чотирикутник листа, — загнали мене до моєї кімнатки, випхали назустріч мені того барабана, якого подарував художник Розкольников, коли малював «Мадонну-49», і я схопив барабана, я крутнувся з тою бляшанкою й двома паличками в руках — чи мене щось крутнуло, — і вискочив з кімнатки, промчав повз ту кляту комірчину, ступив, немовби виживши після тривалих блукань, до Клепового макаронного царства, сів, не довго церемонячись, на край ліжка, поклав зручніше свій біло-червоний струмент, спершу помахав паличками в повітрі, не в змозі, либонь, угамуватися й дивлячись кудись повз враженого Клепа, потім торкнувся, мовби ненароком, однією паличкою бляхи — ох! — і бляха відповіла Оскарові, а той уже опустив услід за першою паличкою й другу, і я почав барабанити, барабанити по черзі, і спочатку був початок, метелик пробарабанив між лампочками годину мого народження, я пробарабанив сходи до підвалу з їхніми дев'ятнадцятьма східцями й моє падіння зі сходів, коли ми святкували мій третій, отой знаменитий день народження, розклад уроків у школі Песталоцці я відбарабанив від першого рядка до останнього, потім вибрався з барабаном на Ярусну вежу, посидів з барабаном під політичними трибунами, пробарабанив вугрів, чайок і вибивання килимів у Страсну п'ятницю, посидів, барабанячи, біля домовини бідолашної моєї матусі — домовини, що звужувалася до ніг, далі перейшов до порубцьованої спини Герберта Тручинського, а коли почав вибивати на своїй бляшанці оборону Польської пошти на Гевеліусплац, то ще здалеку вгледів якийсь рух у головах ліжка, де я сидів, краєм ока побачив, як Клеп випростався, дістав із-під подушки якусь кумедну дерев'яну флейту, приставив її до рота й видув звуки такі солодкі, такі неприродні, вони так гармоніювали з моїм барабаном, що мені пощастило повести його за собою далі, на кладовище в Заспе до Пришелепка Лео, і я, коли Пришелепко Лео відтанцював своє, в Клепа на очах, для нього й разом із ним дав спінитися шипучому порошку мого першого кохання, я навіть прихопив його з собою у джунглі пані Ліни Ґреф, дав навіть прогуркотіти великій, розрахованій на сімдесят п'ять кілограмів барабанній машині городника Ґрефа, взяв Клепа із собою до фронтового театру Бебри, дав гучно побарабанити на моїй блясі Ісусові, а Смаженого Осетра й решту трясунів зігнав барабанним дробом із трампліна вниз, — унизу там сиділа Люція, — але я дозволив мурашкам і росіянам заволодіти моїм барабаном, хоча вдруге й не повів Клепа на кладовище в Заспе, де кинув свого барабана в яму вслід за Мацератом, а повернувся до своєї великої теми, яка не має кінця-краю: кашубські картоплища, жовтнева мжичка над ними, у чотирьох своїх спідницях сидить моя бабця, і коли я почув, як із Клепової флейти сіє жовтнева мжичка, як та флейта під дощиком і чотирма бабиними спідницями відшукала мого діда, палія Йозефа Коляйчека, і як та сама флейта відсвяткувала й потвердила зачаття бідолашної моєї матусі, серце в Оскара мало не скам'яніло.

Ми грали багато годин поспіль. Присвятивши чимало варіацій темі дідової втечі плотами, ми, трохи виснажені, але й щасливі, завершили свій концерт виконаним у формі гімну натяком на те, що зниклий безвісти палій, можливо, чудом урятувався.

Ще не відлунали останні звуки, ще з флейтою біля губів Клеп підхопився зі свого пролежаного ліжка. За ним потягся трупний дух. Але він порозчахував вікна, заткнув старою газетою камінну дірку, пошматував кольоровий портрет Єлизавети Англійської, проголосив завершення роялістського періоду, пустив у раковину воду з крана, вмився — так, він умився, Клеп почав митися, він зважився все змити, і це було вже не вмивання — це було справжнє омовіння; і коли він, омитий, відійшов від раковини й гладкий, скрапуючи водою, голий, мало не лускаючи від чистоти, з огидним, звислим набік членом став переді мною, підняв мене, підняв на випростаних руках — адже Оскар важив і важить небагато, — коли з нього потім вихопився сміх, знайшов вихід і вдарив у стелю, — аж тоді я збагнув: воскрес не лише Оскарів барабан, воскресіння зійшло й на Клепа, і ми привітали один одного й поцілували один одного в щоки.

Ще того самого дня — надвечір ми вийшли в місто, пили пиво, їли кров'янку з цибулею — Клеп запропонував мені заснувати з ним джазовий оркестр. І хоч я попросив трохи часу на роздуми, Оскар уже ухвалив своє рішення покинути не лише роботу Гравера в каменяра Корнефа, а й позування на пару з музою Улою і стати ударником у джазоркестрі.

На кокосовій постілці

Так Оскар посприяв тому, що його товариш Клеп підвівся з ліжка. І хоч він, не тямлячи себе від радощів, вискочив зі своїх смердючих простирадел і навіть не побоявся води, одне слово, остаточно став тим чоловіком, що любить казати: «Гоп!» та «А нам — море по коліна!», тепер, коли лежня звати Оскаром, я зважуся стверджувати: Клеп хоче зі мною поквитатися, він хоче відбити в мене бажання від ліжка в цьому лікувально-опікунському інтернаті, як я колись відбив у нього бажання від ліжка в його макаронному царстві.

Один раз на тиждень я мушу терпіти його відвідини, вислуховувати його оптимістичні джазові тиради, його музично-комуністичні маніфести, позаяк він, колишній лежень і вірний рояліст, прихильник англійського королівського дому, став, щойно я забрав у нього ліжко і Єлизавету з волинкою, активним членом КПН, і це в нього — й досі нелегальне тобі, і він не забуває про нього, коли п’є пиво, поглинає кров’янку чи пояснює миршавим чоловічкам, котрі вивчають біля шинквасу наклейки на пляшках, що є спільного — яке щастя! — між джазоркестром, який має постійну роботу, й радянським колгоспом.

У наші дні в наляканого мрійника вибір невеликий. Зігнаний із пролежаного ліжка, Клеп пристав до партії, навіть до забороненої, що робило її ще привабливішою. Ще одна регілія, яку він міг вибрати, називалася джаз. А по-третє, він, хрещений протестант, міг би перемінити віру й стати католиком.

Треба віддати Клепові належне: шляхи до всіх віросповідань він лишив для себе відкритими. Обережність, його важка й лискуча плоть, а також гумор, що знаходить поживу в оплесках, — усе це підказало йому рецепт, за яким по-селянському хитренькі постулати вчення Маркса треба перемішати із джазовою імпровізацією. І якщо одного дня він зустріне якогось священика лівих поглядів, такого собі робітничого жерця, а в того, на додачу, виявиться ще й зібрання платівок із диксилендами, від того самого дня цей марксист, в якого джаз — мов та жуйка, щонеділі бігатиме на причастя й пахощі неоґотичного собору збагачуватиме випарами свого тіла.

А щоб того самого не сталося й зі мною, я не даю виманити себе з ліжка, хоч цей чоловік обіцяє мені золоті гори. Він подає до суду заяву за заявою, працює пліч-о-пліч з моїм адвокатом, наполягає, щоб справу переглянули, домагається, щоб Оскара виправдали, щоб його випустили на волю — годі гноїти нашого Оскара в цьому інтернаті! — і все тільки через те, що Клеп не хоче лишити мене в моєму ліжку.

А проте я не шкодую, що, винаймаючи в Цайдлєра кімнатку, поставив товариша на ноги, і він тепер не лише стоїть, а й топчеться, а часом навіть бігає. Якщо не брати до уваги отих гнітючих годин, які я, поринувши в роздуми, присвячував сестрі Доротеї, то життя в мене настало тоді цілком безтурботне.

— Слухай, Клепе! — ляснув я його по плечу. — А чи не організувати нам джазоркестру?

Він лагідно поплескав мене по горбу, якого любив майже так само, як і своє черево.

— Ми з Оскаром організовуємо джазоркестр! — оголосив Клеп на весь світ. — Бракує лише путящого гітариста — такого, щоб умів урізати й на банджо.

Насправді до барабана й флейти потрібен ще один інструмент, який веде мелодію. Непогано було б, звісно, придбати й контрабаса, навіть із боку суто зорового, одначе знайти контрабасиста вже тоді було не так просто, тож ми наполегливо шукали собі гітариста. Ми частенько ходили в кіно, по двічі на тиждень, як я вже й розповідав наприпочатку, фотографувалися й за пивом та кров'янкою з цибулею викидали з паспортними знімками всілякі коники. Клеп під той час надибав десь руду Ільзу, з дурної голови подарував їй свою фотокарточку й уже через це мусив на ній одружитись. А ось гітарист нам не траплявся, й квит.

Дюсельдорфське Старе місто з його невеличкими круглими шибками, випуклими посередині, з гірчицею на сирі, з пивним духом і нижньорайнським розгойдуванням за довгими столами я вже трохи знав завдяки Академії мистецтв, де працював натурником, одначе пізнати ці квартали по-справжньому мені судилося лише поруч із Клепом. Ми шукали гітариста поблизу церкви святого Ламберта, в усіх забігайлівках, а надто — на Ратінґерштрасе, в «Однорозі», бо на танцях там грав Бобі й іноді дозволяв нам виступити з флейтою і барабаном; Бобі розхвалював мою бляшанку, хоч і сам був чудовий ударник, щоправда, на правій руці в нього бракувало одного пальця.

Гітариста ми не знайшли і в «Однорозі», проте я там трохи набив руку, до того ж не втратив деяких навичок, набутих іще в часи фронтового театру, й невдовзі вже міг би стати непоганим ударником, якби на перешкоді мені час від часу не ставала сестра Доротея.

Половина з того, про що я думав-передумував, — про неї. Та з цим ще можна було б якось миритися, якби друга половина була цілком і повністю присвячена барабанові. Але насправді виходило так, що починав я міркувати про барабан, а закінчував — про брошку з червоним хрестом у сестри Доротеї. Клеп, щоправда, віртуозно перекривав своєю флейтою усі мої огріхи, проте щоразу скрушно хитав головою, спостерігаючи, як Оскар поринає в роздуми.

— Може, ти хочеш їсти? Замовити кров'янку?

Причину всіх страждань у цьому світі Клеп убачав у вовчому голоді, тож не мав сумніву, що будь-якого страждання можна позбутися за допомогою порції кров'янки. На ту пору Оскар поглинав гори свіжої кров'янки з накришеною цибулею, запиваючи все це пивом, аби лиш його товариш гадав, що Оскареве страждання називається голод, а не сестра Доротея.

Ми здебільшого дуже рано виходили з помешкання Цайдлєра на Юліхенштрасе й снідали десь у Старому місті. А до Академії я тепер забігав лише тоді, коли нам потрібні були гроші на кіно. Муза Ула тим часом устигла чи то втретє, чи то вчетверте заручитися з художником Ланкесом і вже не відходила від нього, бо він почав одержувати свої перші великі промислові замовлення. Одначе позування без Ули не давало Оскарові ніякої втіхи — його знов спотворювали, страшенно замальовували чорним, отож я весь час був зі своїм товаришем Клепом, бо спокою не знаходив і в Марії з Куртиком. У неї щовечора виснув отой її шеф і одружений залицяльник Штенцель.

Якось — це було на початку осени сорок дев'ятого, — коли ми з Клепом, кожен зі своїм інструментом, повиходили з кімнат і зустрілися в коридорі, під дверима з молочно-білою шибкою, вже маючи намір вийти з помешкання, Цайдлєр трохи прочинив двері своєї вітальні й спальні воднораз і гукнув нас.

Він викотив у коридор вузенького, згорненого в товстий сувій килима й зажадав, щоб ми допомогли його розкласти, а потім і закріпити на підлозі. Це була коко-сова постілка — вісім метрів і двадцять сантиметрів завдовжки. Але коридор у цайдлєрівському помешканні був завдовжки лише сім метрів і сорок п'ять сантиметрів, отож сімдесят п'ять сантиметрів ми з Клепом мали відрізати. Робили ми це навсидячки, бо відрізати кокосові волокна, як виявилося, було досить непросто. Зрештою, постілка вийшла в нас на два сантиметри коротша, ніж треба. Однак завширшки вона була точнісінько така сама, як і коридор, отож Цайдлєр попросив нас спільними зусиллями прибити її до підлоги, бо йому, бачте, важко нахилятись. І саме Оскарові спало на думку ту постілку, перше ніж прибивати, трохи натягти. Так нам пощастило майже повністю відшкодувати оті два сантиметри, яких бракувало. Ми взяли цвяхи з широкими пласкими головками, бо цвяхи з вузенькими головками такого рідкого кокосового плетива не втримали б. І ні Оскар, ні Клеп не вдарили себе молотком по пальцях. Щоправда, кілька цвяхів ми все ж таки зігнули. Та це залежало вже від якості цвяхів із Цайдлєрових запасів, тобто ще дореформних. Коли наполовину прикріплена кокосова постілка вже лежала на підлозі, ми склали свої молотки навхрест один на одного й звели очі на їжачка, що спостерігав за нашою роботою, — хоч і не настирливо, та все ж очікувально. І він таки зник у своїй вітальні й спальні воднораз, а повернувся з трьома чарками зі свого лікеро-чаркового запасу і з пляшкою хлібної горілки. Ми випили за те, щоб постілка лежала міцно, а тоді зауважили — знову ж таки не нестирливо, а швидше очікувально, — що кокосові волокна викликають спрагу. Їжачкові чарочки були, мабуть, навіть раденькі, що в них кілька разів поспіль наллють хлібної горілки, перше ніж іще один сімейний вибух гніву перетворить їх на бите скло. Коли Клеп випадково впустив порожню чарку, вона на постілці не розбилася й навіть не брязнула. Ми всі похвалили нашу постілку. А ось коли пані Цайдлєр, яка з дверей вітальні-спальні спостерігала за нашою роботою, й собі похвалила кокосову постілку за те, що на ній не б'ються лікерні чарки, їжачка взяла злість. Він тупнув ногою там, де постілка ще не була прибита, схопив три порожні чарки й зник із ними у вітальні-спальні; потім там дзенькнув мисник — то Цайдлєр дістав іще кілька чарок, трьох йому було мало, — й відразу по тому Оскар почув добре знайому музику, а в уяві побачив голландську грубу й вісім потрощених чарок під нею. Господар нахилився, взяв шполу та віничка й, знову ставши Цайдлєром, змів на шполу бите скло, якого наробив, бувши їжачком. А поки він брязкав та дзенькав за спиною в пані Цайдлєр, сама вона й далі стояла в дверях, зацікавлена нашою роботою, тим більше що ми, коли Цайдлєр розлютувався, знов похапали молотки. У коридор він так і не повернувся, проте пляшку лишив у нас. Спершу нам, коли ми з Клепом по черзі ковтали горілку нахильці, було трохи незручно перед пані Цайдлєр. Щоправда, вона привітно кивала нам головою, хоч дати хильнути і їй ми навіть не подумали. Але працювали ми чистенько, вганяючи цвяшки один по одному в кокосову постілку. Коли Оскар прибивав її під дверима в сестри Доротеї, молочно-біла шибка за кожним ударом молотка деренчала. Це болем віддавалося в його серці, і в одну таку нестерпну мить він навіть опустив молотка. Та скоро лиш двері з молочно-білою шибкою лишилися позаду, в Оскара і його молотка справи пішли веселіше. Як колись настає кінець усьому, так настав кінець і нашій роботі. З кутка в куток бігли тепер цвяхи, по шию вгрузнувши в дошки й ледве утримуючи своїми широкими головками несамовито збурену водоверть кокосових волокон. Ми задоволено походжали туди-сюди коридором, тішилися такою довгою постілкою, нахвалювали свою роботу, натякали на те, що розкладати й прибивати кокосову постілку отак зрання, не маючи ріски в роті, було, мовляв, не дуже легко й, нарешті, домоглися того, що пані Цайдлєр зважилася ступити на новеньку, я б навіть сказав, незайману постілку, дійшла нею на кухню, запарила нам каву й поставила смажитися яєчню. Снідали ми в моїй кімнатці — Цайдлєрка побігла, їй пора було в контору до Манесмана; ми лишили двері навстіж, жували й трохи стомлено позирали на свій витвір — кокосову постілку, що пливла нам назустріч.

Навіщо стільки розводитися про дешевеньку кокосову постілку, яка перед грошовою реформою, щоправда, мала певну цінність, бо нею можна було скористатися для обміну? Оскар уже чує це справедливе запитання й, забігаючи наперед, дає на нього відповідь: на тій постілці наступної ночі я вперше зустрів сестру Доротею.

Додому я повернувся пізно, майже опівночі, наповнений пивом і кров'янкою. Клепа я покинув у Старому місті. Він шукав гітариста. Дірку в замку на дверях цайдлєрівського помешкння я знайшов, знайшов і коридор з кокосовою постілкою, дорогу повз двері з темною молочно-білою шибкою, знайшов свої двері, ліжко, та, роздягнувшись, ніяк не міг знайти піжами — я віддав її Марії випрати, — зате знайшов отой сімдесятип’ятисантиметровий обрізок, якого ми відтяли від задовгої кокосової постілки, поклав його замість килимка перед ліжком, знайшов своє місце в ліжку, тільки не знаходив сну.

Нема потреби переказувати вам те, про що Оскар думав або що він бездумно прокручував у голові, не в змозі заснути. Тепер я, здається, вже знайшов причину тодішнього свого безсоння. Перед тим, як лягти спати, я трохи постояв босоніж на своєму новому килимку біля ліжка, на отому обрізку від постілки. Кокосові волокна довірилися моїм босим ступням, вони ніби проникали крізь шкіру мені в кров. І навіть коли я вже давно ліг, то й далі стояв на кокосових волокнах і тому не міг склепити очі; бо ніщо так не збуджує, не проганяє сон і не розбурхує думки, як постілка з кокосових волокон, коли на ній стоїш босоніж.

Оскар ще довго — далеко за північ, години до третьої — стояв на кокосовому килимку й водночас лежав у ліжку, не змикаючи очей. Аж раптом він почув, як у коридорі рипнули одні двері, потім іще одні. «Либонь, то Клеп уже прийшов додому, щоправда, без гітариста, зате напханий кров'янкою», — подумав я, хоч і розумів, що й одні, й другі двері відчиняв не Клеп. А потім я сказав собі: «Коли вже ти марно перекидаєшся тут з боку на бік і однаково відчуваєш на підошвах кокосові волокна, то краще вже вилізь із постелі й стань на кокосовий килимок перед ліжком по-справжньому, а не тільки подумки». Так Оскар і зробив. І це дало свої наслідки. Тільки-но я став на килимок, як той сімдесятип'ятисантиметровий обрізок нагадав мені крізь підошви про своє походження — про сім метрів і сорок три сантиметри кокосової постілки в коридорі. Чи то через те, що мені стало шкода відтятого шматка кокосових волокон, чи то, може, через те, що я почув двері в коридорі й подумав, що повернувся Клеп, хоч і не вірив у це, але Оскар нахилився, взяв — адже він, як лягав, піжами так і не знайшов, — отож узяв обіруч за два ріжки свого кокосового килимка перед ліжком, розставив ноги, щоб стояти не на кокосових волокнах, а на голій підлозі, протяг килимка між ногами знизу вгору й стояв, тримаючи отих сімдесят п’ять сантиметрів перед своїм голим тілом заввишки один метр і двадцять один сантиметр, одне слово, досить вправно затулив свою голизну. Але тепер я майже весь, від ключиць до колін, потрапив під вплив кокосових волокон. І цей вплив став ще відчутнішим, коли Оскар, затуляючись своїм волокнистим одінням, вийшов з темної кімнати до темного коридору й опинився на кокосовій постілці.

Чи ж дивно, що я, гнаний волокнами, поквапно ступив кілька кроків — хотілося ж позбутися того впливу ще й під ногами, хотілося врятуватись — і рушив туди, де на підлозі не було жодних кокосових волокон, — до вбиральні.

Але у вбиральні стояла така сама темінь, як і в коридорі та в Оскаровій кімнатці. І все ж таки у вбиральні хтось був. Мені дав знати про це короткий жіночий скрик. Крім того, моя кокосова шкура наштовхнулася на коліна людини, що сиділа переді мною. А позаяк тікати із вбиральні я й не думав — адже позад мене грізно лежала кокосова постілка, — та, що сиділа переді мною, вирішила мене прогнати:

— Хто ви такий? Що вам тут треба? Ідіть геть!

Пані Цайдлєр цей голос на міг належати аж ніяк. Потім трохи плаксиво він промовив:

— Хто ви?

— А ви вгадайте, сестро Доротея, — зважився пожартувати я, щоб якось розвіяти певну напруженість нашої зустрічі.

Одначе вгадувати вона не схотіла, натомість підвелася й, щоб випхнути мене в коридор на постілку, в темряві випростала в мій бік руки, тільки підняла їх надто високо й штурханула ними поверх моєї голови в порожнечу, а тоді спробувала мацнути нижче, але схопила не мене, а отого волокнистого фартуха, мою кокосову шкуру, скрикнула ще раз (і чого це жінки тільки що — відразу в крик?); видко, сестра Доротея мене з кимось сплутала, бо вся аж затремтіла й прошепотіла:

— О Боже, либонь, диявол!

Почувши це, я тихенько захихотів, але так, без злости. Однак вона подумала, що то хихотить диявол, а мені слово «диявол» не подобалось, і коли вона ще раз, але вже досить-таки жалісно спитала: «Хто ви?» — Оскар відповів:

— Я — сатана, прийшов навідати сестру Доротею!

Вона на це:

— О Господи, але чому, чому?

Я, помалу входячи в роль і змушуючи сатану в собі працювати суфлером:

— Бо сатана кохає сестру Доротею!

— Ні, ні, ні! Я не хочу! — ще встигла видихнути вона, спробувала вивинутись, але знов наштовхнулася на сатанинські волокна мого одіння — нічна сорочечка в неї була, певно, геть тоненька, — до того ж усі десять її пальчиків заплуталися в спокусливих кокосових джунглях, і вона одразу втратила волю й ослабла. Певна річ, то саме через це сестра Доротея нахилилася вперед. Відвівши від себе кокосову шкуру, я підхопив на неї сестру Доротею, що падала з ніг, хвилю так потримав її, щоб ухвалити рішення, яке відповідало б моїй сатанинській ролі, потім, трохи відступивши назад, дав їй стати навколішки, простежив, однак, щоб її коліна опустилися не на холодні кахлі у вбиральні, а на кокосову постілку в коридорі, дав їй нарешті легенько відкинутися назад, головою на захід, себто в бік Кліповоі кімнати, й простягтися на повен зріст на кокосовій постілці, а позаяк спиною — на довжину щонайменше один метр і шістдесят сантиметрів — вона лежала на кокосовій постілці, то я накрив її таким самим волокнистим матеріалом і зверху, щоправда, тут я мав його лише сімдесят п'ять сантиметрів; свій невеличкий килимок я підтяг їй до самого підборіддя, але тепер його нижній край закрив її стегна, тож довелося підтягти килимка на сантиметрів десять вище й затулити ним її рота, проте ніс у сестри Доротеї виглядав, так що дихати вона могла вільно; вона й сопіла, та ще й як сопіла, коли Оскар улігся й собі, влігся на колишній свій килимок перед ліжком і заходився це рясноволокнисте плетиво розгойдувати, не намагаючись, однак, припасти безпосередньо до тіла сестри Доротеї, він хотів лише, щоб спершу вплив кокосових волокон відчула на собі й вона, і навіть знов завів з нею розмову, а вона й далі була безвольна, все шепотіла: «О Господи! О Господи!» — і раз у раз питала в Оскара, як його звати й хто він такий, і вся здригалася між кокосовою постілкою й кокосовим килимком, коли я називав себе сатаною й вимовляв це слово по-сатанинському, з шипінням і, вживаючи загальновідомих слів, казав, що мешкаю в пеклі, а сам тим часом заповзято вовтузився на своєму килимку з-перед ліжка, совав ним туди-сюди, бо ж кокосові волокна вочевидь будили в сестри Доротеї ті самі почуття, які багато років тому в моєї коханої Марії будив шипучий порошок, з тією лишень різницею, що порошок мене успішно заводив і наструнчував, тоді як тут, на кокосовому килимку з-перед ліжка мене спіткала ганебна невдача. Кинути якір мені не пощастило. Те, що за часів шипучки, а досить частенько й опісля виявлялося цупким і цілеспрямованим, тепер, під знаком кокосових волокон, похнюпило голову, лишаючись байдужим і мізерним, мети перед собою не бачило, не відгукувалося ні на заклики, ні на мої хитрощі й суто інтелектуальні вмовляння, ані на зітхання та стогін сестри Доротеї, яка охала, ахала, повискувала й шепотіла:

— Увійди ж, сатано, увійди!

І мені доводилося вгамовувати її й утішати.

— Зараз, зараз він увійде, він уже ось-ось! — бурмотів я аж надто по-сатанинському, а сам тим часом і далі вмовляв та переконував того сатану, що сидів у мені — й сидить і досі — відтоді, як мене похрестили, я гримав на нього: «Ану, не комизися мені, сатано!» Я благав: «Прошу тебе, не ганьби ж мене!» Я влещував його: «Ти ж бо в мене зовсім не такий! Згадай хоча б про Марію чи, ще краще, про Ґрефову вдовицю, або про оті коники, які ми з тобою викидали з крихіткою Розвітою у веселому Парижі!» Але він, капосний, не боячись, що я чіплятимуся до нього знов і знов, невдоволено буркав: «Щось не хочеться мені, Оскаре!» Але ж коли не хочеться сатані, тоді гору бере доброчесність. Зрештою, сатана теж, либонь, коли-небудь має право не хотіти.

Так він і не побажав мені підсобити, тільки кидав то ту, то ту заяложену фразочку, поки я, помалу вибиваючись із сили, знай човгав килимком з-перед ліжка, натирав та мучив шкіру сердешній сестрі Доротеї й нарешті на її спрагле: «Увійди, о, ввійди ж, сатано!» відповів відчайдушною й безглуздою — бо нічим не підкріпленою — атакою трохи нижче від кокосових волокон; одне слово, я спробував незарядженим пістолетом вцілити в яблучко. Вона, видко, хотіла допомогти своєму сатані й викинула з-під кокосового килимка обидві руки, вона хотіла обійняти мене й таки обійняла, але відчула під рукам мого горба, мою теплу, як у людей, шкіру, а не геть шкарубку кокосову, вона не знайшла сатани, до якого волала, й уже не белькотіла: «Увійди, сатано, увійди!», а натомість прокашлялась і запитала ще раз про те саме, хоч уже й іншим голосом:

— Заради Бога, хто ви такий? Що вам треба?

Довелося зізнатись, що офіційно мене звати Оскар Мацерат, що я — її сусід і кохаю її, сестру Доротею, ніжно й палко.

Якщо хтось зловтішно подумає, нібито сестра Доротея з прокльонами скинула мене стусаном на кокосову постілку, тому Оскар хоч і з тугою, а проте не без зачаєного задоволення може повідомити, що сестра Доротея лише неквапом, я б навіть сказав, у задумі, якось нерішуче забрала руки з мого горба — так, ніби сумно, безмежно сумно мене погладила. А тоді заплакала, і мені здалося, що її схлипуванню й сльозам не буде кінця-краю. Я навіть не помітив, як вона вибралася з-під мене й мого кокосового килимка, вислизнула від мене й дала вислизнути від неї мені, й навіть її ходу в коридорі поглинула кокосова постілка. Я почув лише, як відчинилися двері, як крутнувся ключ у замку, й відразу потому всі шість молочно-білих квадратиків у дверях сестри Доротеї зсередини сповнило світло й реальність.

Оскар лежав, укрившись килимком з-перед ліжка, ще трохи теплим від сатанинської гри. Погляд мій був прикутий до освітлених квадратиків. Час від часу за молочно-білою шибкою ковзала тінь. «Ось вона підходить до шафи, — сказав я сам собі. — А тепер — до комода». Оскар спробував зробити так, як роблять собаки. Я підповз зі своїм килимком до її дверей, пошкрібся в дерево, трохи підвівся, провів рукою, немовби щось шукаючи й про щось благаючи, по двох нижніх квадратиках. Але сестра Доротея мені не відчиняла, вона лише невтомно снувала від шафи до комода з дзеркалом. Я здогадувавсь, але не хотів собі в цьому зізнатися: сестра Доротея складала речі, вона втікала, втікала від мене. Довелося навіть поховати кволу надію, що вона, йдучи з помешкання, покаже мені при електричному світлі своє обличчя. Спершу за молочно-білою шибкою стало темно, потім я почув, як крутнувся ключ, двері відчинилися, кроки на кокосовій постільці... Я потягся до сестри Доротеї, наштовхнувся на валізу, тоді на ногу в панчосі, але цієї миті одним із грубих дорожних черевиків, які я бачив у неї в шафі, вона стусонула мене в груди, перекинула на постілку, а коли Оскар підвівся й благально промовив: «Сестро Доротея!» — замок на вхідних дверях уже клацнув. Мене покинула жінка.

І ви, й усі ті, хто зрозуміє мої страждання, тепер скажуть: іди лягай спати, Оскаре. Що тобі ще робити в коридорі після цієї ганебної історії? Уже четверта година. Ти лежиш голий на кокосовій постілці, сяк-так укрившись волокнистим килимком з-перед ліжка. Лікті й коліна в тебе здерті. Серце обливається кров'ю, член болить, ганьба твоя волає до небес. Ти вже розбудив пана Цайдлєра. Той розбудив дружину. Зараз вони відчинять двері своєї вітальні й спальні воднораз, вийдуть і побачать тебе. Іди лягай спати, Оскаре, скоро вже п’ята година!

Саме такі поради я давав собі, лежачи тоді на постілці. Я змерз, однак не вставав. Я намагався подумки повернути собі тіло сестри Доротеї. Але не відчував нічого, крім кокосових волокон — навіть на зубах. Згодом на Оскара впала смужка світла: двері цайдлєрівської вітальні й спальні воднораз трохи прочинилися, з'явилась голова спершу Цайдлєра, підстрижена під їжачка, над нею — Цайдлєрки, вся в залізних бігуді. Вони повитріщали на мене очі, він кашлянув, вона хихикнула, він гукнув мене, я не відповів, вона й далі хихотіла, він звелів їй помовчати, вона поцікавилася, що зі мною сталось, він сказав, що так діло не піде, вона підкинула, що в них дім пристойний, він з погрозою заявив, що виселить мене, але я мовчав, бо чаша ця ще не переповнилась. Тоді Цайдлєри розчахнули двері навстіж, і він увімкнув світло в коридорі. Вони рушили до мене, і очі в обох були злізлющі, злі й маленькі, й цього разу він вирішив зігнати гнів не на лікерних чарках, він стояв наді мною, і Оскар уже очікував їжачкового гніву... Але Цайдлєр так і не встиг його зігнати, бо цієї миті на сходах почувся гуркіт, бо чийсь ключ почав невпевнено тицятись у двері, шукаючи дірку в замку, й кінець кінцем таки знайшов, бо поріг переступив Клеп і когось із собою привів, і той хтось був такий самий п'яний, як і сам Клеп. То був Шолє, гітарист, якого нарешті пощастило знайти.

Вони заспокоїли Цайдлєра з дружиною, нахилилися, ні про що не питаючи, до Оскара, а тоді підхопили й віднесли мене разом із тим сатанинським обрізком кокосової постілки до моєї кімнатки.

Клеп розтер мене й зігрів. Гітарист приніс мою одіж. Вони вдягли мене й утерли мені сльози. Схлипування. За вікном наставав ранок. Горобці. Клеп почепив на мене барабана й дістав свою невеличку дерев'яну флейту. Схлипування. Гітарист перекинув через плече гітару. Горобці. Товариші поставали обабіч, взяли мене всередину, повели заплаканого Оскара, який навіть не опирався, з помешкання, з будинку на Юліхерштрасе, до горобців, позбавили його впливу кокосових волокон, повели вранішніми вулицями, навскоси через Палацовий парк, до планетарію, а тоді аж на берег Райну, сірої річки, що все тяглася до Голландії й несла із собою судна, на яких тріпотіла розвішана білизна.

Того млистого ранку флейтист Клеп, гітарист Шолє й ударник Оскар просиділи на правому березі річки Райн від шостої до дев'ятої години; ми складали музику, програвали її, пили з однієї пляшки, задивлялися, примруживши очі, на тополі на другому березі, проводжали судна з вугіллям, що важко сунули від Дуісбурґа проти течії, швидкими й веселими або повільними й сумними мелодіями з берегів Міссісіпі і добирали назву для щойно створеного джазоркестру.

Коли вранішню млу трохи осяяло сонце, а в нашій музиці вже прохоплювалася туга за ситним сніданком, Оскар, що своїм барабаном відмежувався від минулої ночи, підвівся, дістав з кишені піджака гроші — це означало: пора снідати — й оголосив товаришам назву новонародженого оркестру: «The Rhine River Three».[13] Так ми назвали себе й пішли снідати.

У «Цибульному погрібці»

Шинкар Фердинанд Шму любив правий берег Райну від Дюсельдорфа до Кайзерверта не менше, ніж ми — прирайнські луги. Свої репетиції ми провадили здебільшого вище від Штокума. А Шму, на відміну від нас, у пошуках горобців обшукував із дрібнокаліберкою живоплоти й чагарники на прибережних схилах. Таке вже він мав тобі, так він відпочивав. Коли на його плечі лягав якийсь клопіт у шинку, Шму велів дружині сідати за кермо мерседеса, вони їхали понад річкою, машину лишали вище від Штокума, і він пішки — трохи плоскостопий, рушниця цівкою вниз — тяг за собою дружину, яка воліла б лишитися в машині, через луги, потім садив її зручненько десь на камінь над водою, а сам зникав у заростях. Ми нашкварювали регтайм, Шму палив у кущах. Поки ми слугували музиці, він стріляв горобців.

Щойно серед зелені лунали перші постріли, Шолє — а він, як і Клеп, знав усіх шинкарів у Старому місті — казав:

— Шму знов по горобцях смалить.

Позаяк Шму вже нема живого, то я можу відразу сказати тут своє посмертне слово. Стріляв Шму непогано; можливо, й непоганий чоловік був, бо, навіть коли смалив по горобцях, напхавши до лівої кишені куртки набоїв для дрібнокаліберки, права кишеня в нього аж віддималася від пташиного корму, і після стрілянини (саме після, але ніколи — до, а вбивав шинкар за півдня не більше дванадцятьох горобців) він щоразу щедрою рукою витрушував той корм тим-таки горобцям.

Коли Шму був іще живий, одного холодного ранку в листопаді сорок дев’ятого — ми вже кілька тижнів репетирували на березі Райну — він звернувся до нас і то не просто так, тихенько, а зумисне гучно:

— І як же я тепер стрілятиму, коли ви завели тут свою музику й полохаєте мені пташок?

— Ох, — винувато зітхнув Клеп і взяв свою флейту, мов рушницю, на караул. — То ви і є той самий добродій, який так на диво музикально, ритмічно, просто-таки в лад нашій музиці смалить у кущах? Моє шануваннячко, пане Шму!

Шму зрадів, почувши від Клепа своє ім'я, та все ж таки поспитав, звідки той його знає. Клеп удав, ніби обурився: мовляв, та хто ж не знає пана Шму! Адже на вулицях тільки й чути: «Ось іде Шму! Он пішов Шму! А ви щойно бачили Шму? А чого це сьогодні не видно Шму? Та він же горобців стріляє!»

Шму, ставши отак завдяки Клепові світовою знаменитістю, запропонував нам сиґарети, поцікавився, як усіх нас звати, попросив заграти щось із нашого репертуару. Послухавши тигровий регтайм, він помахав рукою дружині, що, заглиблена в роздуми, сиділа в хутрі на камені над рейнськими водами. Вона в тому хутрі підійшла, і нам знов довелося грати; ми добряче вшкварили «Hight Society», а як скінчили, вона, в хутрі ж таки, сказала:

— Слухай, Ферді, та це ж саме те, що ти шукаєш для свого погрібця!

Шму, схоже, був такої самої думки, він теж повірив, що давно нас шукав і ось нарешті знайшов, але спершу трохи замислився — мабуть, подумки щось підраховував, — досить майстерно пустив підстрибом по поверхні Райну кілька пласких камінчиків і нарешті зробив нам пропозицію: грати в «Цибульному погрібці» від дев'ятої вечора до другої ночи, за вечір кожному — по десять, ну, скажімо, по дванадцять марок, а Клеп докинув: по сімнадцять, щоб Шму міг збити до п'ятнадцятьох; однак той сказав: чотирнадцять п'ятдесят, і ми вдарили по руках.

«Цибульний погрібець», якщо глянути на нього з вулиці, був схожий на багато інших новеньких шинків, які від давніших ресторанчиків відрізняються ще й тим, що вони дорожчі. Високі ціни можна пояснити екстравагантною внутрішньою обстановкою в тих шинках, які зажили слави переважно «мистецьких», а також їхніми назвами — такими негучними, як «Равіольна», чи таємниче-екзистенціальними, як «Табу», чи гостро-пекучими, як «Паприка», а то й просто — «Цибульний погрібець».

Слова «Цибульний погрібець» і примітивно-переконливий портрет цибулини були зумисне незграбно намальовані на вивісці, прикріпленій до фасаду за допомогою схожого на шибеницю чавунного кронштейна із завитками. Єдине вікно було засклене випуклими посередині шибками кольору зелених пляшок з-під пива. Біля пофарбованих суриком залізних дверей, які в лихоліття закривали, мабуть, вхід до бомбосховища, стояв швейцар у сільському кожусі. До «Цибульного погрібця» будь-кого з вулиці не пускали. Мешканцям Старого міста — а заходити до цього закладу було й так не з їхньою кишенею — тут завертали голоблі надто по п'ятницях, коли тижнева платня скрізь оберталася на пиво. Та кого вже сюди впускали, той одразу за суриковими дверима спускався п’ятьма бетонними східцями вниз, опинявся на п'ятачку завбільшки метр на метр — завдяки плакатові з виставки Пікассо навіть цей п'ятачок мав імпозантний і своєрідний вигляд, — потім сходив іще нижче, тепер уже на чотири східці, й ставав перед гардеробом. «Платити потім!» — попереджувала картонна табличка, і молодик біля вішака — здебільшого бородатий студент з Академії мистецтв — ніколи не брав гроші наперед, позаяк «Цибульний погрібець» був заклад хоч і дорогий, проте солідний.

Шинкар особисто зустрічав кожного відвідувача й так грав бровами, так розмахував руками, немовби мав намір того відвідувача висвячувати. Звали шинкаря, як ми вже знаємо, Фердинанд Шму, принагідно він пострілював горобців і добре знався на тому товаристві, яке в Дюсельдорфі після грошової реформи формувалося досить швидко, в інших місцях — повільніше, та все ж таки формувалося.

Власне, «Цибульний погрібець» — і тут ми можемо переконатися, як добре йшли справи в цьому солідному нічному закладі, — і справді був звичайнісіньким погребом чи підвалом, навіть трохи вологим. Він нагадував довгу кишку завбільшки чотири на вісімнадцять метрів і з холодною підлогою; опалювали цю кишку дві також своєрідні буржуйки. А загалом це був, звичайно, не зовсім погрібець. Бо стелю тут розібрали, й шинок розширили за рахунок помешкання на першому поверсі. Отож і єдине вікно в «Цибульному погрібці» було не справжнє підвальне, а вікном колишнього помешкання на першому поверсі, що, звісно, трохи вадило солідній репутації цього успішного нічного закладу. Та коли вже з вікна можна було б виглядати, якби його не засклили випуклими посередині шибками, і коли вже в розширеному в такий спосіб підвалі надбудували ґалерею, потрапити до якої можна було надзвичайно своєрідною драбиною — її немовби позичили десь у курятнику, — то це, мабуть, усе ж таки дає привід називати «Цибульний погрібець» солідним нічним закладом, хоч це й не був погрібець у буквальному розумінні слова. Та, зрештою, чому це він має бути саме таким?

Оскар забув іще згадати, що ота куряча драбина на ґалерею теж не була справжньою курячою драбиною — то був радше такий собі трап, бо ліворуч і праворуч від тієї небезпечно стрімкої драбини можна було притримуватися за надзвичайно своєрідні білизняні шворки; вся ця споруда трохи похитувалась, наводила на думку про морську подорож і робила «Цибульний погрібець» іще дорожчим.

Освітлювали «Цибульний погрібець» карбідові лампи — такі, з якими ото спускаються під землю гірники; лампи розливали довкола карбідовий запах — що також підвищувало ціни — і мовби переносили платоспроможного відвідувача до штольні, скажімо, калієвого рудника на глибину дев'ятсот п'ятдесят метрів: оголені до пояса вибійники довбають породу, відкривають жилу, ковш виносить сіль на поверхню, скрегоче лебідка, наповнюються вагонетки, а далеко позаду, там, де штольня завертає на Фрідріхштрасе, 2, блимає вогник — то старший штейгер, він приходить і каже: «Щасливо нагора!», погойдує карбідовою лампою, тютілька в тютільку схожою на ті, що висять на нетинькованих, сяк-так побілених вапном стінах у «Цибульному погрібці», — висять, і світять, і пахнуть, і створюють своєрідну атмосферу, і підіймають ціни.

Сидіння незручні — це грубі дерев'яні ящики, обтягнені мішками з-під цибулі, зате вимиті й начищені до блиску дерев'яні столи вилискують, ваблять відвідувача піднятися з рудника й перейти до привітної сільської світлиці, які часом можна побачити в кіно.

Оце, власне, й усе. А шинквас? Жодного шинкваса! Пане кельнер, зробіть ласку, меню! Ні кельнера, ні меню. Згадати можна ще тільки про нас, про «The Rhine River Three». Клеп, Шолє й Оскар сиділи під отією курячою драбиною, чи то пак трапом, приходили на дев'яту, діставали свої інструменти й десь о десятій починали грати. Та позаяк тепер ще тільки чверть на десяту, то про нас можна буде розповісти й потім. А поки що не завадить поглянути на руки Шму, якими він часом тримає дрібнокаліберку.

Щойно «Цибульний погрібець» заповнювався відвідувачами — а заповнитись наполовину тут означало теж заповнитись, — Шму, шинкар, перекидав через плече шалика. Шалик — кобальтово-синій шовк — був набивний, з особливим візерунком, а згадую я про нього через те, що шалик на плечі в шинкаря мав своє значення. Той набивний візерунок можна описати так: золотисто-жовті цибулини. І аж коли Шму перекидав того шалика через плече, можна було сказати: «Цибульний погрібець» відчинив свої двері.

Відвідувачі: бізнесмени, лікарі, адвокати, люди мистецтва, зокрема й актори, журналісти, кіношники, відомі спортсмени, а також високі посадовці із земельного уряду — одне слово, всі ті, хто нині називає себе інтелектуалами, сиділи на обтягнених джутом подушках зі своїми дружинами, подругами, секретарками, дівчатами з художніх промислів, а також із подругами чоловічої статі й, поки Шму не накинув на себе шалика із золотистожовтими цибулинами, перемовлялися стишеними голосами, можна навіть сказати, якось вимушено, майже пригнічено. Сусіди намагалися повести між собою розмову, але з того, попри їхні найкращі наміри, нічого не виходило, важливі проблеми не давалися до обговорення, а люди так хотіли розважити душу, нарешті по-справжньому вибалакатися, сказати все, що засіло в печінках, що накипіло на серці, і то на повен голос, щоб ні на що не зважати, заявити голісіньку правду, показати людину такою, яка вона є, — хотіли, але не могли. Тут і там прослизали обриси невдалої кар'єри, зруйнованого шлюбу. Он у того чоловіка з розумною масивною головою й м'якими, можна навіть сказати, тендітними руками — нібито якийсь клопіт із сином, якого не влаштовує батькове минуле. Дві жіночки в норкових хутрах — у світлі від карбідових ламп обидві справляють усе ще вигідне враження — нібито втратили віру, незрозуміло тільки одне: віру в що саме? Ми ще нічого не знаємо про минуле чоловіка з масивною головою й про те, якого клопоту завдає йому син через те його минуле, та й не про це мова; а загалом усе тут нагадує — ви вже даруйте Оскарові за таке порівняння — курку, яка хоче знестися: тужиться, тужиться, а...

Отож у «Цибульному погрібці» люди марно тужилися доти, доки шинкар Шму з’являвся ненадовго в своєму особливому шалику, вдячно вислуховував радісні охи та ахи, що лунали з усіх боків, потім зникав на кілька хвилин за портьєрою в кінці погрібця, де були вбиральні й комора, зникав — і знову виходив.

Але чому, коли шинкар постає перед своїми відвідувачами вдруге, його вітають майже з полегкістю і ще радіснішими ахами? Ось господар цього успішного нічного закладу зникає за портьєрою, бере щось у коморі, тихенько гримає на служницю у вбиральні, що сидить і гортає часописа з картинками, знову ступає з-за портьєри — і всі зустрічають його радісними вигуками як спасителя, як доброго дядечка-чудодія.

Шму виходив до зали з кошиком на руці. Кошик був накритий синьо-жовтою картатою серветкою. На серветці лежали дерев'яні дощечки, вирізані у вигляді свиней і риб. Ці чистенько вишарувані дощечки Шму роздавав відвідувачам, устигаючи робити всім поклони й казати компліменти, які наводили на думку, що його молодість минула у Будапешті й Відні; шинкарева усмішка нагадувала усмішку копії, зробленої з копії нібито справжньої Мони Лізи.

Однак відвідувачі брали ті дощечки вельми поважно. Дехто ними навіть мінявся. Одному був до душі профіль свині, інший — чи інша, коли це була жінка, — перед звичайною домашньою свинею надавав перевагу сповненій таємничости рибині. Люди принюхувалися до своїх дощечок, крутили їх у руках сяк і так, а шинкар Шму, обійшовши й відвідувачів на Галереї, чекав, поки всі дощечки нарешті вляжуться на столах.

І тоді — й усі серця завмирали в очікуванні — тоді він, чимось нагадуючи чародія, скидав з кошика серветку. А кошика накривала ще одна серветка! Але на ній лежали, здалеку непомітні для ока, кухонні ножі.

І як доти Шму обходив відвідувачів з дощечками, так тепер він обходив їх з ножами. Однак цей другий обхід він робив уже швидше, поглиблюючи напруженість, яка давала йому змогу наганяти ціни, й уже не сипав компліментами, й не дозволяв мінятися ножами. Тепер його рухам була властива добре розрахована поквапність. «Готово! Увага, гоп!» — вигукував він, зривав з кошика другу серветку, запускав у нього руку й виділяв, наділяв, розподіляв між людьми, щедро всіх обдаровував, забезпечував своїх відвідувачів, роздавав їм цибулини — золотисто-жовті цибулини, такі, які, трохи стилізовані, були в нього на шалику, звичайнісінькі цибулини, бульбоплоди, не цибулини тюльпанів, а цибулини, що їх господарки купують додому, цибулини, що їх продають городниці, цибулини, що їх садить і вибирає селянин, чи селянка, чи наймичка, цибулини, що їх, намальованих більш чи менш реалістично, можна побачити на натюрмортах голландських мініатюристів, — отакі цибулини розносив шинкар Шму своїм відвідувачам, поки кожне одержувало свою, поки ставало чутно лише, як гуготять чавунні буржуйки та співають карбідові лампи. Отака тиша западала після цього великого роздавання цибулин. І тоді

Фердинанд Шму вигукував: «Прошу вас, пані й панове!» — й закидав один край шалика за ліве плече, як це роблять лижварі перед спуском, і цим давав знак.

І відвідувачі заходжувалися чистити цибулю. Кажуть, цибулина сім свиток на себе накидає. Жінки й чоловіки роздягали цибулю кухонними ножами. Кожне скидало з головки першу, третю, світлу, золотисто-жовту, іржаво-буру чи, правильніше сказати, цибулячого кольору лушпинку, чистили далі, поки цибулина ставала схожою на скляну, ставала зеленуватою, білястою, вологою, водяво-липкою, пускала сік, пахла цибулею, а тоді всі починали її кришити, як кришать цибулю, кришити, хто як умів, на кухонних дощечках, що мали форму свині чи рибини, кришити в один бік і в другий, аж сік бризкав чи просто насичував собою повітря; чоловікам літнім, котрі не вміли тримати в руках кухоного ножа, доводилося дуже пильнувати, щоб не врізати собі пальця, але дехто однаково різав і навіть не помічав цього, зате жінки могли показати, на що вони здатні, не всі, звісно, а лише ті, котрі вдома поралися на кухні, о, хто-хто, а ці знали, як треба кришити цибулю, — скажімо, до смаженої картоплі чи до печінки з яблуками і з цибулею кружальцями; проте в «Цибульному погрібці» ні картоплі, ні печінки не було, їсти тут узагалі не давали, а хто був голодний, той нехай ішов би кудись-інде, до тої ж таки «Рибки», а не до «Цибульного погрібця», бо тут тільки кришили цибулю. А чому? А тому, що цей погрібець так називався і був погрібець особливий, тому що цибуля, накришена цибуля, якщо гарненько придивитись... Але відвідувачі цього закладу вже нічого не бачили, чи то пак декотрі з них уже нічого не бачили — з очей у них текли сльози й не через те, що серця в них були такі переповнені, адже ніде не сказано, що коли переповнюється серце, то з очей одразу течуть сльози, у декого з ними й досі нічого не виходить, надто якщо взяти останні чи передостанні десятиріччя, тим-то наше сторіччя колись назвуть сторіччям без сліз, хоча повсюди стільки страждань... І саме через те, що забракло сліз, люди, котрі могли собі це дозволити, й ходили до «Цибульного погрібця», де шинкар подавав їм кухонну дощечку — свиню чи рибину, — кухонного ножа за вісімдесят пфенігів і звичайнісіньку садово-городньо-столову цибулину за дванадцять марок, і вони кришили її дрібно-дрібно, а тоді ще дрібніше, поки цибулячий сік доводив їх до того... До чого ж він їх доводив? А доводив він їх до того, до чого їх не міг довести цей світ і всі страждання в цьому світі: до повної людської сльози. І вони плакали. Нарешті вони знову плакали. Плакали не просто так — плакали нестримно, плакали ревно. Тут сльози текли річкою, все змиваючи. Мов рясний дощ. Мов дрібна роса. Оскарові спадали на думку розчахнуті шлюзи. Повінь рвала греблі. Як же вона все ж таки називається, ота річка, яка щороку виходить з берегів, а уряд проти цього палець об палець не вдарить? А вже після такого природного явища за дванадцять марок і вісімдесят пфенігів у людини, що виплакалася, розв'язується язик. Спершу несміливо, дивуючись із власної відвертости, відвідувачі погрібця, діставши насолоду від цибулі, розгортали душу перед своїми сусідами на незручних, обтягнених джутом ящиках, давали розпитувати себе й вивертати, як ото вивертають пальто. Але Оскар, сидячи без сліз поруч із Клепом та Шолє під отією нібито курячою драбиною, намагається бути делікатним, з усіх одкровень, самозвинувачень, сповідей, викриттів, зізнань він хоче переказати лише історію фройляйн Піох, яка раз у раз втрачала свого пана Фольмера, через це надбала собі кам'яне серце та очі без сліз і мусила знов і знов приходити в дорогий «Цибульний погрібець» шинкаря Шму.

— Зустрілися ми, — розповідала, виплакавшись, фройляйн Піох, — у трамваї. Я поверталася з крамниці (вона — власниця й директорка чудової книгарні). Вагон був напхом напханий, і Вілі (так звати пана Фольмера) боляче наступив мені на праву ногу. Так, що я навіть стояти не могла, і ми покохали одне одного з першого погляду. А позаяк я вже не могла й іти, то він запропонував мені свою руку, провів чи, краще сказати, відніс мене додому й відтоді любовно клопотався тим нігтем на нозі, що весь посинів, аж почорнів, після того як Вілі на нього наступив. Та й узагалі він ставився до мене з любов'ю, поки ніготь з великого пальця на правій нозі відпав, і тепер уже ніщо не заважало, щоб там виріс новий. Та відколи відпав мертвий ніготь, схололо і його кохання до мене. Через це ми обоє глибоко страждали. І тоді Вілі, який до мене дуже прихилився, — адже в нас із ним було багато спільного, — висунув оту жахливу пропозицію: «А давай, — каже, — я наступатиму тобі на великий палець лівої ноги доти, доки він почервоніє чи посиніє». Я погодилась, і він так і зробив. І знов я була на сьомому небі від його кохання й раювала доти, доки й лівий ніготь відпав, як ото зів'ялий листочок. А в нашому коханні знов настала осінь. Тоді Вілі схотів наступити на великий палець моєї правої ноги, де ніготь тим часом підріс, і так слугувати мені своїм коханням далі. Але цього разу я на те не пристала. Я сказала: «Якщо твоє кохання справді таке глибоке й щире, то воно має пережити нігтя». Але він нічого не зрозумів і покинув мене. Минуло кілька місяців, і ось ми з ним зустрілися якось на концерті. Після антракту він мовчки, не питаючи, сів біля мене, бо місце поруч було вільне. І коли заграли Дев'яту симфонію і вступив хор, я підставила йому праву ногу, скинувши перед тим черевичка. Він наступив, але концерту я все ж таки не зірвала. Та не минуло й двох місяців, як Вілі покинув мене знов. Ще двічі ми недовго, по кілька тижнів, належали одне одному, бо саме двічі я підставляли йому великі пальці на ногах — один раз на лівій і один раз на правій. І ось тепер обидва великі пальці на ногах у мене скалічені. Нігті вже не хочуть рости. Час від часу Вілі навідується до мене, сідає переді мною на килим і, пригнічений, сповнений співчуття до мене й до самого себе, але без кохання в погляді, без сліз тупо дивиться на обидві жертви нашого кохання, що зосталися без нігтів. Іноді я кажу йому: «Ходімо зі мною, Вілі, ходімо до Шму, в його «Цибульний погрібець», і бодай один раз гарненько виплачемось». Але поки що він так жодного разу із мною й не пішов. Бідолаха навіть не здогадується про те, як може втішити людину сльоза.

А згодом — про це Оскар розповідає лише задля того, щоб задовольнити цікавість найдопитливіших із-поміж вас, — зазирнув до нас у погрібець і сам пан фольмер (він, до речі, торгував радіоапаратурою). Поплакали вони вкупочці та й, як розповів мені вчора Клеп під час своїх відвідин, недавно побралися.

І хоч справжній трагізм людського буття повною мірою виявлявся після цибульного раювання лише од вівторка до суботи (по неділях шинок був зачинений), саме відвідувачам, котрі приходили по понеділках, діставався привілей вдавати із себе якщо й не найтрагічніших, то принаймні найзапекліших плакунів. У понеділок це обходилося дешевше. У понеділок молоді Шму відпускав цибулини за півціни. Цього дня приходили переважно студенти-медики й студентки-медички. Навідувалися і юні художники з Академії мистецтв, а насамперед на цибулини викидали частину своєї стипендії ті, хто мріяв стати вчителем малювання. Одначе я й досі не можу збагнути одного: де брали гроші на цибулю хлопці й дівчата з випускних класів гімназій?

Юність плаче не так, як старість. У юности й клопоти зовсім інші. І це — не завжди тривоги перед іспитами звичайними чи випускними. Певна річ, і в «Цибульному погрібці» заходила мова про незлагоди між сином і батьком, про трагедії між донькою й матір'ю. Навіть коли юність вважала, що її не розуміють, вона навряд чи вбачала в цьому достатню причину для того, щоб плакати. Оскара тішило те, що юність, як і колись, лила сльози через кохання й не конче через тілесне. Ось і Ґудрун із Ґергардом: спершу вони завжди сиділи внизу й аж згодом перейшли плакати вкупі на галерею.

Вона — висока, цупка гандболістка, вчилася на хімічному факультеті. Коси збирала в пишний вузол на потилиці. Дівчина дивилися на світ — переважно просто перед собою — чистим поглядом сірих і все ж по-материнському теплих очей, які багато років, аж до закінчення війни, можна було бачити на плакатах жіночої спілки. Та хоч яким молочно-гладеньким і здоровим видавалося її опукле чоло, очевидну біду свою вона також носила в себе на обличчі. Від шиї вгору через усе округле, міцне підборіддя й обидві щоки тяглися жахливі сліди чоловічої щетини, яку ця нещасна дівчина знов і знов намагалася зголити. Однак ніжна шкіра, схоже, погано переносила бритву. І свою почервонілу, полуплену, всіяну прищами шкіру — біда, а не шкіра, — на якій знов і знов виростала жіноча борода, Ґудрун оплакувала гіркими сльозами. Ґергард прийшов до «Цибульного погрібця» не відразу. Вони познайомилися не в трамваї, як фройляйн Піох і пан Фольмер, а в потягу. Він сидів навпроти неї, обоє поверталися з канікул. Він покохав її з першого погляду, попри її бороду. А вона — через ту ж таки бороду — не зважилася покохати хлопця, хоч була у захваті від того, що стало, власне, його бідою — від гладенької, як у немовляти на сідничці, шкіри в нього на підборідді; в цього молодика не росла борода, і через це у стосунках з дівчатами він був дуже сором'язливий. Але до Ґудрун він усе ж таки заговорив, і коли вони вийшли на Головному вокзалі в Дюсельдорфі, то їх уже поєднувала дружба, коли не щось більше. Після тієї спільної поїздки вони бачилися щодня. Розмовляли про се, про те, обмінювалися думками, не згадували тільки про одне: що в одного борода не росте, а в другої росте нестримно. До того ж Ґергардові було шкода дівчини, й він ніколи її не цілував — через її змучену шкіру. Отож кохання їхнє лишалося цнотливим, хоча цнотливість ні для нього, ні для неї й не важила надто багато, адже для Ґудрун, зрештою, над усе була хімія, а Ґергард навіть мав намір стати лікарем. Коли один їхній спільний товариш порадив їм навідатися до «Цибульного погрібця», обоє, загалом неабиякі скептики, якими бувають медики й хіміки, тільки зневажливо посміхнулися. Та, зрештою, все ж таки пішли — просто, як вони запевняли одне одного, задля наукових спостережень. Не часто випадало Оскарові бачити, щоб хлопці й дівчата так плакали. Ґергард і Ґудрун приходили знов і знов, відривали від рота шість марок і сорок пфенігів і все плакали й плакали через бороду — ту, що не росла, й ту, що нівечила тендітну дівочу шкіру. Іноді вони намагалися не заходити до погрібця, один понеділок таки й прогуляли, однак уже наступного прибігли знов і, розминаючи пальцями покришену цибулю, зізналися, що чесно пробували заощадити свої шість сорок і в своїй студентській комірчині влаштувати те саме, скориставшися дешевою цибулею, але вийшло зовсім не так, як у «Цибульному погрібці». Людям потрібні були слухачі. У товаристві плакалося багато легше. Перейнятися справжнім прочуттям спільноти можна було тільки тоді, коли ліворуч, і праворуч, і вгорі, на ґалереї, лили сльози однокашники з того чи того факультету, й навіть студенти Академії мистецтв, і навіть гімназисти.

А історія з Ґудрун та Ґергардом також завершилася не лише слізьми, але й зціленням. Сльози, мабуть, вимили з обох їхні комплекси. Вони, як це зазвичай кажуть, зблизилися. Він поцілував її змучену шкіру, вона нарешті дістала насолоду від його гладенької шкіри, й одного дня до «Цибульного погрібця» вони вже не прийшли — тепер він був їм ні до чого. Через кілька місяців Оскар випадково зустрів обох на Кьоніґсалєе і першої миті навіть не впізнав: він, колись безбородий Ґергард із гладенькою, як у немовляти на сідничці, шкірою, мав рудувату густу бороду, у неї, колись полупленої Ґудрун, лишився тільки легенький темний пушок над горішньою губою, який їй дуже личив. Підборіддя й щоки в дівчини були гладенькі, аж полискували, і на них нічого не росло. Це була справжнісінька студентська сім'я. Оскар уже ніби чує, як через п'ятдесят років вони розповідають своїм онукам, вона, Ґудрун: «Було це тоді, як ваш дідусь ще й бороди не мав», а він, Ґергард: «Було це тоді, коли ваша бабуся ще не могла позбутися бороди, і ми щопонеділка бігали вдвох до «Цибульного погрібця».

Тільки чому це, спитаєте ви, троє музикантів і досі сидять під отим трапом, чи то пак, під курячою драбиною? Невже в такому цибульному шинку до всіх його плачів, ридань і зубного скреготіння потрібен ще й штатний оркестр і справжня музика?

Щойно відвідувачі виплакувалися й вибалакувались, ми брали в руки інструменти й забезпечувала музичний перехід до повсякденних розмов, допомагали людям швидше попрощатися з «Цибульним погрібцем», щоб на їхнє місце прийшли нові гості. Клеп, Шолє й Оскар були проти цибулі. Крім того, в нашій угоді із Шму був пункт, який забороняв нам тішитися цибулею в такий спосіб, як це робили відвідувачі. Та й не потрібні були нам ті цибулини. Шолє, наш гітарист, узагалі не мав причин нарікати на життя, його завжди бачили веселим і задоволеним, навіть коли посеред регтайма на його банджо лускали відразу дві струни. А мій товариш Клеп і донині не має уявлення про те, що таке сміх і сльози. Сміх — це для нього щось веселе, і я ніколи не бачив, щоб він сміявся так, як на похороні рідної тітки, що прала йому сорочки й шкарпетки, поки він не одружився. А як же щодо Оскара? Оскар мав досить причин, щоб плакати. Хіба ж не треба було змити слізьми сестру Доротею й оту довгу, марну ніч на ще довшій кокосовій постілці? А моя Марія, хіба вона не давала мені приводу нарікати? Хіба в більському помешканні не причинялися двері за її шефом, отим Штенцелєм? Хіба Куртик, мій син, не називав власника делікатесної крамниці, а за сумісництвом отого блазня спершу «дядьком Штенцелєм», а тоді й узагалі «татом Штенцелєм»? А крім Марії, хіба в далеких сипучих пісках на кладовищі в Заспе, у глинистій землі на кладовищі в Брентау не лежали моя бідолашна матуся, непутящий Ян Бронський, кухар Мацерат, який свої почуття умів виливати лише в супах?.. За всіма ними теж треба було б поплакати. Проте Оскар належав до тих небагатьох щасливих людей, які ще могли заплакати й без цибулі. Мені допомагав мій барабан. Йому досить було лише кількох, але цілком певних тактів, і в Оскара вже текли сльози, не кращі й не гірші, ніж оті дорогі в «Цибульному погрібці».

Шинкар Шму за цибулину теж ніколи не хапався. Йому цілком вистачало горобців, яких він на дозвіллі вибивав у кущах та живоплотах. Хіба ж не бувало досить частенько так, що він, настрілявшися, складав десяток набитих горобців на газеті, заливався слізьми над десятком тих пухнастих грудочок, іноді ще й тепленьких, а тоді, не кидаючи ридати, розсипав на прирайнських лугах та прибережній гальці пташиний корм? Позбутися свого болю він мав змогу і в самій своїй цибульній забігайлівці. Шму взяв за звичку один раз на тиждень обкладати грубою лайкою жінку, що сиділа при вході до вбиральні, й обзивати її такими зневажливими, нерідко старомодними словами, як шльондра, повійниця, хвойда, карга, бабера. «Щоб ти пропала! — долинав до нас його вереск. — Згинь із-перед моїх очей, гадюко!» Тих жінок у вбиральні він виганяв без попередження, наймав нових, але згодом у нього виник клопіт, бо йти до нього жінки вже не хотіли, і йому довелося брати назад тих, котрих він уже один чи й не один раз виставляв на вулицю. І ті жінки охоче поверталися до «Цибульного погрібця», бо, по-перше, більшу частину шинкаревої лайки однаково не розуміли, а по-друге, вони там непогано заробляли. Сльози тут гнали відвідувачів частіше, ніж в інших таких закладах, до вбиральні, а людина, в котрої очі на мокромі місці, завше щедріша, ніж та, в котрої очі сухі. Особливо глибоко й охоче запускали руку до власного гаманця чоловіки, коли із заплаканим, почервонілим і опухлим обличчям вибігали «на хвилинку». Крім того, жінки, що сиділи перед вбиральнею, продавали відвідувачам носові хустини зі знаменитим цибульним візерунком і написом навскіс: «Цибульний погрібець». Ці хустини мали кумедний вигляд, ними можна було не лише втирати сльози — їх можна було навіть носити на голові. Чоловіки віддавали перешити ті строкаті чотирикутники на трикутні вимпели й чіпляли їх у задній шибі своїх машин, а влітку, коли їхали у відпустку, брали «Цибульного погрібця» з собою до Парижа, на Лазуровий берег, до Рима, Равени, Ріміні й навіть до далекої Іспанії.

І ще одне завдання виконували ми, музиканти, зі своєю музикою. Час від часу, а надто коли дехто з відвідувачів кришив одразу по дві цибулини одну за одною, у шинку доходило до спалаху емоцій, який легко міг обернутись на оргію. З одного боку, Шму не любив, коли відвідувачі втрачали гальма, і, щойно декотрі чоловіки заходжувалися попускати краватки, а декотрі жінки — посмикувати на собі блузки, наказував нам грати й усіляким безсоромним спробам поставити на перешкоді музику; а з другого боку, хіба ж не той-таки Шму потурав — до певного моменту, звісно, — оргії, видаючи аж надто сприйнятливим натурам після першої цибулини відразу й другу?

На моїй пам'яті найбільший із таких спалахів у «Цибульному погрібці» мав стати й у житті Оскара якщо не поворотним пунктом, то принаймні вирішальною подією. Дружина Шму, життєрадісна Білі, до погрібця зазирала не часто, а коли й зазирала, то з друзями, яких Шму не дуже любив. І ось одного разу вона прийшла з музичним критиком Вооде й архітектором та люлькарем Вакерляєм. Обидва були завсідники «Цибульного погрібця», одначе кожен із них нудив світом через свій клопіт: Вооде плакав із релігійних причин — він чи то хотів перейти до іншої віри, чи то один раз уже перейшов і тепер хотів перейти вдруге, — а люлькар Вакерляй плакав через професуру, від якої колись відмовився задля однієї екстравагантної данки, але данка вийшла заміж за іншого, за латиноамериканця, прижила з ним шістьох дітей, і це завдавало Вакерляєві болю, і тому люлька в нього раз у раз гасла. Саме отой трохи підступний Вооде підбив шинкареву дружину також покришити цибулину. Вона й покришила, зайшлася слізьми, і її прорвало: вона почала компрометувати Шму, господаря, й розповідати такі речі, про які Оскар із делікатности вам краще не переказуватиме; одне слово, Шму накинувся на дружину, й довелося втрутитись декотрим кремезним чоловікам, адже на всіх столах, зрештою, лежали кухонні ножі. Розлютованого шинкаря тримали доти, доки легковажна Білі разом зі своїми друзями Вооде й Вакерляєм ушилася.

Шму був збуджений і розгублений. Я бачив це по його руках, які не знаходили собі місця й раз у раз поправляли шалика. Він щохвилини зникав за портьєрою, сварив жінку при вході до вбиральні, нарешті повернувся з повним кошиком і знервовано, але й удавано весело повідомив гостям, що на нього найшов доброчинний настрій, і зараз він, мовляв, роздасть усім по цибулині безплатно. І відразу почав виконувати свою обіцянку.

У ті хвилини навіть Клеп — а він і трагічну людську ситуацію вмів обернути на веселий жарт — якщо й не замислився, то принаймні весь напруживсь і вже тримав свою флейту напохваті. Адже ми розуміли, до якої небезпеки може дійти, коли це рафіноване й уразливе товариство дістане змогу двічі поспіль, майже без перерви зайтися слізьми й утратити гальма.

Шму, помітивши, що ми тримаємо інструменти напоготові, грати нам заборонив. А за столами кухонні ножі вже почали кришити цибулю. Верхні, найкращі шари кольору трояндового дерева вони недбало повідгортали набік. Тепер під лезо потрапила сама склоподібна середина з блідо-зеленими прожилками. Першими плакати почали, хоч як дивно, не жінки. Чоловіки в розповні сил, власник великого млина, господар готелю зі своїм трохи підфарбованим товаришком, шляхетний генеральний представник фірми, цілий стіл виробників чоловічого одягу, що з'їхалися до міста на збори правління, а також отой лисий актор, якого ми називали Скреготуном, бо він, коли плакав, завжди скреготав зубами, — всі вони залилися слізьми ще до того, як до них підпряглися жінки. Однак і чоловіки, й жінки віддалися не тим сльозам, які зазвичай викликає перша цибулина і які дають полегкість, ні — вони затіпалися в судомних риданнях. Страшно скреготав зубами Скреготун, ставши справжнім актором, який спокусив би скреготати разом із ним будь-яку публіку, власник великого млина раз по раз бився своєю сивою й доглянутою головою в стіл, господар готелю поєднав власні судомні ридання з судомним посмикуванням свого тендітного товаришка, а Шму стояв собі біля трапа й уже не поправляв шалика, а, скривившись, не без насолоди спостерігав за цим товариством, що вже майже пустилося берега. І раптом одна немолода жінка на очах у рідного зятя розпанахала на собі блузку. А тоді товаришок господаря готелю, чий трохи екзотичний вигляд уже й так привертав до себе увагу, підхопився, оголив свій торс із природною засмагою, вискочив на один столик, перестрибнув на інший, пустився танцювати, як ото, либонь, танцюють на Сході, і цим поклав початок оргії, яка зчинилася хоч і бурхливо, однак через брак ідей чи їхню вбогість і безглуздість на детальний опис не заслуговує.

Розчарований був не лише Шму, Оскар також знуджено звів брови. Кілька більш-менш цікавих сцен із роздяганням, чоловіки нацуплювали на себе жіночу білизну, амазонки хапалися за краватки й підтяжки, то там, то там під столами усамітнювалися парочки. Варто ще згадати про Скреготуна, який розірвав зубами ліфчика, пожував і одного клаптика нібито навіть проковтнув.

Цей жахливий гармидер, оті охи та ахи, за якими нічого, по суті, й не було, спонукали розчарованого шинкаря — а може, він ще й побоювався поліції — зійти зі свого місця біля курячої драбини. Він нахилився до нас, хто сидів під драбиною, штовхнув спершу Клепа, тоді мене й просичав:

— Музику! Починайте, кажу я вам! Грайте! Пора цьому рейваху покласти край!

З'ясувалося, однак, що Клепові, чоловіку загалом не дуже вимогливому, весь цей шарварок припав до вподоби. Він аж тіпався зо сміху й ніяк не міг узятися за флейту. Шолє, що мав Клепа за свого вчителя, робив усе вслід за ним і теж сміявся. Лишався, отже, тільки Оскар, і на мене Шму міг покластися цілком. Я дістав з-під лавки барабана, недбало прикурив сигарету й ударив паличками.

Не маючи жодного плану, я забарабанив так, щоб мене всі зрозуміли. Про звичну для ресторанчиків музику я забув. І джазу від Оскара теж не почули. Та й не люблю я, щоб у мені бачили якогось несамовитого барабанщика. І хоч мене знали як досить вправного ударника, чистокровним джазистом я, однак, ніколи не був. Так, я люблю джазову музику, як люблю, скажімо, віденський вальс. Я міг би грати й те, й те, тільки з якого дива я мав це робити? Отож коли Шму попросив мене взяти до рук барабана, я заграв не те, що вмів, а те, що осяг серцем. Оскарові пощастило вкласти палички в руки колись трирічного Оскара. Я пройшовся з барабаном давніми шляхами туди й назад, я показав світ таким, яким його бачив трирічний хлопчик, і для початку взяв те повоєнне товариство, нездатне навіть на справжню оргію, на повідець, інакше кажучи, повів його на Посадовсківеґ, до дитячого садка тітки Кауер, і домігся того, що в усіх повідвисала нижня щелепа, і вони побралися за ручки, поставили клишаво ніжки й завмерли, очікуючи мене, свого щуролова. І я вийшов з-під курячої драбини, я взяв усіх під свою оруду, спершу — для проби — вшкварив їм, жінкам і чоловікам, «Спечу, спечу пирога», а як побачив наслідок — адже в очах у всіх спалахнула дитяча радість, — одразу ж нагнав на них жахливого страху, пробарабанивши: «Чи прийшла вже Чорна кухарка?» Ба більше, потім у мене та величезна й чорна, як ніч, кухарка (колись вона лякала й мене самого, щоправда, лише зрідка, зате тепер лякає дедалі частіше й частіше) почала ніби ввіч шаленіти в «Цибульному погрібці», і я домігся того, чого шинкар Шму домагався лише своїми цибулинами: чоловіки й жінки заливалися круглими дитячими слізьми, тремтіли від страху, благали зглянутися над ними, і тоді я, щоб утамувати їх, щоб допомогти їм знов повдягати власну білизну й сукні, оксамит і шовки, затарабанив: «Зелені, зелені всі сукенки в мене», а тоді: «Червоні, червоні всі сукенки в мене», а також: «Синенькі, синенькі...» та «Жовтенькі, жовтенькі...»; одне слово, я перебрав усі кольори й відтінки, поки знов побачив перед собою цілком пристойно вбране товариство, змусив цей дитячий садок вишикуватися в шеренгу, провів цю процесію через увесь «Цибульний погрібець», так наче тут був не погрібець, а Єшкенталєрвеґ, наче всім треба було підійматися на Ербсберґ, обійти навколо моторошного пам'ятника Ґутенберґові, наче на Йоганісвізе цвіли справжні стокротки, і вони, оці жінки й чоловіки, могли рвати їх і тішитися, мов діти. А потім, щоб у всіх відвідувачів і в самого шинкаря Шму лишилася пам'ять про тих півдня, які вони пробавилися в дитячому садочку, я дозволив їм справити малу нужду, я сказав на своєму барабані (ми саме підходили до Чортового урвища, збираючи дорогою букові горішки): «А тепер, дітки, можна й...» І вони справили свою маленьку, свою дитячу нужду, вони набурили — набурили всі, жінки й чоловіки, набурив шинкар Шму, набурили мої товариші Клеп і Шолє, набурила навіть аж ген у кутку служниця при вході до вбиральні — всі зробили пісь-пісь, всі набурили собі в штани й у штанці, поприсідавши навпочіпки й прислухаючись самі до себе. Аж коли ця музика змовкла — Оскар супроводжував той дитячий оркестрик лише ледве чутним дробом, — я різким, гучним ударом сповістив про перехід до нестримних веселощів. Вдаривши пустотливо:

Чара, чарка, чарочка,

Медок — то не пиво.

Чорт та відьма — парочка,

Співають на диво, —

я повів ту галасливу ватагу, що хихотіла й по-дитячому лепетела якісь нісенітниці, спершу до Гардероба, де змалілі чоловіки й жінки взяли у збитого з пантелику бородатого студента свої пальта, а тоді з улюбленою пісенькою «Прийдіть подивіться на праль роботящих» я спровадив їх бетонними сходами нагору й повз швейцара в кожусі — за двері. І під усіяним зорями — як у казці, ну просто ніби на замовлення, — але по-весняному прохолодним нічним небом п'ятдесятого року я відпустив з Богом тих чоловіків і жінок, які довго ще виробляли в Старому місті всілякі дитячі неподобства й не могли втрапити додому, поки поліцейські допомогли їм пригадати і свій вік, і свою гідність, і номер свого домашнього телефону.

А я, Оскар, нишком посміюючись і погладжуючи свою бляшанку, повернувся до «Цибульного погрібця», де Шму й досі ще стояв у мокрих штанях, розставивши ноги, під отою курячою драбиною, плескав у долоні й почувався в дитячому садку тітки Кауер не згірше, ніж на рейнських лугах тоді, коли, вже бувши дорослим Шму, стріляв у горобців.

На Атлантичному валу, або Бункери не можуть позбутися бетону

Я хотів лише допомогти Шму, господареві «Цибульного погрібця». А він так і не подарував мені отого мого сольного виступу на бляшанці, який обернув його відвідувачів, грошовитих людей, на таких собі безтурботних дітлахів, що веселяться, белькочуть, бурять у штанці й через те ллють сльози — ллють, до речі, й без цибулі.

Оскар намагається збагнути Шму. Чи не мав шинкар усе ж таки побоюватися конкуренції з мого боку, коли відвідувачі почали щораз частіше відкладати вбік традиційні цибулини й кликати Оскара з його барабаном, кликати мене, хто своєю бляшанкою вмів повернути в дитинство будь-кого з них, хоч би який немолодий він був?

І коли доти Шму без попередження звільняв лише жінок, що сиділи при вході до вбиральні, то тепер він звільнив нас, своїх музикантів, і найняв скрипаля, назвати циганом якого можна було, тільки виявивши небияку поблажливість.

Одначе після того, як нас виставили за двері, багато хто з відвідувачів — і то відвідувачів солідних — пригрозив до «Цибульного погрібця» більш не заходити, отож уже за кілька тижнів Шму довелося піти на компроміс: тричі на тиждень у шинку цигикав скрипаль, тричі грали ми, до того ж зажадали — й дістали — вищу платню: двадцять марок за вечір, та й чайові капали нам тепер чимдалі щедріші; Оскар навіть завів собі ощадну книжку й уже наперед тішився відсотками.

Тій книжечці невдовзі судилося стати моєю опорою в нужді, бо дуже скоро прийшла смерть, забрала в нас шинкаря Фердинанда Шму, а разом із ним — і нашу роботу та заробіток.

Вище я вже казав: Шму стріляв горобців. Часом він брав у свій мерседес і нас — щоб ми подивилися, як він це робить. І хоч Оскар іноді й гиркався з ним з приводу свого барабана й через це страждали і Шолє з Клепом, які щоразу ставали на мій бік, взаємини між шинкарем і його музикантами лишалися дружні, поки, як я вже сказав, не прийшла смерть.

Ми сіли до машини. За кермом, як завжди, — дружина Шму. Поруч із нею — Клеп. Шму — між Оскаром і Шолє. Дрібнокаліберку шинкар тримав на колінах, раз у раз погладжуючи її. Ми доїхали майже до самого Кайзерверта. Лаштунки з дерев обабіч Райну. Дружина Шму розгорнула газету й лишилася в машині. Клеп перед виїздом купив родзинок і тепер машинально їх поглинав. Шолє — перше ніж стати гітаристом, він на когось там учився — умів декламувати напам'ять вірші про Райн. Річка теж мала досить поетичний вигляд, і хоча за календарем ще стояло літо, на воді, крім звичайних барж, у бік Дуісбурга вже пливло, погойдуючись, осіннє листя, отож якби дрібнокаліберка в руках Шму не кидала час від часу слівце, день під Кайзервертом можна було б назвати мирним.

Коля Клеп упорався зі своїми родзинками й витер об траву пальці, впорався й Шму. До одинадцятьох уже холодних пухнастих грудочок він поклав на газету дванадцяту, що, як він висловився, ще тріпалась. Наш стрілець уже спаковував свою здобич — бо Шму все, що вбивав, щоразу хтозна й навіщо забирав із собою додому, — коли це зовсім неподалік від нас на прибитий до берега корінь сів горобець, сів так демонстративно, й був він такий сірий, що просто хоч бери його на виставку. І Шму не стримався: він, хто за один день ніколи не вбивав більше, ніж дванадцять горобців, підстрелив тринадцятого. А саме цього шинкар і не мав робити.

Після того, як він поклав тринадцятого до решти дванадцятьох, ми вирушили до чорного мерседеса, а прийшовши, побачили, що дружина Шму спить. Спершу на переднє сидіння сів Шму. Потім на заднє посідали Шолє й Клеп. Я теж мав сідати, але не сів, а сказав, що хочу ще трохи пройтися, а потім скористаюся трамваєм, нехай, мовляв, про мене не турбуються. Так вони й від'їхали до Дюсельдорфа без Оскара, який розважливо до машини не сів.

Я неквапно рушив пішки вслід за ними. Тільки йти мені довелося недалеко. Через дорожні роботи там зробили об'їзд. А об'їзд той вів повз гравійний кар'єр. А на дні того кар'єру, метрів на сім нижче від дороги, лежав догори колесами чорний мерседес.

Шляховики дістали з машини трьох покалічених і тіло мертвого Шму. «Швидка допомога» була вже в дорозі. Я спустився до кар'єру, понабиравши в черевики гравію, трохи подбав про покалічених, і хоч вони крізь біль і розпитували мене про шинкаря, не сказав їм, що той загинув. Застиглим і враженим поглядом дивився він у небо, на три чверті заслане хмарами. Газету з його денною здобиччю з машини викинуло. Я налічив дванадцять горобців, а тринадцятого знайти ніяк не міг і все шукав його, шукав навіть тоді, коли до кар'єру обережно з'їхала машина «швидкої допомоги».

Шинкарева дружина, Клеп і Шолє лише трохи покалічилися: синці, кілька переламаних ребер. Коли згодом я навідав Клепа в лікарні й почав розпитувати його про ту аварію, він розповів мені дивовижну історію.

Коли вони повільно об'їздили розбитою дорогою кар'єр, зненацька із живоплотів, кущів, фруктових дерев знялася ціла сотня, та де сотня — сотні горобців, вони з усіх боків обліпили мерседеса, бились у вітрову шибку, перелякали дружину Шму й самою лише горобиною силою спричинили аварію і смерть шинкаря.

Клепову розповідь можна сприймати всяко. Оскар поставився до неї скептично, тим більше, що, коли ховали Шму, на Південному кладовищі він налічив не більше горобців, аніж їх було кілька років тому, коли ще каменярем і гравером крутився там серед надгробків. Зате, простуючи в позиченому циліндрі у похоронній процесії за домовиною, на дев'ятій ділянці я побачив каменяра Корнефа, який з незнайомим мені помічником ставив діабазову стелу на могилі для двох. Коли домовину з шинкарем Шму проносили повз Корнефа на щойно закладену десяту ділянку, той, як і годиться на кладовищі, скинув кашкета, але мене не впізнав — мабуть, через циліндр — і тільки потер шию, з чого я зробив висновок, що чиряки там у нього саме визріли чи вже й перезріли.

Похорони! Мені довелося водити вас уже на стільки кладовищ, і якось я навіть сказав: усі похорони схожі один на одного. Тож не хочеться мені ще й розписувати тут, як ховали Шму, й про те, що пригадував Оскар на тому похороні. Шму ліг у землю, як і годиться, нічого такого незвичайного тоді не сталося. А втім, не приховуватиму: після похорону — люди там поводилися невимушено, позаяк вдова лежала в лікарні, — до мене підійшов чоловік, що відрекомендувався доктором Дьошем.

Той Дьош керував однією концертною агенцією. Тільки належала вона не йому. Крім того, доктор Дьош назвався колишнім відвідувачем «Цибульного погрібця». Сам я ніколи його там не бачив. Але він був у шинку того вечора, коли я обернув гостей Шму на белькотливих, щасливих малюків. Та й сам Дьош, як він довірчо мені зізнався, під впливом мого барабана повернувся до радісних часів дитинства, а тепер вирішив і мене, й мій, як він висловився, «крутий номер» подати на високому рівні. Він, мовляв, має повноваження запропонувати мені угоду — угоду просто приголомшливу, і я можу підписати її хоч би й зараз. Перед крематорієм, де Пришелепко Лео — у Дюсельдорфі він звався Вілєм Слинько — в білих рукавичках очікував на жалобну процесію, доктор Дьош дістав папір, який за нечуваний гонорар зобов'язував мене в ролі «Оскара-барабанщика» виступати у великих залах із сольними концертами — сам на сцені, перед двома-трьома тисячами слухачів... Я не схотів підписувати угоду відразу, і Дьош був страшенно розчарований. Я послався на смерть Шму, сказав, що за життя цей чоловік був мені дуже близький і тепер я не можу отак ні сіло ні впало, просто на кладовищі вибирати собі нового роботодавця; мовляв, цю пропозицію я маю ще обміркувати, може, спершу кудись проїдуся, а вже тоді розшукаю його, пана доктора Дьоша, і, якщо нічого не зміниться, підпишу те, що він називає трудовою угодою.

Хоч угоди я на кладовищі й не підписав, Оскар, з огляду на своє непевне фінансове становище, все ж таки змушений був узяти й сховати до кишені аванс, що його той доктор Дьош разом із візиткою тактовно запропонував у конверті на стоянці перед кладовищем, де він припаркував машину.

Я й справді проїхався і навіть знайшов собі супутника. Власне, я поїхав би ліпше з Клепом, але той лежав, і йому не можна було сміятись, позаяк він зламав собі четверо ребер. Залюбки я взяв би в дорогу й Марію. Літні канікули ще не скінчилися, тож ми з нею могли б прихопити з собою й Куртика. Але вона все ще водилася зі своїм шефом, отим Штенцелєм, який казав Куртикові, щоб той називав його «тато Штенцель».

Одне слово, поїхав я з художником Ланкесом. Ви знаєте його як обер-єфрейтора Ланкеса, а також як тимчасового нареченого музи Ули. З авансом та ощадною книжкою в кишені я вирушив до художника Ланкеса в його майстерню на Зітардерштрасе, сподіваючись застати там колишню свою колегу Улу, бо подорожувати мав намір саме з Музою.

Улу в художника я й застав. Як дівчина зізналася мені просто на порозі, з Ланкесом вони заручилися вже два тижні тому. А з Гансиком Краґесом терпець їй, мовляв, урвався, заручини довелося розірвати. До речі, чи знаю я Гансика Краґеса?

Останнього Улиного нареченого Оскар не знав, через це дуже пошкодував, а потім зробив свою щедру пропозицію щодо поїздки. Та не встигла Ула дати згоду, як нагодився Ланкес і сам набився Оскарові в супутники, а Музу, довгоногу Музу почастував ляпасами за те, що не хотіла сидіти вдома, і вона розплакалась.

Але чому ж нічого не сказав Оскар? Чому він, коли вже зібрався був їхати з Музою, не став на її бік? Хоч якою чудовною уявлялася мені подорож із такою стрункою, вкритою білявим пушком Улою, надто близьке спільне життя з Музою мене все ж таки лякало. Від муз треба триматися якомога далі, сказав я собі, а то цілунок музи може стати для тебе домашньою звичкою. Краще вже я поїду з художником Ланкесом, який своїй музі, коли вона хоче його поцілувати, дає лупки.

Щодо того, куди їхати, ми майже не дискутували. Мова могла йти лише про Нормандію. Ми хотіли побувати в бункерах між Каном і Кабуром. Бо там ми познайомились у війну. Ось тільки дістати візи виявилося не просто. Одначе про історії з візами Оскар не прохопиться й словом.

Ланкес — чоловік скупий. Наскільки марнотратно він розляпує фарби — щоправда, дешевенькі або в когось виканючені — на погано поґрунтованому полотні, настільки ж по-хазяйському він обходиться з паперовими й металевими грішми. Сиґарет Ланкес ніколи не купує, але курить одну по одній. Його скупість має системний характер, і я, щоб показати це, розкажу таке: як тільки хтось пригостить його сигаретою, він дістає з лівої кишені штанів десятипфенігову монету, хвилю потримає її в руці й ховає до правої кишені, де, залежно від того, яка пора дня, вже побрязкує більше чи менше таких монет. Курить він невтомно і якось, бувши в доброму гуморі, похвалився мені: «Я щодня накурюю собі марок дві!»

Ту ділянку з обваленим будинком у Веретені, яку Данкес придбав десь рік тому, оплатили чи, правильніше сказати, окурили своїми сигаретами його близькі й далекі знайомі.

З оцим Ланкесом Оскар і вирушив до Нормандії. Сіли ми на швидкий потяг. Данкес поїхав би, звісно, автостопом. Та коли вже й запрошував, і платив я, то довелося йому погодитись. Від Кана до Кабура ми діставалися автобусом. Уздовж дороги стояли тополі, за якими видніли, ховаючись за живоплотами, луги. Через білих корів із бурими латками цей краєвид нагадував рекламу молочного шоколаду. Щоправда, на лискучих обгортках не варто було б показувати й досі виразні сліди війни, що лишилися в кожному селі й псували його вигляд, зокрема й того сільця Бавен, де я втратив свою Розвіту.

Від Кабура ми берегом пішли до гирла Орна. Дощу не було. Нижче від Ле-Ома Данкес сказав:

— Ось ми й удома, хлопче! Дай сигаретку!

Переселяючи монету з кишені до кишені, він кивнув своєю завжди випнутою вперед вовчою головою на один із численних неушкоджених бункерів у дюнах. Потім підхопив своєю довгою лівицею заплічника, переносного мольберта й десяток підрамників, такою самою довгою правицею — мене й потяг до бетону. Оскар з речей мав барабана й валізку.

На третій день після нашого приїзду на Атлантичний вал (тим часом ми вимели з «Дори-7» нанесений вітром пісок, усунули огидні сліди закоханих парочок, які тут усамітнювались, поставили ящика, розіклали свої спальні мішки й надали так бункерові вигляду житла) Данкес приніс із берега пристойну тріску. Її дали художникові рибалки. Він змальовував у них човна, а вони втелющили йому рибину.

Бункера ми й досі називали «Дора-7», тож і не дивно, що, поки Оскар патрав тріску, думки його полинули до сестри Доротеї. Риб'яча печінка й молочко розлилися по обох його руках. Я чистив рибину, стоячи на сонці. Ланкес цим скористався й швиденько накидав акварель. Потім ми сиділи, сховавшись од вітру за бункером. Серпневе сонце зависло просто над його бетонною маківкою. Я почав нашпиговувати рибину зубочками часнику. Те місце, де доти було молочко, печінка й решта нутрощів, я набив цибулею, сиром і чебрецем, але молочко й печінку не викинув, а заклав цими двома делікатесами риб'ячого рота, розчепіривши його цитриною. А Ланкес знай щось винюхував в околицях, обходив, немовби вже новий власник, «Дору-4», «Дору-3» й віддаленіші бункери і повертався з дошками та чималими картонними аркушами, на яких потім малював. Дерево він кидав у вогонь.

Те невеличке багаття нам не важко було підтримувати цілий день, бо на березі що два кроки в піску стриміло винесене хвилями, пересохле й легке, мов пушинка, паліччя, відкидаючи тремкі тіні. Я примостив на вже розпечене вугілля шмат залізних балконних ґраток, які Ланкес відірвав десь на покинутій віллі, обмастив рибину оливковою олією й поклав її на гарячі, також намащені олією ґратки. Потому вичавав на рибину, що вже протріскувала, кілька цитрин і лишив її повільно — бо рибу підганяти не варто — умлівати.

Стіл ми спорудили з кількох порожніх відер, настеливши на них складену в кілька шарів толь, яка стриміла навсібіч. Виделки й бляшані тарілки ми привезли з собою. Щоб якось відвернути увагу Ланкеса — зголоднілий, мов чайка за стервом, він никав навколо рибини, що помаленьку доходила на жару, — я виніс із бункера свого барабана. Поклавши його на прибережний пісок, я почав вибивати дріб, раз у раз міняючи ритм, перекриваючи шум прибою і припливу, що саме починався. Я барабанив проти вітру: Бебрин фронтовий театр прийшов подивитися на бетон. Із Кашубії та в Нормандію. Вгорі на бункері Кіті з Феліксом, наші акробати, сплітались у вузол і знов розпліталися, декламували проти вітру — як і Оскар барабанив проти вітру — вірша, рефрен якого в самому розпалі війни провіщав наближення часів спокою і затишку.

А в п'ятницю — риба й розкішні омлети...

Ох, бідермаєре, де ти? —

декламувала Кіті зі своєю саксонською вимовою. А Бебра, мій мудрий Бебра, капітан пропагандистської роти, кивав головою, а Розвіта, моя Раґуна із Середземного моря, взяла кошика, з яким ми приїхали на пікнік, і накрила стіл просто на бетоні, на «Дорі-7»; і обер-єфрейтор Ланкес тоді теж їв білий хліб, пив шоколад і курив сигарети капітана Бебри...

— Чуєш, Оскаре! — повернув мене до дійсносте художник. — Ось що я мрію намалювати: як ти барабаниш. Слухай, дай сигаретку!

Я підвівся з-за барабана, пригостив свого супутника сигаретою, скуштував рибу й побачив, що вона вдалася: ніжна, біла, й навіть трохи повикочувалися очі. Неквапно, намагаючись не проминути жодної латочки, я вичавив останню цитрину на де підсмажену, де вже луснуту шкірку.

— Я хочу їсти! — заявив нарешті Ланкес, вишкірив свої великі, гострі й жовті зуби і, як ото мавпа, вдарив себе обома кулаками в груди, сховані під картатою сорочкою.

— Голову чи хвоста? — запропонував вибирати я і переклав рибину на аркуш пергаментного паперу, яким замість скатерки була заслана толь.

— А ти що порадиш? — Ланкес загасив сигарету й дбайливо сховав недокурок.

— Як товариш я б сказав: візьми хвоста. А як кухар можу порадити тобі лише голову. А моя матуся, що аж-аж-аж як любила рибу, зараз сказала б: «Пане Ланкес, візьміть краще хвоста, так ви принаймні знатимете, що у вас у руках». А ось моєму батькові лікар, навпаки, завше радив...

— Мені до лікаря немає ніякого діла, — недовірливо перебив мене Ланкес.

— А доктор Голац завше радив моєму батькові їсти від тріски — чи то пак, від наваги, як її в нас називали — тільки голову.

— Тоді візьму хвоста. Я бачу, ти хочеш мене обмахорити! — Підозра в Ланкеса не минала.

— Тим краще для Оскара. Я ціну голові знаю.

— Тоді голову візьму все ж таки я, коли вже тобі її так кортить.

— Нелегко ж тобі живеться, Ланкесе! — хотів я завершити нашу балачку. — На, бери голову, я візьму хвоста.

— То що, хлопче, я пошив тебе в дурні, еге?

Оскар визнав, що Ланкес таки пошив його в дурні.

Я ж бо розумів, що риба йому смакуватиме лише тоді, коли разом з нею в зубах у нього буде впевненість, що він пошив мене в дурні. Потім я обізвав Ланкеса зухом, стріляним горобцем, щасливчиком, сказав іще, що він народився в сорочці, — і ми накинулися на тріску.

Він узяв ту половину, що з головою, а я вичавив рештки цитринового соку на біле м'ясо хвостової частини, що розвалювалось, і з нього випадали м'якенькі, мов масло, зубочки часнику.

Ланкес, вибираючи зубами кістки, поглядав то на мене, то на мою половину рибини й нарешті сказав:

— Дай трішечки скуштувати твого хвоста.

Я кивнув головою, він скуштував, однак сумніви його не покинули, аж поки й Оскар скуштував шматочок від голови й заспокоїв художника ще раз: мовляв, ну звісно, йому, Ланкесові, як завжди, дістався кращий шматочок.

До риби в нас було бордо, і я пошкодував про це, бо з тих кавових філіжанок краще було б пити біле вино. Ланкес відкинув мої сумніви і пригадав, що, коли ще був обер-єфрейтором у «Дорі-7» і поки не напали союзники, вони завжди пили там лише червоне вино.

— Слухай, ох і п'янющі ж ми були, коли тут усе почалося! А Ковальський, Шербах і малий Лойтголд, які тепер лежать там, за Кабуром, всі на одному кладовищі, то й зовсім нічого не помітили, коли тут почалося. По той бік, за Ароманшем, були англійці, а на нашій ділянці — ціла навала канадців. Ми ще й підтяжок не понакидали, а вони вже тут як тут і кажуть: «How are you?»

Ланкес проткнув виделкою повітря, виплюнув кістки й повів далі:

— О, до речі, сьогодні в Кобурі мені трапився Герцог, отой баламут, ти його бачив, коли ви сюди приїздили. Він тоді був обер-лейтенантом.

Ну звісно, обер-лейтенанта Оскар пригадував. Тримаючи біля рота рибу, Ланкес розповідав, нібито Герцог щороку приїздить до Кабура і привозить із собою мапи й вимірювальні прилади, тому що бункери не дають йому спати. Він, мовляв, хотів побувати й у нас, у «Дорі-7», і дещо заміряти.

І не встигли ми доїсти тріску — її величезний кістяк оголювався досить повільно — як до нас з'явився обер-лейтенант Герцог. Він постав перед нами в коротких, до колін штанях кольору хакі, його ноги з тлустими литками були взуті в тенісні черевики, а з розхристаної лляної сорочки вибивалося каштаново-сиве волосся. Ми, звісно, й не подумали встати. Ланкес відрекомендував мене своїм товаришем і побратимом Оскаром, а Герцога він називав обер-лейтенантом у відставці.

Обер-лейтенант у відставці одразу заходився ретельно обстежувати «Дору-7» і насамперед оглядати бункера знадвору, проти чого Ланкес не заперечував. Герцог заповнював якісь таблиці, а ще він мав при собі стереотрубу й надокучав нею припливові, що саме наставав, і взагалі всьому краєвиду. Бійниці «Дори-6», яка була поряд із нами, він гладив так ніжно, немовби збирався зробити щось приємне рідній дружині. Та коли обер-лейтенант надумав оглянути «Дору-7», цей наш дачний куточок, усередині, Ланкес його туди не пустив.

— Послухайте, Герцоґе, щось я ніяк не доберу, чого вам треба! Що ви коло цього бетону винюхуєте? Все, що тоді було актуально, тепер уже давно passé.

Passé — то в Ланкеса улюблене слівце. Увесь світ він поділив на passé і «актуально». Проте на думку обер-лейтенанта у відставці, нічого не було passé, рахунки не сплачено, згодом — і то ще не раз — перед історією доведеться відповідати, а тепер він, мовляв, має намір оглянути «Дору-7» і всередині.

— Ви мене зрозуміли, Ланкесе?

Герцоґова тінь уже впала на наш стіл і рибу. Обер-лейтенант у відставці хотів був обійти нас і проникнути до бункера, над входом до якого бетонні орнаменти й досі демонстрували творчу манеру обер-єфрейтора Ланкеса.

Обійти наш стіл Герцогові не пощастило. Ланкес знизу, з виделкою в руці, хоч і не вдаючись до неї, викинув угору кулака й поклав обер-лейтенанта у відставці Герцога на прибережний пісок. Похитуючи головою, шкодуючи з приводу того, що нам перебили цю рибну трапезу, Ланкес підвівся, згріб лівою рукою лляну сорочку на обер-лейтенантських грудях, відтяг Герцога, залишаючи на піску рівненький слід, убік і кинув за дюною, тож бачити його ми вже не бачили, але чути довелося. Герцог зібрав своє вимірювальне причандалля, що його Ланкес кидав йому вслід, і подався геть, лаючись, заклинаючи всіх історичних духів, яких перед цим обізвав як passé.

— Щоб він, Герцог, не мав рації зовсім, то ні. Хоч він і баламут. Якби ми тоді так не понабиралися, коли тут усе почалось, то ще хто знає, що було б із тими канадцями.

Я міг лише кивнути головою, бо ще напередодні, коли був відплив, серед мушель та порожніх крабових панцирів натрапив на ґудзика від канадської військової форми, який багато про що свідчив. Оскар сховав того ґудзика до гаманця і був такий щасливий, немовби знайшов рідкісну етруську монету.

Хоч якими короткими виявилися гостини обер-лейтенанта Герцога, а все ж вони оживили спогади.

— А ти ще не забув, Ланкесе, як ми тут зі своїм фронтовим театром оглядали ваш бетон, снідали на бункері?

Повівав вітерець, як оце сьогодні... І раптом отам з'явилося чи то шість, чи то сім черниць, які збирали крабів серед «роммелівської спаржі», а ти, Ланкесе, дістав наказ очистити берег. І ти зробив це з кулемета-вбивці.

Ланкес нічого не забув, він обсмоктував кісточку, він навіть пригадував імена й перелічував їх: сестра Схоластика, сестра Аґнета, послушку описав мені як рожевеньке личко, а довкола нього — все чорне-чорне, він змальовував її так виразно, що отой завжди живий у мені образ моєї світської сестри-жалібниці — сестри Доротеї — коли й не померк, то все ж таки неабияк потьмянів, утратив чіткі обриси. І моє враження лише поглибилося, коли за кілька хвилин після того опису — для мене це вже не була аж така несподіванка, щоб постати переді мною як чудо, — з боку Кабура через дюни ніби вітром занесло молоду черницю, і її — рожевеньку, а довкола все чорне-чорне — не можна було не помітити.

Вона йшла під чорним парасолем від сонця — такі парасолі часто носять при собі літні чоловіки. Очі закривав яскраво-зелений, округлий пластиковий дашок, схожий на ті, що ними захищають очі ділові голлівудські кіношники. Хтось гукнув її з дюн. Видно, в цих краях черниці були й досі.

— Сестро Аґнета! — пролунав голос. А тоді: — Сестро Аґнета, де ж ви ділися?

І сестра Аґнета, це юне створіння, поверх нашого чимдалі обгризенішого риб'ячого кістяка відповіла:

— Тут я, сестро Схоластика! Тут так тихо — ані шелесь!

Ланкес вишкірив зуби й задоволено кивнув своєю вовчою головою, так наче сам і замовив цю католицьку процесію, так наче на світі нема нічого такого, що могло б його здивувати.

Юна черниця, завваживши нас, спинилася ліворуч від бункера. Її рожеве личко з двома кругленькими ніздрями і трохи випнутими, але загалом цілком бездоганними зубками промовило:

— Ой!

Ланкес повернув лише голову й шию, тулуб його навіть не ворухнувся.

— А що, сестричко, надумали трохи прогулятися?

Як же швидко пролунала відповідь:

— Ми щороку ходимо один раз до моря. Але я бачу море вперше. Таке велике!

Заперечити їй було важко. Кращого опису моря, ніж тоді дала юна черниця, я, здається, не чув і донині.

Ланкес вирішив показати свою гостинність, поколупався в моїй половині рибини й запропонував:

— Може, скуштуєте трохи рибки, сестричко? Ще тепленька.

Його невимушена французька мене здивувала, тож Оскар і собі спробував по-чужоземному:

— Та ви не соромтеся, сестро. Сьогодні ж бо п'ятниця.

Та навіть цей натяк на суворі, безперечно, орденські правила не спонукав дівчину, охайно загорнену в черничий одяг, приєднатися до нашої трапези.

— А ви завше тут живете? — прокинулася в ній цікавість.

Наш бункер вона назвала «гарненьким» і «трішки кумедним». Але цієї миті на гребені дюн постала, на жаль, ігуменя з іще п'ятьма черницями під чорними дощовими парасолями і з яскраво-зеленими репортерськими дашками на голові. Аґнета прожогом кинулася від нас і, як я зрозумів із потоку слів, причесаного східним вітром, дістала добрячої прочуханки, а тоді посестри взяли її в кільце.

Ланкес поринув у мрії. Виделку він тримав другим кінцем у роті й не зводив погляду з гурту черниць, що пливли дюнами.

— Це не черниці, це — вітрильники.

— Вітрильники білі, — висловив я сумнів.

— А це — чорні вітрильники. — Дискутувати з Ланкесом — марна річ. — Та, що на лівому фланзі, — їхній флаґман. Аґнета — швидкоплавний корвет. Ходовий вітер, кільватерний стрій, бізань-щогла, грот-щогла і фок-щогла — всі вітрила піднято, вперед за обрій, до Англії! Лишень уяви собі: завтра вранці Томмі попрокидаються, визирнуть з вікна, і що вони побачать? Двадцять п'ять тисяч черниць, до самих топів уквітчаних прапорами, і вже лунає перший бортовий залп...

— Ще одна релігійна війна! — підпрягся я. — А флагман має називатись «Марія Стюарт» або «Де Валера», або, ще краще, «Дон Жуан». Нова, швидкохідна армада прибула поквитатися за Трафальгар! Лунає клич: «Смерть пуританам!» А в англійців цього разу Нільсона катма. Висадку можна розпочинати. Англія вже не острів!

Наша розмова, як на Ланкеса, набула надто політичного забарвлення.

— А ось черниці вже й відчалюють! — доповів він.

— Напинають вітрила! — поправив я його.

А втім, відчалювали вони чи напинали вітрила, а їх однаково понесло в бік Кабура. Між собою і сонцем вони тримали парасолі. Тільки одна з них трохи відстала, нахилилася, не спиняючись, щось підняла — і враз випустила з рук. Рештки флотилії — щоб уже не виходити з образу — посувалися, важко долаючи вітер, до обгорілих лаштунків колишнього прибережного готелю.

— Або вона не вибрала якоря, або в неї заклинило стерно. — Ланкес і далі висловлювався мовою моряків. — А отой швидкоплинний корвет — чи це не Аґнета, га?

Корвет чи фрегат, але саме послушка Аґнета, збираючи й відкидаючи дорогою мушлі, посувалася до нас.

— Що ви там збираєте, сестро? — поцікавився Ланкес, хоч і сам це добре бачив.

— Мушлі! — Вона якось по-своєму вимовила це слово й знов нахилилася.

— А хіба вам можна? Це ж бо скарби земнії.

Я заступився за юну послушку:

— Помиляєшся, Ланкесе. Мушлі ніколи не були скарбами земними.

— Тоді вони — скарби морські. Хоч круть, хоч верть, це — скарби, а володіти скарбами черницям не можна. Для них що головне? Бідність, бідність і ще раз бідність. Чи не так, сестро?

Послушка Аґнета всміхнулася, показавши свої випнуті зуби:

— Та я беру мушель небагато. Для дитячого садочка. Діти так люблять ними бавитись, а моря ще зроду не бачили.

Аґнета вже стояла перед входом до бункера й окинула своїм черничим поглядом те, що було всередині.

— А вам до вподоби наша хижка? — делікатно підсокирювався я.

Зате Ланкес не церемонився:

— Та ви погляньте лишень, яка в нас вілла, сестро! Ми за це грошей не беремо!

Послушка стояла й гострими носаками черевичків, що визирали з-під цупкої тканини, шкребла пісок. Часом вона навіть сколупувла його, а вітер підхоплював і жбурляв на нашу рибу. Трохи невпевнено й тепер уже вочевидь світло-карими очима Аґнета подивилася на нас і на стіл між нами.

— Цього нам не можна робити, — промовила вона, спонукаючи нас заперечити.

— Та чого там, сестро! — рішуче відмів художник усі труднощі й підвівся. — Знаєте, а він усередині досить нічогенький, наш бункер. А з бійниць видно весь берег.

Черниця й далі вагалася і, мабуть, уже понабирала повні черевички піску. Ланкес випростав руку в бік входу до бункера. Орнамент на бетоні давав чіткі орнаментальні тіні.

— А всередині там навіть чистенько!

Певно, саме цей його запрошувальний рух підштовхнув черницю переступити поріг.

— Але тільки на хвилинку! — пролунало її рішення.

І Аґнета поперед Ланкеса прошмигнула до бункера.

Той витер об штани руки — характерний художницький рух — і, перше ніж зникнути, посварився:

— Гляди мені, рибу мою не чіпай!

Але рибою Оскар уже наситивсь. Я відсунувся від столу, здавшись на волю вітру, що ніс пісок, і якомусь аж надмірному шуму прибою, цього давнього хвалька силача. Потім підтяг ногою барабана, взяв палички й почав шукати вихід із цього бетонного пейзажу, цього бункерного світу, цього овочу, званого «ромелівською спаржею».

Почав я, хоч і без особливого успіху, з кохання. Колись і я кохав сестру... Не так черницю, як сестру-жалібницю. Жила вона в Цайдлєровому помешканні, за дверима з молочно-білою шибкою. Вона була дуже вродлива, але я так ніколи її й не побачив. Була там іще кокосова постілка, і вона теж відіграла свою роль. У коридорі в Цайдлєра було надто темно. Отож і кокосові волокна я відчував виразніше, ніж тіло сестри Доротеї.

Дуже скоро тема на кокосовій постілці вичерпалась, і я спробував ритмічно розплутати клубок свого раннього кохання до Марії й посадити перед бетоном повійки, що ростуть так само швидко. І знов сестра Доротея стала на шляху мого кохання до Марії: з моря повіяло запахом карболки, замаяли крильми чайки в білих сестринських халатах, а сонце явилося мені брошкою з червоним хрестом.

Цієї хвилини Оскарові завадили барабанити, і він загалом був цьому навіть радий. Повернулася зі своїми п'ятьма черницями ігуменя — сестра Схоластика. Вигляд усі мали стомлений, парасолі тримали криво й зневірено.

— Чи не бачили ви молоду черницю, нашу нову послушку? Дівчинка ще така молоденька... Уперше побачила море. Либонь, заблукала. Де ж ви, сестро Аґнета?

Мені не лишалося іншої ради, як послати увесь цей гурт — тепер вітер віяв їм у спину — в бік гирла Орна, до Ароманша, в порт Вінстон, де англійці колись відвоювали в моря свою штучну гавань. До того ж усім їм у нашому бункері навряд чи стало б місця. Щоправда, якусь хвилю мене так і поривало підкинути художникові Ланкесу цих гостей, але потім почуття дружби, роздратування й лють воднораз звеліли мені тицьнути великим пальцем у бік гирла Орна. Черниці послухалися мого пальця й невдовзі на гребені дюн обернулись на шість чорних прогалинок, що відпливали за вітром, чимдалі меншаючи, і навіть оте їхнє жалісливе «Сестро Аґнета, сестро Аґнета!» щораз швидше відлітало за вітром, поки зрештою потонуло десь у піску.

Першим із бункера вийшов Ланкес. Характерним художницьким рухом він витер руки об штани, поніжився на сонечку, випросив у мене сигарету, сховав її до кишені сорочки й накинувся на холодну рибу.

— Після цього завше хочеться їсти, — натякнув він, дожираючи мою половину тріски.

— Тепер вона буде дуже нещасна, — дорікнув я Ланкесові, смакуючи слівцем «нещасна».

— Це ж чому? їй геть нема чого бути нещасною.

Ланкес навіть думки не припускав, що його манера поводитися з людьми може зробити когось нещасним.

— І що вона тепер робить? — поцікавився я, хоч мав намір спитати зовсім про інше.

— Шиє, — пояснив Ланкес за допомогою виделки. — Трохи порвала собі рясу, а тепер зашиває.

Кравчиня вийшла з бункера, хутко знов розіпнула парасоля і, мов нічого й не сталось, однак, як мені здалося, трохи напружено защебетала:

— А від вашого бункера краєвид відкривається й справді чарівний. І весь берег видно, й море.

Спинивши погляд на недоїдках від нашої рибини, вона примовкла.

— Можна?

Ми одночасно кивнули головою.

— Від морського повітря завше хочеться їсти, — прийшов я їй на підмогу.

Тепер кивнула головою вона і почервонілими, потрісканими руками, що нагадували про важку роботу в монастирі, схопила нашу рибу й піднесла її до рота. Дівчина їла поважно, напружено, поринувши в роздуми, так ніби разом із рибою пережовувала щось таке, чим утішалася до риби.

Я зазирнув їй під очіпок. Зеленого репортерського дашка вона забула в бункері. Дрібненькі, всі однакові завбільшки росинки поту висіялися на її гладенькому чолі, яке в крохмальному білому облямуванні нагадувало чоло Мадонни. Ланкес знов попросив у мене сигарету, хоч іще не викурив попередньої. Я кинув йому всю коробку. Поки він ховав три сигарети до кишені сорочки, тримаючи в губах четверту, сестра Аґнета жбурнула парасоля, побігла — аж тепер я завважив, що вона боса, — дюною вгору й зникла там, де шумів прибій.

— Нехай біжить, — загадково промовив Ланкес. — Вона ще прибіжить назад. Або не прибіжить.

Я ще трохи посидів, дивлячись, як художник курить, а потім вибрався на бункер і обвів поглядом берег, що завдяки припливу підступив до нас ближче.

— Ну? — хотів щось почути від мене Ланкес.

— Роздягається. — Більше він од мене нічого не дочекався. — Мабуть, хоче скупатися, щоб трохи охолонути.

Купатися в час припливу та ще й відразу після їди було, на мою думку, небезпечно. А послушка вже стояла по коліна у воді й заходила чимдалі глибше й глибше, і плечі в неї були округлі. Вода, наприкінці серпня запевне не дуже тепла, Аґнету, схоже, не лякала, дівчина пливла, і пливла вона добре — то одним стилем, то іншим і, пірнаючи, розтинала хвилі.

— Нехай собі поплаває, злазь уже нарешті з бункера!

Я озирнувся й побачив, що Ланкес випростався на піску й смалить сигарету. А на столі лежав, вилискуючи на сонці білизною й затьмарюючи собою все довкола, чистенький риб'ячий кістяк.

Коли я сплигнув з бетону, Ланкес розплющив свої художницькі очі й сказав:

— Кльова вийде картина: «Припливні черниці». Або: «Черниці в час припливу».

— Тварюка ти! — крикнув я. — А якщо вона втопиться?

Ланкес заплющив очі.

— Тоді картина називатиметься «Черниці-потопельниці».

— А якщо вона прибіжить і впаде тобі до ніг?

Художник розплющив очі й проказав свій присуд:

— Тоді і її, й картину назвемо «Грішна черниця».

Ланкес визнавав лише або — або: голова або хвіст, утопилася або согрішила. У мене він забрав сигарети, обер-лейтенанта кинув у дюни, зжер частину моєї риби, а дівчинці, яка, власне, належала небу, показав нутро нашого бункера, і поки вона ще пливла у відкрите море, грубою, гулястою ногою вже накидав у повітрі картини, вже давав їм назви: «Припливні черниці», «Черниці в час припливу», «Черниці-потопельниці», «Грішні черниці», «Двадцять п'ять тисяч черниць». Поздовжній формат: «Черниці на висоті Трафальґара». Вертикальний формат: «Черниці перемагають лорда Нельсона», «Черниці й вітер в обличчя», «Черниці й погожий вітер», «Черниці пливуть проти вітру». Чорнота, багато чорноти, а поверх криги — зіпсована білизна й блакить: «Висадка союзних військ», або: «Містика, варварство й нудьга» — колишня його назва для бетону, ще від довоєнних часів. І всі ці картини, всі ці вертикальні й поздовжні формати художник Ланкес намалював, коли ми повернулися до Райнланда, він створив цілі черничі серії, знайшов одного торговця, який тими картинам з черницями зацікавився, сорок три з них виставив, сімнадцять спродав колекціонерам, промисловцям, художнім музеям, навіть одному американцеві; торговець дав критикам привід порівняти його, Ланкеса, з Пікассо й своїм успіхом переконав мене, Оскара, відшукати візитку отого доктора Дьоша, імпресаріо, бо не лише мистецтво художника Ланкеса, а й моє мистецтво волало: «Хліба!» Враження трирічного барабанщика Оскара, призбирані в довоєнні й воєнні часи, ще належало за допомогою моєї бляшанки обернути на чисте, дзвінке золото часів повоєнних.

Підмізинний палець

— Ну, — мовив Цайдлєр, — то ви, бачу, вже геть не хочете працювати.

Його дратувало те, що Клеп з Оскаром сиділи то в Клеповій кімнаті, то в Оскаровій і били байдики. Що-правда, рештою грошей, які доктор Дьош передав мені як аванс на Південному кладовищі, коли ховали Шму, я сплатив за обидві наші кімнати за жовтень, одначе листопад погрожував стати місяцем похмурим і щодо фінансів.

І це тоді, коли пропозицій ми мали задосить. Ми могли б грати джаз у тій чи тій танцювальній кав'ярні або в котромусь із нічних ресторанів. Але грати джаз Оскарові вже не хотілось. Ми з Клепом весь час сперечалися. Він сказав, що те, як я тепер барабаню, вже не має із джазом нічого спільного. Я не заперечував. Тоді він заявив, що я зрадив ідею джазової музики.

Аж коли на початку листопада Клеп знайшов нового ударника — Бобі з «Однорога», одне слово, непоганого хлопця, — а разом із ним і контракт у Старому місті, ми знову заговорили один з одним як друзі, хоча Клеп уже тоді почав у дусі своєї КПН більше балакати, ніж думати.

Тепер переді мною лишалися відчиненими тільки двері концертної агенції доктора Дьоша. Повертатися до Марії я не хотів і не міг, тим більше що її залицяльник, отой Штенцель, збирався подати на розлучення, щоб потім мою Марію зробити Марією Штенцель. Час від часу я вибивав на Молитовній алеї в Корнефа сякий-такий напис на надгробку, навідувався й до Академії, давав беручким студентам малювати себе чорною вуглиною й робити з мене абстракцію, досить частенько заходив у гості, хоч і без будь-яких намірів, до музи Ули, що невдовзі після нашої поїздки на Атлантичний вал мусила розірвати свої заручини з художником Ланкесом, бо той волів тепер малювати лише дорогі картини з черницями, а музу Улу вже не хотів навіть лупцювати.

А візитка доктора Дьоша тим часом тихо й настирливо мулила мені очі на столі поряд із ванною. Коли одного дня я просто порвав її й викинув, позаяк не хотів мати з доктором Дьошем нічого спільного, то з жахом усвідомив, що й телефонний номер, і точну адресу концертної агенції можу продекламувати напам’ять, як вірша. Так я й робив три дні поспіль, я не міг через той телефонний номер заснути, тож четвертого дня знайшов телефонну будку, набрав номер, мене з'єднали з доктором Дьошем, той відреагував так, немовби чекав на мій дзвінок з години на годину, й попросив прийти до агенції пополудні того ж таки дня — мовляв, він хоче відрекомендувати мене своєму шефові. А шеф чекає на пана Мацерата.

Концертна агенція «Захід» містилася на дев'ятому поверсі відновленої адміністративної висотної будівлі. Перше ніж ступити до ліфта, я спитав себе, чи не приховує назва агенції якоїсь огидної політичиної афери. Адже коли є концертна агенція «Захід», то приблизно в такій самій адміністративній висотній будівлі десь має бути, звичайно ж, і агенція «Схід». Нічогеньку назву придумали! Тож я одразу віддав перевагу «Заходу», й коли ліфт спинився на дев'ятому поверсі, на душі в мене було спокійно: це саме та агенція, яка мені потрібна. На підлозі — суціль килими, куди не глянь — мідь, освітлення приховане, звукоізоляція, мирно сусідять десятки дверей, довгоногі секретарки з шурхотом проносять повз мене сигарний дим своїх шефів... Одне слово, я з тої агенції «Захід» мало не втік.

Доктор Дьош зустрів мене з розпростертими обіймами. Оскар був радий, що той бодай не притис його до грудей. Коли я ввійшов, друкарська машинка, за якою сиділа дівчина в зеленому светрі, змовкла, але відразу ж і поспішила надолужити час, що його згаяла через мої відвідини. Дьош доповів шефові про мене. Оскар сів, зайнявши собою одну шосту передньої лівої частини м'якого крісла жовтогарячого кольору. Потім розчинилися двостулкові двері, друкарська машинка затамувала дух, якась сила підхопила мене з крісла, двері за мною причинилися, світлою залою поплив килим, поніс мене з собою, поки якась залізна мебля сказала мені: ось ти, Оскаре, вже й стоїш перед шефовим письмовим столом, цікаво, скільки він важить? Я звів свої сині очі, намагаючись за безкінечно порожньою дубовою площиною вгледіти шефа, і в кріслі на коліщатах, що його, як ото крісло в зубного лікаря, можна було підіймати й відкидати назад, побачив свого паралізованого — життя жевріло лише в його очах та пальцях — товариша й наставника Бебру.

Так-так, голос — він ще мав голос! І з Бебриних глибин пролунало:

— Отак людські дороги й сходяться знов, пане Мацерат. Хіба ж я не казав вам багато років тому, коли ви ще воліли спілкуватися з цим світом як трирічне хлоп'я: такі люди, як ми, не гублять одне одного?! Щоправда, мушу, на превеликий свій жаль, констатувати, що ви нерозважливо дуже змінили — і то не в кращий бік — свої пропорції. Хіба то не ви колись мали якихось дев'яносто чотири сантиметри зросту?

Я ладен був заплакати, але тільки кивнув головою. На стіні, за кріслом наставника, яке рівномірно хурчало, бо в ньому працював електричний двигун, висіла єдина картина в цьому кабінеті — у бароковій рамі портрет моєї Розвіти, великої Раґуни, в натуральну величину. Бебра не стежив за моїм поглядом, однак добре знав, куди я дивлюся, тому, майже не ворушачи губами, промовив:

— А-а, добра душа Розвіта!.. Цікаво, чи сподобався б їй новий Оскар? Навряд. Вона мала до діла з іншим Оскаром, трирічним, круглощоким, а проте сповненим любовної жаги. Вона на того Оскара молилась, і про це мені радше заявила, ніж зізналася. А він одного чудового дня не схотів принести їй кави, і вона пішла по каву сама — пішла й наклала головою. А втім, той круглощокий Оскар убив, як я знаю, не лише Розвіту. Хіба то не він барабанним боєм звів у могилу свою бідолашну матусю?

Я кивнув головою, плакати я, хвалити Бога, ще не забув і все не зводив очей з Розвіти. Але цієї миті Бебра замахнувся, щоб завдати ще одного удару,

— А як було з отим поштовим службовцем, Яном Бронським, що його трирічний Оскар зволив називати своїм гаданим батьком? Оскар віддав його до рук катів. А ті вистрілили Янові Бронському в груди. А чи не могли б ви, пане Оскар Мацерат, який сміє виступати в новій подобі, розповісти мені про те, що сталося зі ще одним гаданим батьком трирічного барабанщика — з бакалійником Мацератом?

Зізнався я і в цьому вбивстві, визнав, що в такий спосіб позбувся Мацерата, описав, як улаштував так, щоб той удавився, вже не звертав усе на російський автомат, а сказав:

— Це правда, наставнику Бебра, то був я. Я зробив це, і те зробив я. Цю смерть спричинив я, і навіть у тій смерті була моя вина... Згляньтеся!

Бебра засміявся. Вже й не знаю, чим він там сміявся. Крісло його затремтіло. Над сотнями, тисячами зморшок, з яких складалося його обличчя гнома, заколихався, мов на вітрі, білий чуб.

Я ще раз благально, вперто попросив зглянутися наді мною; я намагався говорити влесливим голосом, знаючи, що це допомагає, і навіть затулив обличчя руками, знаючи, що вони гарні й також допомагають.

— Згляньтеся, пане Бебра! Згляньтеся, любий мій наставнику!

Тоді Бебра, що сам призначив себе моїм суддею і грав цю роль чудово, натис кнопку на пульті кольору слонової кості, якого тримав на колінах.

Килим у мене за спиною підвів до столу секретарку в зеленому светрі. Вона принесла теку й розгорнула її на тій дубовій площині, яку тримало на собі плетиво із залізних трубок і яка сягала мені до підпоріддя, тож я не мав змоги розгледіти, що там та дівчина у светрі розіклала. А вона вже подавала мені авторучку: за те, щоб Бебра зглянувся наді мною, треба було заплатити власним підписом.

І все ж я зважився поставити кілька запитань у бік крісла на коліщатах. Нелегко було отак наосліп підписатися там, де зробив помітку лакований ніготь.

— Це — трудова угода, — почув я Бебрин голос. — Підписати її треба повним ім'ям. Напишіть: «Оскар Мацерат», щоб ми знали, з ким маємо справу.

Відразу по тому, як я поставив підпис, електродвигун захурчав уп'ятеро гучніше, я підвів погляд від авторучки і ще встиг помітити, як швидкохідне крісло на коліщатах рушило, стало меншим, склалося, з'їхало на паркет і зникло за дверима збоку.

Тепер хтось іще подумає, нібито за тією угодою, яка була в двох примірниках і яку я підписав двічі, я продавав свою душу або Оскар зобов'язувався коїти страшні злочини. Аж ніяк! Коли в передпокої я з допомогою доктора Дьоша заходився вивчати ту угоду, то швидко й легко зрозумів: Оскарове завдання полягало в тому, щоб виступати самому зі своїм барабаном перед публікою так, як я робив це в свої три роки, а згодом ще раз — у «Цибульному погрібці» шинкаря Шму. Концертна агенція брала на себе зобов'язння готувати мої турне, цебто перше ніж на кону вдарить у свою бляшанку «Оскар-барабанщик», добряче вдарити в барабан реклами.

Поки розгорталася рекламна кампанія, я жив з другого щедрого авансу, який мені сплатила концертна агенція «Захід». Час від часу я навідувався до адміністративної будівлі, зустрічався з журналістами, давав себе фотографувати, якось навіть заблукав у тій коробці, де повсюди однаково пахло, все мало однаковий вигляд і, за що не візьмись, сприймалося як щось дуже непристойне, — так ніби хтось обтягнув і ізолював усе величезним, безмежним презервативом. Доктор Дьош і дівчина в зеленому светрі обходилися зі мною люб'язно, і тільки наставника Бебру я ніколи вже не бачив.

Власне, я ще до початку свого першого турне міг би перебратися до кращого помешкання. Але задля Клепа лишався в Цайдлєра, намагався заспокоїти товариша, який засуджував мене за моє спілкування з менеджерами, однак не погоджувався з ним, і до Старого міста вже не ходив, і пива вже не пив, свіжої кров'янки з цибулею не їв, а, щоб підготуватися до майбутніх поїздок залізницею, харчувався в солідних привокзальних ресторанах.

Розводитися тут про свої успіхи було б, на думку Оскара, недоречно. За тиждень до початку турне з'явилися оті перші афіші, що справляли ганебне враження; вони готували мій успіх, називаючи мої концерти виступами чарівника, цілителя, месії. Спершу я мав об'їхати міста в Рурській області. Зали, де я виступав, були розраховані на півтори-дві тисячі глядачів. Я сидів на кону сам-самісінький на тлі чорного оксамитового задника. Мене висвітлював промінь прожектора. На мені був смокінг. І хоч грав я на барабані, на мої концерти приходили аж ніяк не молоді джазфани. Мене слухали, мною захоплювалися дорослі люди віком від сорока п'ятьох років і старші. Щоб уже бути геть точним, скажу: близько чверті моєї публіки становили люди віком від сорока п'ятьох до п'ятдесятьох п'ятьох років. Це була наймолодша частина моїх прихильників. До другої чверті входили люди від п'ятдесятьох п'ятьох до шістдесятьох років. А найчисленнішу й найвдячнішу половину моїх слухачів становили сивенькі дідусі й бабусі. Я звертався до вже літніх людей, і вони мені відповідали, вони не мовчали, коли я змушував говорити свого трирічного барабана, вони раділи, але радість висловлювали не мовою свого віку, а дитячим лепетом і щебетанням трирічних малюків, вигуками «рус, рус, русі», коли Оскар барабанив їм що-небудь із дивовижного життя дивовижного Распутіна. Та куди більший успіх, аніж Распутін, який уже сам собою для більшости слухачів був особистістю надто суперечливою, мені приносили теми, в яких окрема дія, власне, й не звучала, а звучав лише стан, і які я називав так: «Перші молочні зубки», «Давлючий кашлюк», «Довгі вовняні панчохи кусають», «Кому присниться вогонь, той набурить у ліжко».

Старим людям таке подобалося. Вони забували про все на світі. Вони страждали, бо в них прорізувалися молочні зубки. Дві тисячі перестарків заходилися страшним кашлем, бо я заражав їх кашлюком. А як вони чухмарилися, коли я натягав на них довгі вовняні панчохи! Не одна літня жінка, не один літній чоловік мочив собі білизну й сидіння крісла, коли я змушував цих діточок побачити вві сні пожежу. Вже й не пригадую, де це було — чи то у Вуперталі, чи то в Бохумі, ба ні, здається, все ж таки в Реклінґсгаузені: грав я перед старими гірниками, концерт підтримувала коштами профспілка, і там мені спало на думку, що оці старі роботяги, які роками мають до діла з чорним вугіллям, можуть витримати й трішечки чорного страху. Отож ушкварив їм Оскар «Чорну кухарку». І що ж він побачив? Півтори тисячі трударів, яких затоплювала вода в штольнях, які пережили вибухи рудникового газу, страйки й безробіття, через ту злу Чорну кухарку зчинили жахливий крик, жертвою якого — того ж я, власне, цю історію й розповідаю — за важкими віконними шторами стало багато шибок у вікнах концерної зали. Отак кружним шляхом я знов повернув собі той голос, що трощив колись скло, проте користався ним тепер дуже обережно, щоб не нашкодити своєму бізнесу.

Бо моє турне саме бізнесом і було. Коли я повернувсь і сів розраховуватися з доктором Дьошем, то виявилося, що мій барабан — просто-таки золота копальня.

Не почувши від мене запитання про мого наставника Бебру — тим часом я вже втратив будь-яку надію коли-небудь його побачити, — доктор Дьош повідомив мені, що Бебра на мене чекає.

Друга моя зустріч із наставником проходила трохи не так, як перша. Оскарові не довелося стояти перед залізною меблею, натомість він побачив обертове крісло на коліщатах, сконструйоване якраз на його зріст, з електричним двигуном, і стояло те крісло навпроти Бебриного. Ми довго сиділи, мовчали, слухали уривки з газет і розповіді про мистецтво Оскара-барабанщика, що їх доктор Дьош позаписував на плівку й тепер нам прокручував. Вигляд Бебра мав задоволений. А мені оті баляси з баляндрасами газетярів були навіть неприємні. Вони робили з мене культ, приписуючи мені й моєму барабанові цілющу дію. Мовляв, я можу вилікувати неміч пам'яти, й саме тоді вперше зринуло слівце «оскарнізм», яке невдовзі мало стати досить популярним.

Потім дівчина в зеленому светрі принесла мені чаю. Наставникові вона поклала на язик дві пілюлі. Ми гомоніли про се, про те. Він мене вже не звинувачував. Усе було, як багато років тому, коли ми сиділи в кав'ярні «Чотири пори року»; не було тільки синьйори, нашої Розвіти. Коли я помітив, що Бебра, слухаючи мою трохи задовгу розповідь про Оскарове минуле, задрімав, я ще з чверть годинки погрався своїм електричним кріслом на коліщатах, покатався в ньому на паркеті, повертав його ліворуч і праворуч, підіймав та опускав сидіння і ледве змусив себе розлучитися з тим універсальним меблевим витвором, безмежні можливості якого розвивали в людині безневинну розбещеність.

Друге моє турне припало на передріздвяні свята. З урахуванням цієї обставини я й склав свою програму, і численні дифірамби з'явилися як у католицьких, так і в протестантських газетах. Адже давніх, запеклих грішників мені пощастило обернути на дітлахів, які тоненькими голосками зворушливо виспівували Різдвяних пісень. «Задля тебе живу я, Ісусе, задля тебе помру я, Ісусе», — виводили дві з половиною тисячі людей, від яких, з огляду на їхній похилий вік, такої дитинно чистої й ревної віри вже ніхто не сподівався.

Так само зробив я й під час свого третього турне, що проходило в карнавальні дні. На жодному з так званих дитячих карнавалів не було стільки розваг і веселощів, як на моїх виступах, де кожна бабця-трясучка оберталася на простодушну й кумедну наречену, а кожен дідок-зморшок — на ватажка розбійників, який вигукує: «Піф-паф!»

Після карнавалу я підписав контракт із фірмою грамплатівок. Записували мене в студії зі звуконепроникними стінами, і спершу я ніяк не міг призвичаїтися до тієї надзвичайно стерильної атмосфери, але потім звелів почіпляти на стінах величезні знімки дідусів та бабусь, яких можна побачити в будинках для літніх людей та на лавках у парку. Після цього гра в мене пішла так само легко, як у напхом напханих концертних залах.

Платівки розходились, як ото вранці теплі булочки.

І Оскар розбагатів. Чи вибрався я через це з отієї вбогої кімнатки, колишньої ванної в Цайдлєровому помешканні? Ні, я звідти не вибрався. Чому не вибрався? Через мого товариша Клепа, а також через оту порожню комірчину за дверима з молочно-білою шибкою, де колись жила й дихала сестра Доротея. І що ж Оскар зробив із такою купою грошви? Він зробив Марії, своїй Марії, одну пропозицію.

Я сказав Марії: якщо ти, мовляв, даси своєму Штенцелєві відкоша, не лише не вийдеш за нього, а й узагалі виставиш його за двері, то я куплю тобі по-сучасному обладнану крамницю делікатесних товарів, бо ти, люба моя Маріє, народжена, зрештою, для торгівлі, а не для якогось там приблудного пана Штенцеля.

І я в Марії не розчарувався. Вона того Штенцеля покинула, обладнала за мої гроші першокласну крамницю на Фрідріхштрасе, а тиждень тому в Оберкаселі, як учора радо й не без вдячности повідомила мені Марія, пощастило відкрити ще й філію тієї крамниці, заснованої три роки тому.

З котрого ж це турне я тоді повернувся — із сьомого чи з восьмого? То було в спекотному місяці липні. На Головному вокзалі я підкликав таксі й поїхав простісінько до нашої агенції. І на вокзалі, й перед адміністративною будівлею на мене чатували надокучливі збирачі автографів — пенсіонери й бабці, яким краще було б няньчити внуків. Я відразу подався до кабінету шефа; двері, як завжди, навстіж, до залізної меблі вів той самий килим, але за столом сидів не мій наставник, і на мене чекало не моє крісло на коліщатах, а усмішка доктора Дьоша.

Бебра помер. Мого наставника не стало на світі вже кілька тижнів тому. На його бажання мені про його тяжкий стан нічого не повідомили. Моє турне не повинно було перервати ніщо, навіть його смерть. Невдовзі по тому розпечатали заповіт, і виявилося, що Бебра лишив мені чималу спадщину, а також портрет Розвіти; однак зазнав я й відчутних фінансових втрат, бо надто пізно відмовився від двох уже підписаних контрактів на турне — в Південній Німеччині й Швейцарії — і через це мав платити неустойку.

Якщо не брати до уваги кількох тисяч марок, то Бебрина смерть глибоко мене вразила й надовго вибила з колії. Я замкнув свого барабана й майже не виходив з кімнатки. На додачу мій товариш Клеп тоді саме одружувався з рудою дівкою, що торгувала сигаретами, — одружувався просто через те, що колись подарував їй свою фотокартку. Незадовго до весілля, на яке мене, до речі, не запросили, Клеп вибрався зі своєї кімнати, переїхав до Стокгольма, і в Цайдлєра лишився тільки один винаймач — Оскар.

Мої взаємини з їжачком трохи змінилися. Після того, як майже в усіх газетах замигтіло моє ім'я жирним шрифтом, він почав ставитися до мене надзвичайно шанобливо й дав мені — за відповідну платню, звісно — ключа від порожньої комірчини сестри Доротеї; згодом я ту комірчину й зовсім винайняв, щоб Цайдлєр її нікому не здав.

Отож моя журба мала свій шлях. Я розчиняв обоє дверей і рушав від ванни в своїй кімнатці кокосовою постілкою в коридорі до Доротеїної комірчини, там спинявся, тупо дививсь у порожню шафу, давав дзеркалу над комодом поглумитися наді мною, у відчаї застигав перед важким незасланим ліжком, рятувався втечею до коридору, втікав від кокосових волокон до своєї кімнатки, але й там довго не витримував.

Один спритний підприємець зі Східної Пруссії — він утратив маєток у Мазурах, — розраховуючи, мабуть, на самотніх людей, відкрив неподалік від Юліхерштрасе заклад, який називався просто й недвозначно: «Собаки на прокат».

Там я й узяв свого Люкса, міцного, трохи вгодованого ротвейлера, чорного й лискучого. З ним я тепер виходив гуляти, щоб не снувати туди-сюди в Цайдлєровому помешканні — від моєї ванни до порожньої шафи сестри Доротеї.

Пес частенько виводив мене на берег Райну. Там він заходжувався гавкати на пароплави. Нерідко Люкс водив мене й до Рата, у Графенберзький ліс. Там він заходжувався гавкати на закохані парочки. А наприкінці липня п'ятдесят першого Люкс повів мене до Ґересгайма, в передмістя Дюсельдорфа; той Ґересгайм, скориставшися своєю промисловістю — чималеньким скляним заводом чи що, — сяк-так приховував своє провінційно-сільське походження. Відразу за Ґересгаймом починалися садові ділянки, а між ними, біля них і за ними пооточували себе огорожами пасовища й погойдувалися хліба — здається, то було жито.

Чи я вже згадував про те, що день, коли мій пес повів мене до Ґересгайма, а звідти, поміж садовими ділянками та пшеничними полями, — за Ґересгайм, видався спекотним? Аж коли останні будинки передмістя лишилися позаду, я спустив Люкса з повідця. Проте він тримався при нозі, він був вірний пес, навдивовиж вірний, бо цей собака з прокату мусив виявляти вірність до багатьох господарів.

Одне слово, Люкс мене слухався, бо ротвейлер — це вам не якась там такса. Одначе мені така собача слухняність видалася зайвою; як на мене, то нехай би Люкс трохи побігав, пострибав, я навіть копнув його ногою, щоб він не сидів, але він хоч і відходив від мене, то ніби всупереч докорам сумління, і раз у раз повертав свою голову на лискучій чорній шиї, й дивився на мене, як ото кажуть, відданим собачим поглядом.

— Іди геть, Люксе! — вимагав я. — Іди геть!

Люкс кілька разів слухався й відбігав, але дуже ненадовго, і я аж із полегкістю зітхнув, коли він нарешті десь трохи затримався, зник у житі, що, як і належало хлібам, хвилями гойдалися од вітру. Та що я кажу, який там вітер — було тихо-тихо, як ото перед грозою.

«Либонь, погнався за кроликом», — подумав я. А може, і йому скортіло лишитися на самоті, скористатися нагодою й побути собакою, як і Оскарові хотілося не надовго зостатися без собаки й побути людиною.

Місцевість тут моєї уваги не привертала. Ні садові ділянки, ні сам Ґересгайм, ані пласке, повите серпанком місто, що лежало за ним, мого погляду не приваблювало. Я сів на порожню, поіржавілу котушку з-під дроту, яку я мушу назвати все ж таки барабаном, бо Оскар, щойно вмостившись на тій іржавій залізяці, почав барабанити по ній кісточками пальців. Було тепло. Костюм мені тиснув, для літа він був надто важкий. Люкс десь бігав і все ще не повертався. Барабан із-під дроту — це було, звісно, не те, що мій бляшаний барабан, і все ж таки я помаленьку відпливав у минуле, а коли сів на мілину, коли не міг посуватися далі, коли в уяві почали раз у раз поставати ті самі картини останніх років, сповнені спогадів про лікарню, то знайшов на землі дві дерев'яні палички й сказав собі: «Стривай, Оскаре, ану ж погляньмо нарешті, хто ти є і звідки ти прийшов». І ту ж мить наді мною спалахнули обидві оті шістдесятиватні лампочки, як тієї години, коли я з'явився на світ. Між ними тріпотів крильцями нічний метелик, десь далеко немовби пересувала важкі меблі гроза, я почув Мацератів голос, а вслід за ним — матусин. Мацерат обіцяв мені крамницю, матуся — іграшку: у три роки я мав одержати барабана, тож Оскар і намагався прожити ті три роки якомога швидше. Я їв, я пив, зригував, поправлявся, давав себе приколисувати, зважувати, сповивати, купати, чистити, потрушувати присипкою, робити щеплення, любити, називати на ім'я, усміхався, коли мене про це просили, радісно скрикував, коли хотів цього сам, засинав, як наставала пора спати, вчасно прокидався, а ві сні робив таке личко, яке дорослі називають янгольським. Я багато разів захворював на бігунку, часто застуджувався, підхопив кашлюка, якийсь час ходив із ним і позбувся його аж тоді, як осяг важкий ритм цієї хвороби й назавжди зберіг її в своїх пальцях, бо п'єска «Кашлюк», як ви вже знаєте, була в моєму репертуарі, і коли Оскар перед двома тисячами слухачів видавав на барабані того «Кашлюка», всі дві тисячі стареньких дідусів і бабусь заходилися кашлем.

Прибіг Люкс і, скімлячи, потерся об моє коліно. Ох уже мені цей собацюра з прокату! Якби не самотність, я б його повік не взяв. Пес стояв на своїх чотирьох лапах і помахував хвостом — собака собакою, і погляд у нього був собачий, а в слинявій пащі він щось тримав: чи то паличку, чи то камінчика — а що ж іще потрібно собаці!

Перші, такі, важливі для Оскара роки поволі танули в моїх спогадах. Біль у яснах, що провіщав появу молочних зубів, минав, я стомлено відкинувся назад: дорослий, охайно, трохи тепліше, ніж треба, вдягнений горбань при наручному годиннику, з посвідкою особи й пачкою банкнот у гаманці. В губах у мене вже стриміла сигарета, я підніс сірника й дав тютюнові забити в роті такий неповторний присмак дитинства.

А Люкс? Люкс терся об мене. Я спробував був прогнати його — просто дмухнув на нього димом. Йому це не сподобалось, але він не одійшов, а терся об мене й далі. Пес облизував мене своїм поглядом. Я поблукав очима від одного телеграфного стовпа до іншого, шукаючи на дротах ластівок, — думав нацькувати на них цього надокучливого пса. Одначе ластівок не було, і прогнати Люкса мені не щастило. Він уткнувся мордою мені між ноги й уткнувся в одне місце так упевнено, немовби господар прокатної контори зі Східної Пруссії спеціально навчив його це робити.

Я двічі копнув його підбором. Пес відійшов і стояв, тремтячи, на своїх чотирьох, але мордою й далі тягнувся до мене так настирливо, наче в зубах у нього була не паличка або камінчик, а мій гаманець, якого я, однак, відчував у піджаку, чи годинник, що виразно цокав у мене на руці.

То що ж він усетаки тримав у зубах? І чому воно було таке важливе, що Люксові так хотілося показати його мені?

Я вже стромив пальці в теплу собачу пащу й одразу відчув те в долоні, відчув і здогадався, що саме тримаю, але вдав іще, немовби добираю слово, намагаючись назвати знахідку, яку Люкс приніс мені з жита.

Є такі частини людського тіла, розглядати які легше й краще тоді, коли вони лишаються самі, окремо від решти організму. Це був палець. Жіночий палець. Підмізинний палець. Жіночий підмізинний палець. Жіночий підмізинний палець із вишуканою каблучкою. Між п'ястковою кісткою і першим суглобом, сантиметрів на два нижче від каблучки, палець дав себе відтяти. На сухожиллі розгинача ще зберігся чистенький, виразний сегмент.

То був гарний, спритний палець. Коштовний камінь у каблучці, що його тримали шість золотих лапок, я назвав одразу і, як з'ясувалося згодом, не помилився: аквамарин. А сама каблучка в одному місці виявилася такою тонесенькою, такою зношеною, що, здавалося, ось-ось розламається, тож я сприйняв її як сімейну коштовність. Хоч бруд чи, краще сказати, земля лишила під нігтем темну окрайку, так ніби пальцеві довелося шкребти чи копати землю, сам ніготь, те, як він був обрізаний, справляли враження доглянутости. А загалом у пальці, коли я дістав його з теплої собачої пащі, відчувався холод, і на тлі цього холоду властива пальцеві жовтувата блідість здавалася природною.

Оскар уже багато місяців носив у нагрудній кишеньці піджака хустину, краєчок якої виглядав трикутничком. Отож він дістав ту шовкову пілочку, розгорнув і поклав на неї підмізинного пальця, завваживши, що його внутрішнім боком аж до третього суглоба тягнеться лінія, яка свідчить про старанність, цілеспрямованість і шанолюбну впертість пальця.

Сховавши пальця в хустину, я підвівся з котушки з-під дроту, поплескав Люкса по шиї, тримаючи в правій руці хустину, а в хустині — пальця, вже зібрався був вирушити до Ґересгайма, додому, маючи деякі плани щодо цієї знахідки, вже навіть дійшов був до огорожі крайньої садової ділянки — і цієї миті мене гукнув Вітляр, що лежав у розкаряці на яблуні й спостерігав і за мною, і за собакою, який приніс мені знахідку.

Останній трамвай, або Обожнення скляного слоїка

Чого тільки вартий уже сам його голос — бундючний, зневажливий, гугнявий... Лежачи, отож, у розкаряці на яблуні, Вітляр сказав:

— Славний у вас пес, добродію!

На те я трохи розгублено:

— Що ви там на яблуні робите?

Він манірно повів плечима в тій своїй розкаряці, випростав довгий торс.

— Та ви не бійтеся, це всього-на-всього райські яблучка, на повидло.

Довелося, зрештою, його приструнчити:

— А мені що до ваших яблучок? І чого це я маю боятися?

— Та ви... — Він вистромив язика й по-зміїному поворушив ним. — Ви ще, чого доброго, подумаєте, нібито я — райський змій, адже такі яблучка були вже й тоді.

Я йому розлючено:

— Алегорична балаканина!

Він, так хитренько-хитренько:

— То ви, либонь, гадаєте, що согрішити можна лише задля столового фрукта?

Я вже хотів був піти, бо тієї хвилини мені не було нічого нестерпнішого, ніж дискутувати про те, які фрукти в раю. Але Вітляр облишив свої натяки, хутко сплигнув із дерева і став на повен зріст біля огорожі — цибатий вітрогон.

— А що ото приніс із жита ваш пес?

І нащо тільки я відповів йому:

— Камінця приніс.

Це вже починало скидатися на допит:

— І ви сховали того камінця до кишені?

— Я люблю носити в кишенях камінці.

— А мені здалося, що пес приніс вам скорше якусь паличку.

— А я кажу — камінця, хай то хоч сто разів була чи могла бути паличка.

— Виходить, усе ж таки паличка?

— Про мене — паличка чи камінець, райські яблучка чи столові...

— А паличка така, що ворушиться?

— Собака хоче додому, я йду!

— А колір у палички такий, як у тіла?

— Глядіть краще своїх яблук! Ходімо, Люксе!

— А паличка з каблучкою, і ворушиться, і колір у неї, як у тіла?

— Що ви од мене хочете? Я просто гуляю собі, взяв напрокат собаку й гуляю.

— Я, бачте, теж хотів би взяти дещо напрокат. Чи не можна мені приміряти на мізинець, ну бодай на секунду, оту гарненьку каблучку? Вона так виблискувала на вашій паличці, що та паличка обернулася на підмізинний палець... А звати мене Вітляр. Ґотфрід фон Вітляр. Я в нашому роду останній.

Отак я й познайомився з Вітляром, ще того самого дня заприятелював із ним, і досі ще називаю його своїм товаришем, через те кілька днів тому, коли він прийшов мене провідати, сказав:

— Любий мій Ґотфріде, я дуже радий, що в поліцію на мене доніс тоді саме ти, мій товариш, а не хтось перший-ліпший.

Якщо на світі і є янголи, то з вигляду вони, без сумніву, схожі на Вітляра — довгов'язі, спритні жевжики, одне слово, складані ножики. Такий обійме скорше якогось найдубовішого з-поміж усіх вуличних стовпів, ніж пухкеньку дівчину, яка сама горнеться до тебе.

Вітляра помічаєш не відразу. Являючи щоразу якийсь один свій бік, він, залежно від обставин, може обернутися то ниткою, то городним опудалом, то вішаком у коридорі, то розкарякою на землі. Тим-то я його й не завважив, коли сидів тоді на котушці з-під дроту, а він лежав на яблуні. Навіть собака не гавкнув, адже янгола собака не може ні почути нюхом, ні побачити, ні обгавкати.

— Зроби ласку, Готфріде, — звернувся я до нього два дні тому, — надішли мені копію того доносу, який ти зробив років два тому і з якого почався мій процес.

І ось у руках у мене та копія, і я надаю слово йому — тому, хто виступав проти мене в суді:

«Я, Готфрід фон Вітляр, лежав того дня в розкаряці на яблуні, яка росте на садовій ділянці в моєї матері й на якій щороку родить стільки яблук, що повидла з них вистарчає якраз на сім наших скляних слоїків. Отож лежу я в розкаряці на яблуні, лежу на боці, вмостившись лівою сідницею в заглибину, трохи зарослу мохом. Ноги я простяг у бік ґересгаймського склозаводу. А дивився я — куди ж я тоді дивився? — ага, дивився я просто перед себе, сподіваючись, що на очі мені щось та потрапить.

І ось на очі мені потрапив підсудний, якого нині я називаю своїм товаришем. З ним був собака, він усе крутився навколо господаря й поводився так, як і поводяться собаки, а звали його, як мені згодом повідомив підсудний, Люксом, порода — ротвейлер, і його можна було брати на час у прокатній конторі, що недалечко від церкви Св. Роха.

Підсудний сів на оту порожню котушку з-під дроту, яка, відколи скінчилася війна, лежить біля садової ділянки моєї матері Аліси фон Вітляр. Як високий суд і знає, на зріст підсудного можна назвати низеньким, а також дефективним. Це впало мені в око відразу. Ще дивнішою здалася поведінка того невеличкого, добре вдягненого чоловіка. Він барабанив двома сухими паличками на іржавій котушці з-під дроту. Та якщо, однак, узяти до уваги, що за фахом підсудний — барабанщик і, як з'ясувалося потім, має звичку барабанити абиколи й абиде, а також те, що кожен, навіть дилетант, побачивши такий барабан з-під дроту — недарма ж його називають барабаном! — не втримається, щоб не забарабанити, то треба визнати ось що: того передгрозового літнього дня підсудний Оскар Мацерат сів на барабан з-під дроту, що лежав біля садової ділянки пані Аліси фон Вітляр, і двома неоднаковими завбільшки, сухими вербовими паличками почав вистукувати ритмічні звуки.

Далі я можу посвідчити, що пес Люкс надовго зник у вже достиглому житі. Якщо мене спитають, на скільки саме він зник, то напевно я не скажу, бо я, щойно вмощуся в розкаряці на нашій яблуні, будь-яке відчуття часу втрачаю. І коли я все ж таки стверджую, що собака зник надовго, то це означає, що я його виглядав, бо мені припала до вподоби його чорна шерсть і обвислі вуха.

А ось підсудний свого собаки не виглядав, і казати так я, гадаю, маю всі підстави.

Коли пес Люкс вибіг із жита, яке вже можна було косити, він щось тримав у зубах. Не скажу, нібито я відразу здогадався, що саме він тримав! Я подумав, що то — паличка або камінець; що то бляшанка — навряд, а що залізна ложка — й поготів. Аж коли підсудний дістав у собаки з пащі corpus delicti, я добре розгледів, що то таке. Та від тої хвилини, коли собака, ще з повною пащею, потерся об ліву, якщо не помиляюся, холошу підсудного, й до тої миті — на жаль, визначити її з точністю вже не можна, — коли підсудний поліз рукою, наче по своє добро, йому в пащу, минуло щонайменше кілька хвилин.

Пес із шкури ліз, щоб привернути увагу прокатного господаря, але той лише без утаву, монотонно й тупо барабанив, як ото барабанять діти. Аж коли собака непристойно уткнувся вологою мордою підсудному між ноги, цей опустив вербові палички і копнув собаку правою — я добре пригадую, що правою — ногою. Той оббіг навколо господаря, але потім, по-собачому тремтячи, підійшов знов і потягся до нього з отим чимось у зубах.

Не встаючи, себто навсидячки, підсудний поліз рукою — цього разу лівою — собаці в пащу. Пес, віддавши так свою знахідку, відійшов на кілька метрів назад. Але підсудний як сидів, так і сидів, тримаючи знахідку в руці; він стис долоню, потім розтис її, ще раз стис і коли розтис удруге, то на тій знахідці щось зблиснуло. Призвичаївшись до вигляду знахідки, підсудний узяв її великим і вказівним пальцями й підніс прямовисно вгору, десь до рівня очей.

Аж тоді я назвав для себе ту знахідку пальцем, а оскільки на ньому щось блищало, то уточнив, який саме палець — підмізинний, і тим, навіть про це не здогадуючись, дав назву одному з найцікавіших процесів повоєнного часу. Зрештою, мене, Ґотфріда фон Вітляра, називають найважливішим свідком у процесі з підмізинним пальцем.

Позаяк підсудний ніякої тривоги не виявляв, лишався спокійний і я. Так, його спокій передався й мені. А коли підсудний дбайливо загорнув пальця з каблучкою в хустину, яка доти прикрашала його нагрудну кишеньку, то я навіть перейнявся симпатією до того незнайомця на барабані з-під дроту: оце порядний чоловік, подумав я, непогано було б із ним познайомитися.

Отож я й гукнув його, коли він зі своїм собакою напрокат уже хотів був рушити в бік Ґересгайма. Одначе він повівся спершу невдоволено, навіть погордливо. Я й досі не можу збагнути, чому це підсудний побачив у мені символічне втілення змія — лише через те, що я сидів на яблуні. Материні яблука на повидло в нього теж викликали підозру, він сказав, що вони, без сумніву, райські.

Може, зло й справді взяло моду звивати собі кубельце в розсохах на деревах. Але особисто мене полежати в розкаряці на яблуні тягло не що інше, як звичайнісінька нудьга, яка ні з сього ні з того находила на мене по кілька разів на тиждень. Та, може, нудьга вже сама собою і є оте зло? Але що гнало підсудного за мури Дюсельдорфа? Гнала його, як він потім мені зізнався, самотність. Одначе хіба самотність — не ще одне ім'я нудьги? Цими міркуваннями я ділюся не для того, щоб обтяжити провину підсудного, а для того, щоб його зрозуміти. Чи саме не ця його гра зі злом, його барабанний бій, що своїми ритмами розплутував зло, викликали в мене таку симпатію, що я до нього забалакав і завів з ним дружбу? Та й сама ота заява, після якої я постав перед високим судом свідком, а він — звинувачуваним, то також вигадана нами гра, ще одна невеличка спроба розвіяти і потамувати нашу самотність і нашу нудьгу.

На моє прохання підсудний, трохи повагавшися, надів каблучку з підмізинного пальця — стягти її, до речі, було досить легко — на мій лівий мізинець. Каблучка прийшлася мені до міри, і я навіть зрадів. Певна річ, перед тим, як її приміряти, я зліз зі свого звичного місця на яблуні. Ми поставали обабіч огорожі, відрекомендувались один одному, завели розмову, в якій торкнулися окремих політичних тем, а тоді він дав мені каблучку. Але пальця лишив у себе й тримав його дуже обережно. Ми дійшли спільної думки, що це — палець жіночий. Поки каблучка була в мене на руці і я виставляв її на сонце, підсудний заходився вибивати вільною лівою рукою на огорожі якийсь танцювальний ритм, бадьорий і веселий. Але дерев'яна огорожа навколо садової ділянки моєї матері така хистка, що від барабанного бою підсудного вся, як це буває зі старим деревом, затріщала й заходила ходором. Не знаю, скільки ми так простояли, спілкуючись самими поглядами. Коли до нас долинуло гудіння якогось літака, що летів не дуже високо, ми саме були захоплені тією безневинною грою. Літак, видко, хотів сісти в Логаузені. І хоч обидва ми не проти були поглянути, зі стількома двигунами він заходитиме на посадку — з двома чи з чотирма, — ми не відводили очей один від одного й на літака не подивилися. Згодом цю гру ми, коли часом траплялася нагода пограти в неї, назвали «аскетизмом Пришелепка Лео», бо, як сказав підсудний, багато років тому він товаришував із чоловіком на таке ім'я і саме з ним грав — переважно на кладовищах — у цю простеньку гру.

Коли літак нарешті сів (я справді не можу сказати, скільки він мав двигунів — два чи чотири), я повернув каблучку підсудному. Той надів її на пальця, а потім знов загорнув у хустину й запропонував мені пройтися з ним.

Це було сьомого липня тисяча дев'ятсот п'ятдесят першого року. У Ґересгаймі на кінцевій зупинці ми не сіли в трамвай, а взяли таксі. Підсудний і потім при нагоді частенько виявляв до мене щедрість. Ми поїхали до міста, таксі лишили чекати біля прокатної контори поблизу церкви Св. Роха, самі здали пса Люкса, знову сіли в таксі, і воно повезло нас через усе місто, через Більк, Обербільк, на Верстенське кладовище, там панові Мацерату довелося заплатити понад дванадцять марок, а вже потім ми навідалися до майстерні каменяра Корнефа.

У майстерні було дуже брудно, і я зрадів, коли вже за годину каменяр виконав доручення мого товариша. Поки пан Мацерат детально, з любов'ю розповідав мені про інструменти й різноманітні Гатунки каменів, пан Корнеф, не згадавши жодним словом про пальця, зробив із нього гіпсовий зліпок без каблучки. Я спостерігав за його роботою лише краєм ока; пальця належало спершу обробити, тобто його змастили, вздовж нього наклали дратву, тоді нанесли гіпс і дратвою розітнули форму ще до того, як гіпс застиг. Я за фахом оформлювач, і для мене виготовлення гіпсових форм — не новина, але той палець, опинившись у руках каменяра, відразу втратив свій естетичний вигляд і знов набув його аж після того, як зліпок вийшов вдалий, пальця взяв до рук підсудний і, стерши з нього мастило, поклав на хустину. За роботу мій товариш каменяреві заплатив. Спершу той не хотів брати грошей, адже він вважав пана Мацерата своїм колегою. Він сказав також, що колись пан Оскар видавлював йому на шиї чиряки й за це теж нічого не брав. Коли зліпок затвердів, каменяр розняв форму, поклав зліпок до оригіналу, пообіцяв у найближчі дні зробити ще кілька зліпків і через свою виставку надгробків провів нас до Молитовної алеї.

Потім ми поїхали в таксі на Головний вокзал. Там підсудний запросив мене до вишуканого привокзального ресторану на розкішну вечерю. Із старшим кельнером він був запанібрата, і я зробив висновок, що в тому ресторані пан Мацерат, мабуть, завсідник. Ми їли яловичу груднинку зі свіжою редискою, потім — райнського лосося й завершили сиром. А після всього випили ще пляшку шампанського. Коли ми знов завели розмову про пальця і я порадив підсудному визнати його чужою власністю й віддати, тим більше, що тепер підсудний, мовляв, має гіпсового зліпка, той твердо й недвозначно заявив, що вважає себе законним власником пальця, бо йому, ще коли він народився, пообіцяли, хай і в завуальованій формі, саме такого пальця, скориставшися словами «барабанна паличка». Крім того, він, мовляв, може згадати ще про рубці на спині в свого товариша Герберта Тручинського, які були завдовжки з палець і теж провіщали підмізинного пальця. І, нарешті, лишається ще патронна гільза, яку підсудний нібито знайшов на кладовищі в Заспе і яка теж, мовляв, була завбільшки з палець і символізувала майбутнього підмізинного пальця.

Спершу ці докази мого нового товариша мало не викликали в мене сміх, проте я мусив усе ж таки визнати, що той, хто хоче, легко побачить логіку в такому послідовному ряду: барабанна паличка, рубець, патронна гільза, підмізинний палець.

Третє таксі відвезло мене після тої вечері додому. Ми домовились зустрітися знов, і коли за три дні я, як ми й домовлялися, приїхав до підсудного, він приготував мені сюрприз.

Насамперед він показав своє помешкання, тобто свою кімнату, бо пан Мацерат житло винаймав. Спершу він мав, очевидно, убогу комірчину, де колись була ванна кімната, згодом, коли мистецтво барабанщика принесло йому популярність і добробут, почав доплачувати ще й за кімнату без вікон, яку називав комірчиною сестри Доротеї, а потім виявив готовність платити ще й за третю кімнату, яку доти займав такий собі пан Мюнцер, музикант і колега підсудного, до того ж платити скажені гроші, бо основний винаймач, пан Цайдлєр, знав про достатки пана Мацерата й безбожно нагнав ціну.

Сюрприз мені підсудний припас у так званій комірчині сестри Доротеї. На мармуровій стільниці умивального столика із дзеркалом стояв скляний слоїк — десь такий завбільшки, в яких моя мати Аліса фон Вітляр закручує повидло з наших райських яблучок. Однак у тому слоїку пана Мацерата плавав у спирту підмізинний палець. Підсудний гордо показав мені кілька грубих учених книжок, за якими він консервував того пальця. Я перегорнув ті книжки лише мимохідь, майже не затримуючись на ілюстраціях, проте визнав, що підсудному пощастило зберегти природний вигляд пальця, та й узагалі скляний слоїк із пальцем мав на тлі дзеркала дуже привабливий вигляд, становив цікаве декоративне вирішення, і я, як професійний оформлювач, кілька разів на цьому наголосив.

Коли підсудний побачив, що я вже звик до вигляду слоїка, то зізнався, що іноді на того слоїка молиться. Мене це зацікавило, і я, щоправда, трохи зухвало, відразу попросив його показати, як же він молиться. Підсудний, зі свого боку, попросив мене зробити послугу і йому, дав мені олівця й папір і зажадав, щоб я його молитву записав, а також щоб я ставив запитання про той палець — він, мовляв, щиро й по совісті відповідатиме на них у своїй молитві.

На доказ я наводжу тут свої запитання і його відповіді, що свідчать про те, як він обожнює скляного слоїка. Я обожнюю. Хто це я? Оскар чи я? Я — благочестиво, Оскар — неуважно. Віддано й невтомно, тільки не треба боятися повторитись. Я — розважливо, бо не маю пам'яти. Оскар — розважливо, бо сповнений спогадів. Холодний, гарячий, теплий — це я. Винен — коли питають. Невинен — коли не питають. Винен, бо... скоїв злочин, бо... виявився винен, хоч і... виправдався в... звернув вину на... пробився крізь... крізь... умив руки від... посміявся з... над... через... плакав за... через... без... грішив тим, що казав... що мовчав... не кажи, не мовчи, молися. Я молюся. На що? На слоїка. На якого слоїка? Для консервування. Що в ньому законсервовано? У ньому законсервовано палець. Який палець? Підмізинний. Чий палець? Білявки. Якої білявки? Середнього зросту. Середній зріст — це метр шістдесят? Середній зріст — це метр шістдесят три. Особливі прикмети? Родимка. Родимка де? На руці вище ліктя, зсередини. На лівій руці чи на правій? На правій. А підмізинний палець на якій? На лівій. Заручена? Так, але незаміжня. Яку віру сповідує? Кальвінізм. Незаймана? Незаймана. Коли народилася? Не знаю. Коли? Під Гановером. Коли? У грудні. Стрілець чи Козерог? Стрілець. А вдача? Боязка. Доброзичлива? Старанна, балакуча. Розважлива? Ощадлива, твереза й весела. Сором'язлива? Ласунка, щира й набожна. Бліда, часто мріє про подорожі. Місячні нерегулярні, млява, любить страждати й заводить про це розмови, сама пасивна, безініціативна, чекає, що буде, вміє слухати, схвально киває головою, згортає на грудях руки; коли розмовляє, опускає повіки; коли до неї звертаються, широко розплющує очі — світло-сірі, ближче до зіниць — карі, каблучку подарував начальник, одружений, спершу не хотіла брати, взяла, страшний випадок, якісь волокна, сатана, багато білого, вибралася, переїхала, повернулась, не могла розлучитися, ревнощі теж, але безпідставні, хвороба, але не сама, смерть, але не природна, та ні, ні, не хочу, рвала волошки, і раптом з'являється, ба ні, був від самого початку, вже не може... Амінь? Амінь.

Цей запис молитви я, Ґотфрід фон Вітляр, додаю до своїх свідчень перед судом лише через те, що відомості про власницю підмізинного пальця, хоч якою плутаною здається ця молитва, великою мірою збігаються із судовими матеріалами про вбиту — сестружалібницю Доротею Кьонґетер. А брати під сумнів тут твердження підсудного про те, нібито він ані вбивав сестру-жалібницю, ані взагалі жодного разу не бачив її в обличчя, — не мій клопіт.

Прикметною і такою, що свідчить на користь підсудного, мені ще й досі видається та відданість, з якою мій товариш стояв навколішках перед стільцем, куди він поставив слоїка, і працював паличками на своєму бляшаному барабані, затиснувши його між ногами.

Ще понад рік я не раз мав нагоду спостерігати, як підсудний молиться й барабанить, бо він, призначивши мені щедру платню, зробив мене своїм постійним супутником у турне, які надовго був перервав, але невдовзі після того, як знайшовся отой підмізинний палець, поновив. Ми об'їздили всю Західну Німеччину, запрошували нас і до Східної зони, навіть за кордон. Але пан Мацерат не хотів виїздити з країни, не бажав, як він сам висловлювався, потрапити до буденної водоверти концертних поїздок. Жодного разу не барабанив і не молився він перед слоїком до концерту. Лише після виступу й після тривалої вечері ми поверталися до його номера в готелі — і він заходжувався барабанити й молитись, я ставив запитання й занотовував відповіді, а потім ми порівнювали останню молитву з молитвами попередніх днів і тижнів. Щоправда, молитви були різні — довгі й короткі. Крім того, інколи словам у них ставало затісно, й вони наскакували одне на одне, хоч уже другого дня лилися майже спокійно й статечно. І все ж таки жодна з молитов, які я зібрав і передаю високому суду, не містить більше подробиць, аніж та перша, що її запис я приклав до своїх свідчень.

За той рік, поки ми роз'їжджали, я мимохідь, у перервах між нашими турне познайомився з деякими знайомими й родичами пана Мацерата. Так, наприклад, він відрекомендував мені свою мачуху, пані Марію Мацерат, яку підсудний дуже, хоч і стримано, шанує. Того ж таки дня, пополудні, до мене завітав і зведений брат підсудного, Курт Мацерат — одинадцятирічний, добре вихований гімназист. Приємне враження справила й сестра пані Марії Мацерат — пані Августа Кьостер. Як мені зізнався сам підсудний, у перші повоєнні роки його сімейні обставини були далеко не ідеальні. Аж коли пан Мацерат за власні гроші придбав для мачухи велику крамницю делікатесних товарів, де з-поміж іншого продається й південна садовина, та й далі почав раз у раз підтримувати пані Мацерат коштами, коли в крамниці виникали фінансові труднощі, взаємини між мачухою і пасинком налагодилися дружні.

Познайомив мене пан Мацерат і з декотрими колишніми своїми колегами, переважно джазовими музикантами. Та хоч яким веселим і товариським намагався постати в моїх очах пан Мюнцер (підсудний довірчо називав його Клепом), я так і не знайшов у собі ні духу, ні бажання підтримувати з тим чоловіком зв'язки.

Завдяки щедрості підсудного в мене відпала потреба працювати оформлювачем, але я любив свою роботу й, коли ми поверталися з іще одного турне, все ж таки брався оформити кілька вітрин. Підсудний теж по-дружньому цікавився моїм ремеслом, частенько стояв пізно вночі на вулиці й усе милувався моїм скромним мистецтвом. Інколи після роботи ми трохи прогулювалися нічним Дюсельдорфом, однак Старого міста уникали, бо підсудний не любив отих опуклих шибок у шинках і вивісок, розмальованих у давньому німецькому дусі. І ось — це я вже підходжу до останньої частини своїх свідчень — одна з таких прогулянок нічним Унтерратом якось привела нас до трамвайного депо.

Ми стояли собі душа в душу й проводжали поглядом останній за розкладом трамвай, що в'їздив у депо. Гарне це видовище. Довкола — темне місто. Десь далеко горлає п'яний робітник з будівництва — адже настала п'ятниця. А загалом — тихо-тихо, бо останні трамваї, повертаючись у депо, навіть коли вони дзвонять і на поворотах під ними відлунюють рейки, багато гуркоту не чинять. Більшість вагонів в'їздили в депо відразу. Але декотрі лишалися то тут, то там стояти на коліях, порожні, але по-святковому освітлені. Чия то була ідея? Ідея була спільна, але висловив її я: «Слухай, друже мій любий, а що як?..» Пан Мацерат кивнув головою, ми неквапом увійшли до вагона, я став на місце вагоновода, відразу збагнув, що й до чого, поволі рушив і, швидко набираючи швидкість, виявився непоганим вагоноводом. Коли яскраво освітлене депо вже лишилося позаду, пан Мацерат по-дружньому похвалив мене такими словами: «Ти, Ґотфріде, — хрещений католик, годі й сумніватися, а то так добре не повів би трамвая».

Ця випадкова забава мене й справді дуже тішила. У депо нашого від'їзду, схоже, навіть не помітили, бо ніхто за вагоном не гнався, до того ж нас неважко було зупинити, відімкнувши струм. Я вів вагона в бік Флінґерна, потім через сам Флінґерн і вже подумував, чи не повернути біля Ганіеля ліворуч, на Рат і Ратінґен, але пан Мацерат попросив мене їхати в бік Графенберга й Ґересгайма. Хоч я й побоювався узвозу перед танцювальним ресторанчиком «Лев'ячий замок», однак прохання підсудного виконав, узвіз подолав, танцювальний ресторанчик лишився позаду, і раптом мені довелося загальмувати, бо на колії стояло троє чоловіків і радше вимагали, ніж просили, зупинитися.

Пан Мацерат уже невдовзі після Ганіеля відійшов у глибину вагона викурити сигарету. Тож довелося мені, як справжньому вагоноводові, гукнути: «Прошу сідати!» Коли ті троє входили, мені впало в око, що один із них — він був без капелюха, а решта двоє, в зелених капелюхах із чорними стрічками, його підтримували, взявши з обох боків попідруки, — чи то через незграбність, чи то через те, що погано бачив, кілька разів не потрапив ногою на підніжок. Його супутники — чи, може, охоронці — досить грубо допомогли йому піднятися передніми східцями поруч зі мною, а тоді відразу повели до вагона.

Я вже був знову рушив, коли це раптом почув іззаду, з глибини вагона, спершу жалісне скиглення, потім такі звуки, неначе хтось дає комусь ляпаси. Та зрештою — і це мене заспокоїло — пролунав рішучий голос пана Мацерата, який приструнчував наших пасажирів і закликав тих двох не бити скаліченого, напівсліпого чоловіка, який, згубивши окуляри, й так, мовляв, страждає.

— А ви не лізьте не в своє діло! — гаркнув один із зелених капелюхів. — Ми ще сьогодні покажемо йому, де раки зимують. Скільки ж можна терпіти!

Поки я повільно їхав до Ґересгайма, мій товариш, пан Мацерат, поцікавився, який же такий злочин скоїв той бідолашний напівсліпий чоловік. І розмова враз набула досить дивного характеру: по кількох фразах ми опинилися в гущі війни, правильніше сказати, повернулися до першого вересня тисяча дев'ятсот тридцять дев'ятого року. Початок війни, напівсліпого обізвали добровольцем, який протиправно захищав якусь будівлю Польської пошти. Дивно, але й пан Мацерат, який мав тоді років п'ятнадцять, не більше, виявився в курсі подій, навіть упізнав того підсліпуватого чоловіка, сказав, що то — Віктор Велюн, бідолашний, короткозорий поштар, який розносив грошові перекази, під час бойових дій згубив окуляри, втік без окулярів, уник катів, але ті про нього не забули, ганялися за ним до кінця війни, й у повоєнні роки також, і показали навіть папір, виписаний тридцять дев'ятим роком: наказ про розстріл. «Нарешті ми його згарбали!» — кричав один із зелених капелюхів, а другий заявив, нібито страшенно радий, що ця історія нарешті завершилась. Увесь свій вільний час, навіть відпустки йому, мовляв, доводилося марнувати на те, щоб нарешті виконати наказ про розстріл від тисяча дев'ятсот тридцять дев'ятого року; кінець кінцем, він, мовляв, має й іншу роботу, він комівояжер, а його товариш — біженець зі Сходу, і в нього теж клопоту не бракує, він мусить знов починати все спочатку, на Сході він утратив чудову кравецьку майстерню, але тепер уже всьому край, годі, сьогодні вночі наказ буде виконано, і тоді з минулим вони покінчать раз і назавжди... І як добре, що пощастило ще встигнути на останній трамвай!

Отак я супроти власної волі став вагоноводом, що віз до Ґересгайма одного приреченого на смерть і двох катів з наказом про розстріл. На безлюдному, трохи похилому базарному майдані в передмісті я звернув праворуч, маючи намір доїхати до кінцевої зупинки біля скляного заводу, висадити там зелених капелюхів та підсліпуватого Віктора Велюна й вирушити зі своїм товаришем додому. За три зупинки до кінцевої пан Мацерат підійшов ближче до мене й приблизно туди, де справжні вагоноводи ставлять бляшанки з бутербродами, поставив свою теку, що в ній, як я знав, був слоїк із пальцем.

— Ми маємо його врятувати! Це Віктор, бідолашний Віктор! — Пан Мацерат був вочевидь дуже схвильований. — Він і досі не знайшов собі годящих окулярів. Він страшенно короткозорий, вони його розстрілюватимуть, а він дивитиметься зовсім в інший бік.

Я гадав, що кати при собі зброї не тримають, але панові Мацерату впало в око, що пальта в обох зелених капелюхів повідстовбурчувалися.

— Він на Польській пошті в Данцигу розносив грошові перекази. Тепер робить те саме на федеральній пошті. Але вони щодня після роботи ходять за ним назирці, бо наказ про розстріл і досі ніхто не скасував.

З того, про що розповідав пан Мацерат, я зрозумів не все, однак пообіцяв піти разом із ним на розстріл, а як пощастить, то й допомогти йому той розстріл зірвати.

За склозаводом я, трохи не доїхавши до перших садових ділянок — але материн садок з тією самою яблунею у місячному сяйві було вже видно, — пригальмував і крикнув у салон:

— Кінцева! Прошу вийти з ваґона!

Ті, що в зелених капелюхах із чорними стрічками, відразу пішли до дверей. Напівсліпому Віктору знов було важко потрапити ногами на підніжок. Потім до дверей рушив і пан Мацерат, але спершу він дістав з-під піджака свого барабана й, сходячи, попросив мене прихопити його теку зі слоїком.

Ми покинули трамвая, який ще довго світив у темряві, й попростували назирці за катами, а отже, й за їхньою жертвою.

Ми йшли вздовж садових огорож. Я вже навіть притомився. Коли ті троє попереду спинилися, я завважив, що розстрілювати вони зібралися на материній ділянці. Запротестував не лише пан Мацерат, запротестував і я. Але наші протести їх не обходили, вони повалили й так струхлявілу огорожу на землю, прив'язали того напівсліпого чоловіка, якого пан Мацерат називав бідолашним Віктором, до яблуні — якраз під моєю розкарякою — і, позаяк обидва ми й далі протестували, ще раз показали нам при світлі кишенькового ліхтарика зім'ятий наказ про розстріл за підписом інспектора військово-польового суду Желєвського. Підписано наказ було, якщо не помиляюся, в Сопоті, п'ятого жовтня тридцять дев'ятого року, стояли там і печатки, одне слово, зробити вже нічого не можна було, і все ж ми завели мову про Організацію Об'єднаних Націй, про демократію, колективну провину, про Аденауера й таке інше. Але один із зелених капелюхів відкинув усі наші претензії, зауваживши, що це — не наше діло, що мирної угоди й досі нема, що він, як і ми, голосує також за Аденауера, а щодо наказу, то цей своєї чинности не втратив, вони, мовляв, побували з ним у найвищих інстанціях, вони скрізь проконсультувались і, зрештою, тільки виконують свій клятий обов'язок, а нам, мовляв, краще взагалі піти геть.

Але ми не пішли. Ба більше, коли зелені капелюхи порозстібали пальта й узяли до рук автомати, пан Мацерат поправив свого барабана — і тої самої хвилини майже повний, тільки з невеличкою щербинкою місяць прохопився з-за хмар, змусив їхні краї зблиснути металічним блиском, ніби зубчасті краї консервної бляшанки, — і на такій самій, тільки ціленькій блясі пан Мацерат почав перебирати паличками. Робив він це у відчаї, і звук виходив якийсь незвичний і все ж таки чимось мені знайомий. Раз у раз оце довге, протягле «є»: не зґінєла, не зґінєла, єшщє не зґінєла, єшщє Польска не зґінєла! Але то був уже голос бідолашного Віктора, що до барабанного бою пана Мацерата додавав свої слова: «Не загинула ще Польща, поки ми живемо». Цей ритм, здавалося, був знайомий і зеленим капелюхам, бо їх просто-таки зсудомило за їхніми залізяками, на яких зблискував місяць. Адже марш, який у материному садку гучно залунав у виконанні пана Мацерата й бідолашного Віктора, вивів на авансцену польську кавалерію. Може, свою роль зіграв тут і місяць, а може, то барабан, місяць і ламкий голос короткозорого Віктора разом викликали з-під землі таку силу-силенну осідланих скакунів: гупали копита, форкали ніздрі, брязкали остроги, іржали жеребці, тютюкання й улюлюкання... Але ні, нічого такого не пролунало, ніщо не гупнуло, не форкнуло, не брязнуло, не проіржало, не тютюкнуло й не улюлюкнуло, а лише нечутно линуло над скошеними ланами за Ґересгаймом, а проте це був усе ж таки ескадрон польських уланів, бо біло-червоні, як лакований барабан у пана Мацерата, вимпели посмикувались на гостряках пік — ні, не посмикувались, а пливли, як і весь ескадрон, у місячному сяйві, може, спустившися з самого місяця, пливли й завертали ліворуч, до нашого садка, пливли й не були, здавалося, ні плоттю, ні кров'ю, а проте пливли, саморобні, схожі на іграшки, поставши привидами, які можна порівняти хіба з отими витворами, що їх в'яже з мотуззя санітар пана Мацерата, — польська кіннота, сплетена зі шпагату, нечутно й усе ж таки гупаючи копитами, безтілесно, безкровно — й усе ж таки польська — нестримно летіла просто на нас, аж ми попадали на землю і мусили перечекати й місяця, й польського ескадрона, поки вони промчали і через материн садок, і через решту старанно доглянутих садових ділянок і жодної не витоптали, тільки прихопили з собою бідолашного Віктора, а заразом і обох катів і щезли серед відкритої рівнини під місяцем — згинули, згінєли, ще не зґінєли, помчали верхи на Схід, на Польщу, за місяць.

Важко дихаючи, ми дочекалися, поки ці нічні події проминули, поки небо зімкнулося, сховавши те світло, яке тільки й могло подвигнути на останню атаку давно занепалу кінноту. Я підвівся перший і, анітрохи не применшуючи ролі місячного сяйва, привітав пана Мацерата з його великим успіхом. Але той лише стомлено й пригнічено відмахнувся:

— Який там успіх, любий Ґотфріде! У своєму житті я домагався надто багато успіхів. Хотілося б хоч один раз обійтися без них. Але це — дуже важко, потрібні неймовірні зусилля.

Його слова мені не сподобалися, бо сам я належу до людей старанних, а проте успіху не маю. Пан Мацерат видався мені невдячним, і я заходився його вичитувати.

— Ти пихатий чванько, Оскаре! — зважився почати я, бо на ту пору ми вже перейшли на «ти». — Усі газети тільки те й роблять, що пишуть про тебе. Ти зробив собі ім'я. Про гроші вже не хочу й казати. Але, гадаєш, мені, кого не згадує жодна газета, легко триматися при тобі, увінчаному лаврами? Як би і я хотів бодай один раз здійснити вчинок, але такий, щоб був неповторний, такий, як оце щойно здійснив ти, і щоб я здійснив його сам-самісінький, і щоб потрапив до газети, і щоб там великими літерами стояло: «Це зробив Ґотфрід фон Вітляр!»

Сміх пана Мацерата мене прикро вразив. Він лежав горілиць, утиснувши свого горба в м'яку землю, рвав обома руками траву, підкидав жмути вгору й сміявся, наче був не людина, а Бог, для якого нема нічого неможливого.

— Друже мій, та немає нічого простішого! Ось бачиш — моя тека. Вона чудом не попала під копита польської кінноти. Дарую цю шкіряну штукенцію тобі. У ній — отой слоїк із мізинним пальцем. Бери все це, біжи до Ґересгайма, там і досі стоїть освітлений вагон, сідай до нього й вирушай у бік Фюрстенвальда, просто в поліцію. Зробиш там заяву — і вже завтра читатимеш своє ім'я в усіх газетах.

Спершу я не хотів приставати на його пропозицію, я сказав, що без того пальця в слоїку він просто не зможе жити. Але пан Мацерат заспокоїв мене й заявив, що загалом уся ця історія з пальцем йому вже добряче набридла, до того ж він має кілька гіпсових зліпків, а крім того, на його замовлення виготовили ще й виливка із щирого золота, отож нехай уже я, мовляв, беру нарешті теку, повертаюся до трамвая, їду в поліцію й роблю свою заяву.

Так я й побіг і ще довго чув позад себе сміх пана Мацерата. Бо він лишився лежати в садку, він хотів, поки я, теленькаючи, повертатимуся трамваєм до міста, навтішатися чарами ночі, він хотів рвати траву й сміятися. А заява — я зробив її аж уранці другого дня — завдяки доброті пана Мацерата справді спричинила до того, що моє ім'я багато разів з'являлося на шпальтах газет...»

А я, Оскар, добра душа пан Мацерат, лежав, сміючись, у понічному чорній траві за Ґересгаймом, перекидався з боку на бік під поодинокими смертельно-поважними зорями, глибше вмощував свого горба в тепле царство землі й казав собі: «Спи, Оскаре, поспи ще годинку, поки не прокинулася поліція. Бо так вільготно ти під місяцем уже не лежатимеш».

А коли прокинувся, то, перше ніж помітити, що надворі вже білий день, відчув, як хтось чи щось рівномірно лиже мене теплим, вологим і шерехатим язиком.

Невже ж це поліція, яку підняв на ноги Вітляр, уже дісталася сюди й оце облизує тебе, намагаючись розбудити? І все ж таки я не відразу розплющив очі, а дав комусь чи чомусь іще трохи рівномірно полизати мене теплим, вологим і шерехатим язиком; я діставав насолоду від цього облизування, і мені було байдуже, хто це — поліція, як припускав Оскар, чи корова. Аж перегодя я розплющив свої сині очі.

Вона була вся в чорних і білих плямах, лежала поруч, дихала й облизувала мене, поки я розплющив очі. Вже розвиднилося, було хмарно з проясненнями, і я сказав собі: «Оскаре, не дляйся біля цієї корови, нехай хоч яким небесним поглядом вона на тебе дивиться, хоч як старанно заспокоює тебе і вкорочує тобі пам'ять своїм шерехатим язиком. Надворі вже день, гудуть мухи, пора готуватися до втечі. Вітляр на тебе донесе, виходить, тобі треба втікати. А щоб свідчення були серйозні, потрібна ще серйозна спроба втекти. Корова нехай мукає, а ти втікай. Вони однаково тебе впіймають, як не тут, то десь інде, але це вже не твій клопіт».

Отак я, після того як мене облизала, вмила й причесала корова, вирушив у свою втечу, та, щойно зробивши кілька кроків у ролі втікача, по-вранішньому весело засміявся. Барабана я лишив корові, що лежала на тому самому місці й мукала, а сам утікав і сміявся.

Тридцять

О, треба ж розповісти ще й про те, як я втікав. Утікав я для того, щоб Вітлярові свідчення набули ще більшої ваги. «Але що то за втеча, коли нема певної мети? — подумав я. — Куди ж ти хочеш утікати, Оскаре?» — запитував я себе. Політична обстановка й так звана «залізна завіса» не давали мені змоги гайнути на схід. Отож про чотири спідниці моєї бабці Ани Коляйчек як про мету втечі довелося забути — забути про оті чотири спідниці, які й понині ще, обіцяючи пристановище й захисток, напинаються десь на кашубських картоплищах, хоч насправді мені — коли вже втікати — лише втеча до них і видавалася найнадійнішою.

А між іншим: сьогодні мені сповнилося тридцять років. А в тридцять про втечу маєш міркувати вже як чоловік, а не як хлопчисько. Марія принесла мені пирога з тридцятьма свічками й сказала:

— Ось тобі, Оскаре, вже й тридцять. Пора вже помалу братися за розум!

Клеп, мій товариш Клеп, подарував мені, як завжди, кілька платівок із джазовою музикою і зіпсував п'ять сірників, поки запалив тридцять свічок на святковому пирозі.

— У тридцять життя лише починається! — сказав Клеп; самому йому — двадцять дев'ять.

А ось Вітляр, мій товариш Готфрід, який моєму серцю найрідніший, приніс мені ласощі; він перехилився через ґратки на моєму ліжку й прогугнявив:

— Коли Ісусові сповнилося тридцять, він зібрався в дорогу й покликав своїх учнів.

Вітляр завжди любив збивати мене з пантелику. Мовляв, я маю встати з ліжка й зібрати учнів, і все лише через те, що мені стукнуло тридцять. Потім прийшов, розмахуючи якимсь папірцем, мій адвокат, трубним голосом привітав мене, оздобив спинку мого ліжка своїм нейлоновим капелюхом і повідомив мені, а також усім гостям:

— Це — те, що я називаю щасливим збігом обставин. Сьогодні мій клієнт святкує своє тридцятиріччя, і саме на його тридцятиріччя мені надходить повідомлення про те, що процес із підмізинним пальцем вирішено відновити. Знайдено ще один слід — оту сестру Беату, ви ж бо знаєте...

Те, чого я багато років так побоювався, побоювався від того дня, як пустився втікати, дало про себе знати сьогодні, на моє тридцятиріччя: вони знов розкрутять цей процес, знайдуть справжнього винуватця, мене виправдають, випустять із цього лікувально-опікунського інтернату, заберуть у мене любе моє ліжечко, виставлять Оскара на холодну, обвіяну всіма вітрами вулицю й примусять його, тридцятирічного, покликати учнів і зібрати їх навколо себе й свого барабана.

Отже, то вона, сестра Беата, вбила з чорних ревнощів мою сестру Доротею.

Сподіваюся, ви ще пригадуєте? Був такий собі доктор Вернер, що, як це дуже часто трапляється в кіно і в житті, стояв між двома сестрами-жалібницями. Прикра історія. Беата кохала Вернера. Але Вернер кохав Доротею. А ось Доротея взагалі нікого не кохала або, можливо, потай кохала малого Оскара. Потім Вернер захворів. І доглядала його Доротея, бо він лежав у її відділенні. А Беата не могла цього ні бачити, ні стерпіти. Тому вона вмовила сестру Доротею прогулятися з нею і в житі неподалік від Ґересгайма вбила її чи, краще сказати, усунула зі свого шляху. Тепер уже ніхто не заважав Беаті доглядати доктора Вернера. Але доглядала вона його, певно, так, що він не тільки не видужав, а навіть навпаки. Ця доглядальниця, стративши від кохання розум, міркувала собі, мабуть, так: поки Вернер хворий, він мій. Може, вона давала йому надто багато ліків? Чи не ті ліки? Так чи так, а доктор Вернер помер через надто великі дози або через не ті ліки, але на суді Беата не зізналася ні в тому, що давала не ті ліки, ні в тому, що давала завеликі дози, ні в тому, що покликала сестру Доротею в житнє поле на прогулянку, яка стала в її житті останньою. А Оскара, який також ні в чому не зізнався, але зберігав у слоїку речовий доказ — отого пальчика, звинуватили в тому, що сталося в житньому полі, проте визнали мене недієздатним і віддали під нагляд до спеціального лікувально-опікунського інтернату. Однак іще доти, як Оскара засудили й запроторили до цього закладу, він зробив спробу втекти, бо в такий спосіб я хотів надати більшої ваги тим свідченням, що їх подав мій товариш Готфрід.

Коли я вдався до втечі, мені було двадцять вісім років. Ще кілька годин тому на моєму святковому пирозі горіло, мляво скапуючи, тридцять свічок. Того разу, коли я втікав, стояв також вересень. Я народився під знаком Діви. Але тут я хочу розповісти не про те, як я народився під електричними лампочками, а про те, як я втікав.

Позаяк дороги на схід, до бабці, мені, як я вже казав, не було, то довелося — так нині роблять усі — втікати на захід. Якщо через велику політику ти, Оскаре, не можеш потрапити до рідної бабці, то втікай до рідного діда, що мешкає в Буфало, у Сполучених Штатах Америки. Біжи до Америки, побачимо, чи далеко ти забіжиш!

Ідея щодо американського діда Коляйчека спала мені на думку ще тоді, як я лежав на луці за Ґересгаймом і мене облизувала корова, а я не розплющував очей. Була десь година сьома ранку, і я сказав собі: «О восьмій відчиняються крамниці». Я засміявся й побіг звідти геть, а барабана покинув біля корови. Я розмірковував так: «Учора Ґотфрід стомився, заяву він зробить сьогодні аж о восьмій чи й о пів на дев'яту, тож скористайся з цієї невеличкої переваги». Десять хвилин пішло на те, щоб у заспаному передмісті Ґересгайма викликати телефоном таксі. Воно привезло мене на Головний вокзал. Дорогою я заходився лічити свої гроші, але часто збивався, бо раз у раз вибухав по-вранішньому безтурботним і свіжим сміхом. Потім я погортав свій дорожній паспорт, виявив там — заслуга концертної агенції «Захід» — відкриту візу до Франції, відкриту візу до Сполучених Штатів (доктор Дьош уже давно виношував мрію ощасливити ці країни концертним турне барабанщика Оскара).

«Voila! — сказав я сам собі. — Тоді тікаймо до Парижа, це неважко зробити й гарно звучить, таке вписалося б навіть у фільм за участю Габена, який, попахкуючи люлькою, добродушно тебе вистежує. Але хто ж гратиме мене? Чаплін? Пікассо?.. Сміючись, збуджений через думки про втечу, я все ще ляскав себе по колінах у трохи зім'ятих штанях, коли таксист зажадав сім марок. Я заплатив і поснідав у привокзальному ресторані. Тримаючи поряд з яйцем у мішечку залізничний розклад, я вибрав потрібного мені потяга, після сніданку ще встиг обміняти валюту, купив також валізку з добротної шкіри, потім, остерігаючись повертатися на Юліхерштрасе, наповнив її хоч і дорогими, але незручними сорочками, поклав іще блідо-зелену піжаму, зубну щітку, зубну пасту й інші дрібнички, придбав, позаяк заощаджувати гроші не було рації, квиток першого класу й невдовзі потому непогано відчув себе в м'якому кріслі біля вікна. Я втікав, але потреби бігти не мав. Подушки в кріслі також сприяли моїм роздумам. Скоро лиш потяг рушив і втеча почалася, як Оскар заходився придумувати собі щось таке, чого треба було боятися, бо ж не безпричинно я казав собі: «Втікати — втікай, але боятися не забувай!» Однак що тебе може злякати, Оскаре, й від чого варто втікати, коли навіть думка про поліцію не викликає в тебе нічого, крім по-вранішньому безтурботного сміху?

Сьогодні мені виповнилося тридцять, і хоча й моя втеча, й процес уже в минулому, той страх, якого я наганяв собі, коли втікав, не розвіявся.

Що було його причиною — поштовхи на стиках рейок, пісенька вагонних коліс? Монотонно проступали її слова й остаточно пригадалися аж перед самим Аахеном — пригадалися й міцно засіли в пам'яті того, хто потопав у м'якому кріслі вагона першого класу, й лишилися там і після Аахена — кордон ми перетинали десь о пів на одинадцяту, — й робилися чимдалі виразнішими та страшнішими, тож я був навіть радий, коли митники трохи відвернули мою увагу: горб у мене зацікавив їх дужче, ніж моє ім'я й мій паспорт. І я казав собі: «Ох уже цей Вітляр, ох уже сонько! Скоро вже одинадцята, а він ще навіть не стоїть зі слоїком під пахвою в поліції, тоді як я задля нього вже від самого рання втікаю, намагаюся нагнати собі страху, щоб моєю втечею щось рухало». А як страшно було мені в Бельгії, коли вагонні колеса наспівували: «Чи прийшла Кухарка чорна? Так-так-так! Чи прийшла Кухарка чорна? Так-так-так!..»

Сьогодні мені виповнилося тридцять, і позаяк процес відновлюють і мене мають виправдати, я знов муситиму стати на ноги й у трамваях, у потягах чути оте: «Чи прийшла Кухарка чорна? Так-так-так!»

І все ж таки та поїздка, попри мій страх перед Чорною кухаркою, страшної появи якої я очікував на кожній станції, була приємна. Я лишився в купе сам — кухарка, либонь, сиділа в сусідньому купе, — знайомився спершу з бельгійськими митниками, потім — із французькими, час від часу на хвилин п'ять засинав, прокидався, тихенько скрикнувши, і, щоб не постати перед Чорною кухаркою геть беззахисним, гортав тижневик «Шпігель», що його ще в Дюсельдорфі придбав просто з вагонного вікна, вже вкотре дивувася з того, що журналісти стільки всього на світі знають, знайшов навіть ущипливу замітку про мого менеджера, доктора Дьоша з концертної агенції «Захід», а в замітці — підтвердження тому, про що знав і сам: Дьошева агенція трималася на одному стовпі, і тим стовпом був барабанщик Оскар. А поряд — досить пристойний мій знімок. І ось цей стовп на ім'я Оскар майже до самого Парижа малював собі в уяві крах концертної агенції «Захід», до якого мав призвести мій арешт і поява Чорної кухарки.

Чорної кухарки я не боявся зроду. Аж коли пустився втікати, коли сам схотів відчути страх, вона забралася мені під шкіру й так там і лишилася, хоча здебільшого й приспана, лишилася донині, коли я святкую своє тридцятиріччя. Час від часу вона постає то в одній подобі, то в іншій; це може бути, наприклад, слівце «Ґьоте», що змушує мене злякано скрикувати й ховатися під ковдру. Хоч стільки я вивчав змалечку цього короля поетів, від його олімпійського спокою мені всякчас ставало моторошно. І коли нині він, перевдягнений, увесь чорний, мов та кухарка, вже не такий ясний і класичний, стоїть, перевершуючи своєю похмурістю самого Распутіна, перед моїм заґратованим ліжком і з нагоди мого дня народження запитує: «Чи прийшла Кухарка чорна?» — мене поймає глибокий страх.

«Так-так-так!» — підтверджували вагонні колеса, несучи втікача Оскара до Парижа. Власне, інтерполівців я очікував уже на паризькому Північному вокзалі — на Гар-дю-Нор, як сказав би француз. Але до мене забалакав лише носій, від якого тхнуло червоним вином так, що за Чорну кухарку я б його не сприйняв, хоч би як хотів. Я довірливо передав йому свою валізку, і він доніс її майже до самого виходу з перону. Я ж бо гадав, що поліцейські та, власне, й кухарка пошкодують грошей на перонний квиток, вони підійдуть до мене й заарештують уже на виході з перону. Отож із мого боку розважливо буде забрати валізку в носія ще до виходу з перону. Отак мені й довелося самому перти ту валізку аж до метро, бо поліція не з'явилася навіть сюди й не взяла її в мене з рук.

Не хочу нічого розповідати вам про всесвітньо відомий запах у метро. Парфуми з таким запахом тепер, як я недавно прочитав, можна навіть купити й покропитися ними. Мені впало в око, що, по-перше, метро, як і залізниця, хоч і в іншому ритмі, теж запитує про Чорну кухарку, а по-друге, що там ту кухарку, схоже, знають, як і я, всі пасажири, — знають і бояться, бо від усіх довкола віяло страхом і жахом. А мій план був такий: доїхати в метро до Порт-д'Італі, а звідти на таксі — до аеропорту Орлі; особливо пікантним і оригінальним я уявляв собі арешт коли вже не на Північному вокзалі, то принаймні в знаменитому аеропорту Орлі, а кухарка — у формі стюардеси. Один раз мені довелося зробити пересадку, і я був радий, що в мене така легенька валізка; тепер метро везло мене в південному напрямку, і я розмірковував: «Де ж ти вийдеш, Оскаре?.. Боже, скільки всього сталося за один день! Сьогодні вранці, неподалік від Ґересгайма, тебе ще облизувала корова, ти був веселий і нічого не боявся, і ось ти в Парижі. То де ж ти вийдеш, і де вона, чорна й страшна, ступить тобі назустріч? На Place d’Italie чи вже біля Porte?»

Я вийшов, не доїхавши однієї станції до Porte, на Maison Blanche, бо подумав собі: «Вони, звісно, думають, що я думаю, нібито вони стоять на Porte. Але ж вона знає, про що думаю я і про що думають вони. До того ж мені все це вже набридло. І сама втеча, й намагання не позбутися страху мене стомили. Оскар уже не хотів їхати до аеропорту, Maison Blanche йому здалася своєріднішою, ніж аеропорт Орлі, і я, певно, мавтаки рацію, бо на цій станції метро виявився ескалатор, завдяки якому мене сповнили високі почуття і в рівномірному перестуці якого я почув: «Чи прийшла Кухарка чорна? Так-так-так!»

Оскар нерішуче спиняється. Ось його втеча й наближається до кінця, а разом із втечею до кінця наближається і ця розповідь. Та який ескалатор на станції Maison Blanche — чи досить він високий, крутий і символічний, щоб своїм рівномірним перестуком позначити завершальний епізод цих записів?

Але потім на думку мені знов навертається сьогоднішнє моє тридцятиріччя. Отож усім тим, кому ескалатор здається надто гуркітливим, на кого не наганяє страху Чорна кухарка, я пропоную таку кінцівку: мій тридцятий день народження. Бо з-поміж усіх днів народження хіба не найоднозначніший саме тридцятий? Він має в собі цифру «три», він дає змогу передбачити число «шістдесят» і цим робить його зайвим. Коли сьогодні вранці на моєму святковому пирозі загорілося тридцять свічок, я на радощах і від розчулення трохи не заплакав, але перед Марією посоромився: у тридцять років плакати вже не можна.

Щойно мене взяв на себе перший східець ескалатора — якщо про ескалатор узагалі можна сказати, що він має перший східець, — як я розсміявся. Незважаючи на страх — чи, може, саме зі страху, — я сміявся. Ескалатор повільно й круто підіймався вгору — а вгорі стояли вони. Часу в мене лишалося на півсиґарети. За два східці попереду мене нецеремонно пустували двійко закоханих. Східцем нижче їхала літня жінка, в якій я спершу, хоч і безпідставно, запідозрив Чорну кухарку. Вона була в капелюшку, оздобленому штучними фруктами. Поки я курив, на думку мені спадали — і я докладав до цього зусиль — усілякі асоціації, пов'язані з ескалатором: спочатку Оскар вдавав із себе поета Данте, що повертається з пекла, а вгорі, де ескалатор закінчується, його очікують спритні репортери зі «Шпігеля» й питають: «Ну, Данте, то як там унизу?..» У таку саму гру побавився я і з Ґьоте, королем поетів, і люди зі «Шпігеля» розпитували мене, як воно там, унизу, в матерів. Зрештою поети мені набридли, і я сказав собі, що нема вгорі ні журналістів зі «Шпігеля», ні отих панів із залізними жетонами в кишені, а стоїть там вона, кухарка, і ескалатор гуркоче: «Чи прийшла Кухарка чорна?» І Оскар відповідає: «Так-так-так!»

Поряд з ескалатором були ще й звичайні сходи. Ними люди спускалися вниз на станцію метро. Надворі, схоже, йшов дощ. Вигляд люди мали мокрий. Це мене стурбувало, бо в Дюсельдорфі я вже не встиг купити плаща. Та досить було кинути погляд угору, й Оскар переконався, що ті пани з помітно непомітними обличчями мають при собі дві цивільні парасолі, хоч це й не означало, що там не було Чорної кухарки.

«Цікаво, чи я їм сподобаюся?» — стурбовано міркував я, з насолодою потягуючи сигарету на електричному ескалаторі, що поволі збуджує в людині високі почуття й збагачує її знаннями: на ескалаторі стаєш молодшим, на ескалаторі стаєш чимдалі старшим і старшим. У мене лишався вибір: зійти з нього або трирічним, або шістдесятирічним, малюком або дідом зустрітися з Інтерполом, боятися Чорної кухарки або в тому віці, або в тому.

Уже, звичайно, дуже пізно. Вигляд у мого залізного ліжка стомлений-стомлений. Та й санітар Бруно вже двічі стурбовано зазирав у вічко своїм карим оком. Під аквареллю з анемонами лежить ненадрізаний пиріг із тридцятьма свічками. Марія, мабуть, уже спить. Хтось із гостей — здається, Густа, Маріїна сестра, — на наступні тридцять років побажав мені щастя. У Марії такий сон, що можна тільки позаздрити. А що ж побажав мені в день народження мій син Курт, гімназист, зразковий, найкращий у класі учень? Коли Марія спить, меблі навколо неї також засинають. О, пригадав: на мій тридцятий день народження Куртик побажав мені швидше одужати! А сам я побажав би собі бодай крихту від Маріїного сну, бо я стомився, і слова в мене майже всі вийшли. Клепова молода дружина склала мені на день народження безглуздого, хоч і позначеного добрими намірами, віршика про мого горба. Принц Євгеній теж був потвора, а проте взяв місто й фортецю Белград. Марія мала б, зрештою, зрозуміти, що горб приносить щастя. Принц Євгеній також мав двох батьків. Тепер мені тридцять, але горб у мене молодший. Одним із гаданих батьків принца Євгенія був Людовік Чотирнадцятий. Колись вродливі жінки на вулиці часто намагалися доторкнутись до мого горба — на щастя. Принц Євгеній був потвора й тому помер природною смертю. Якби Ісус мав горба, їм навряд чи пощастило б прибити його цвяхами до хреста. Невже я тепер і справді маю — тільки через те, що мені тридцять, — піти у світ і збирати довкола себе учнів?

А це ж була всього-на-всього ідея, на яку мене наштовхнув ескалатор! Мене виносило чимдалі вище й вище. Переді мною і наді мною — ота нецеремонна закохана парочка. Позад мене і піді мною — ота літня жінка в капелюшку. Надворі дощ, а нагорі, на самісінькому верху стояли представники Інтерполу. Східці на ескалаторі ребристі. Поки стоїш на ескалаторі, треба ще раз усе гарненько обміркувати. Звідки ти прийшов? Куди йдеш? Хто ти? Як тебе звати? Чого ти хочеш? Мене огортають духмянощі: це — ваніль молодої Марії. Олія з-під сардин в олії, яку моя бідолашна матуся підігрівала й пила гарячою, поки сама захолола й лягла в сиру землю. Ян Бронський, що завжди кропився одеколоном, однак рання смерть уже дихала крізь усі його петельки. У підвалі городника Ґрефа пахло відкладеною на зиму картоплею. І знову запах пересохлих губок на грифельних дошках у першаків. І моя Розвіта, що пахла мускатом та корицею. Коли пан Файнґольд бризкав мою лихоманку своїми дезінфекційними засобами, я плив на карболовій хмарці. Ох, а католицизм церкви Серця Ісусового, оті численні затхлі одежі, холодний пил, і я перед лівим бічним вівтарем передав свого барабана. Але кому?

І все ж таки то була всього-на-всього ідея, на яку мене наштовхнув ескалатор. Тепер мене хочуть прибити цвяхами, мені кажуть: тобі тридцять. Отже, пора збирати учнів. Пригадай, що ти сказав, коли тебе заарештували. Полічи свічки на своєму святковому пирозі, покинь своє ліжко й збирай учнів. Адже перед тридцятирічним відкривається стільки можливостей. Наприклад, якщо мене все ж таки спровадять із цього закладу, можна буде ще раз посвататися до Марії. Тепер я мав би шансів куди більше. Оскар придбав їй крамницю, він — відома людина, й далі добре заробляє на своїх платівках, став за цей час і дорослішим, і зрілішим. У тридцять пора заводити сім'ю! Або я, скажімо, лишаюся неодружений, вибираю одну зі своїх професій, купую непоганий вапняковий кар'єр, поставляю камінь, працюю без посередників, з кар'єру — відразу на будівництво. У тридцять пора міцно ставати на власні ноги! Або — якщо напівфабрикати для фасадів мені коли-небудь остогиднуть — піду до музи Ули й слугуватиму разом із нею й обік неї цікавою моделлю красним мистецтвам. І, може, одного чудового дня я й зовсім одружуся на тій Музі, яка так часто й так ненадовго заручалася. У тридцять пора одружуватись! Або, якщо мені набридне Європа, візьму та й емігрую; Америка, Буфало — це ж моя давня мрія: розшукаю свого діда, мільйонера й колишнього палія Джо Колчика, у минулому — Йозефа Коляйчека. У тридцять пора шукати собі гавань! Або я опущу руки, дам прибити себе цвяхами, вийду — тільки через те, що мені тридцять, — і почну корчити з себе перед ними месію, якого вони в мені вбачають, зроблю зі свого барабана, всупереч здоровому глузду, щось більше, ніж те, на що він здатний, оберну його на символ, засную секту, партію чи якусь там ложу.

Незважаючи на парочку наді мною й жінку в капелюшку піді мною, мене ця ескалаторна ідея захопила. Чи я вже згадував про те, що ті двійко закоханих стояли не одним, а двома східцями вище, що я між ними й собою поставив свою валізку? Молодь у Франції якась дуже дивна. Так, дівчина, поки ескалатор віз усіх нас нагору, розстебнула на хлопцеві шкіряну куртку, потім сорочку й заходилася шастати по його голій вісімнадцятирічній шкірі. Але робила вона це так по-діловому, такими звичними й позбавленими будь-якої еротики рухами, що в мене навіть закралася підозра: ця молода пара демонструє на людях свій любовний запал за платню від держави, щоб французька столиця не втратила колишньої своєї слави. Та коли ті двійко все ж таки почали цілуватися, моя підозра розвіялась: він мало не задихнувся від її язика й не міг погамувати свого кашлю навіть тоді, коли я вже загасив сигарету, щоб постати перед криміналістами некурцем. Старенька піді мною й під

своїм капелюшком (я хочу сказати, через мій зріст її капелюшок сягав мені якраз до голови, хоч я й стояв на два східці вище) не робила нічого особливого, якщо не зважати на те, що вона щось бурмотіла й сварилася собі під ніс, але ж у Парижі так поводяться, зрештою, багато літніх людей. Гумові поручні ескалатора їхали разом з нами нагору. Можна було покласти на них руку, щоб їхала й вона. Я б так і зробив, якби прихопив був у цю поїздку рукавички. Кахельні плитки на стінах усі гуртом відбивали дещицю електричного світла. Всю дорогу нагору нас супроводжували труби й грубі жмути дротів, усі жовтогарячого кольору. Не скажу, що ескалатор жахливо гуркотів. Попри свою механічну природу, він справляв враження скоріше комфортного. І хоч у його перестуку вчувалися віршики про страшну Чорну кухарку, станція Maison Blanche видалася мені якоюсь хатньою, майже обжитою. На ескалаторі я почувавсь як удома й, попри страх та дитячі лякалки, навіть міг би назвати себе щасливим, якби поруч їхали не чужі-чужісінькі люди, а мої живі й покійні друзі і родичі: бідолашна моя матуся, обабіч неї — Мацерат і Ян Бронський, далі — сива мишка матінка Тручинська зі своїми дітьми Гербертом, Густою, Фріцом і Марією, а також городник Ґреф зі своєю нечупарою Ліною і, певна річ, наставник Бебра й граційна Розвіта — одне слово, всі ті, серед кого тривало моє сумнівне існування, ті, кого моє існування занапастило. А ось угорі, там, де ескалатор уже вибивавсь із сили, замість поліцейських я хотів побачити щось зовсім протилежне страшній Чорній кухарці: я хотів, щоб там горою здіймалася моя бабця Ана Коляйчек і щоб вона, коли я зі своїм почтом щасливо підіймуся до неї, прийняла мене й мій почет під свої спідниці, в свою гору.

Але там стояло двоє чоловіків, і на них були не просторі спідниці, а плащі американського крою. До того ж я, вже майже виїхавши нагору й сміючись усіма своїми десятьма пальцями в черевиках, нарешті збагнув, що й двійко отих нецеремонних закоханих наді мною, і старенька, яка щось бурмотіла піді мною, — все це були просто поліцейські агенти.

Одне слово, я хочу сказати таке: я, той, хто народився під електричними лампочками, у свої три роки свідомо перестав рости, одержав барабана, трощив голосом скло, вдихав запах ванілі, кашляв у церкві, годував Аюцію, спостерігав мурашок, поклав собі знов рости, поховав барабана, втратив схід, виїхав на захід, вивчився на каменяра, позував натурником, знов узяв до рук барабана, оглядав бетон, заробляв великі гроші й зберігав пальця, подарував того пальця й, сміючись, пустився навтіки, виїхав ескалатором нагору, опинився в руках поліції, дістав вирок, ув'язнений і виправданий, — я святкую сьогодні своє тридцятиріччя і так само боюся Чорної кухарки. Амінь.

Я загасив і викинув сигарету. Вона впала якраз у борозенку між рифлями на ескалаторі. Оскар ще трохи проїхав під кутом сорок п'ять градусів до неба, потім прокатався три крочки поземно, дав рухомим дерев'яним східцям вивезти себе вслід за нецеремонною поліцейською парочкою й перед поліцейською бабусею на нерухомий ґратчастий п'ятачок, а коли криміналісти відрекомендувалися й назвали його Мацератом, він, розвиваючи свою ескалаторну ідею далі, сказав спершу по-німецькому: «Я — Ісус Христос!», тоді, позаяк перед ним стояли представники міжнародної поліції, те саме по-французькому й нарешті по-англійському: «І am Jesus!»

Але заарештували мене все ж таки як Оскара Мацерата. Я без опору віддався в руки і — позаяк надворі, на Avenue d'Italie, йшов дощ — під парасолі кримінальної поліції, але ще не раз тривожно, злякано озирався, шукаючи очима й навіть кілька разів угледівши — о, вона це вміє! — в людському потоці на авеню й у стовпищі навколо поліцейського фургончика моторошно спокійне обличчя Чорної кухарки.

Тепер у мене вже не зосталося слів, але я маю ще обміркувати, що Оскарові робити після того, як його неминуче звільнять із лікувально-опікунського інтернату. Одружуватись? Лишатися старим парубком? Емігрувати? Повертатися в натурники? Купити каменярню? Збирати учнів? Заснувати секту?

Усі можливості, що нині відкриваються перед тридцятирічним, треба спробувати. А чим їх спробуєш, як не барабаном? Отже, я перекладу для своєї бляшанки ту пісеньку, що лунає в мені щораз живіше й страшніше, я викличу Чорну кухарку, про все в неї розпитаю і завтра вранці переловім своєму санітарові Бруно, як має далі жити тридцятирічний Оскар під чимдалі чорнішою тінню дитячого страху. Бо те, що колись лякало мене на сходах, те, що в підвалі, де ми брали вугілля, гугукало, аж я не втримувався, щоб не засміятись, те, що, однак, завжди було, розмовляло на миґаг, кашляло в дірочку для ключа в замку, зітхало в грубі, скрикувало разом із дверима, валувало з димарів, коли судна в тумані подавали гудки чи коли між подвійними рамами на вікнах годинами конала муха, навіть коли вугрі зажадали моєї матусі, а матуся — вугрів, коли сонце сідало за Турмберг і жило там для себе, — то справдешній бурштин! Про кого думав Герберт, коли дерся на оту дровиняку? Або взяти головний вівтар — чого був би вартий католицизм без кухарки, яка чорнить усі сповідальні? То вона кинула свою тінь, коли розпався на порох увесь іграшковий світ Сиґізмунда Маркуса, а в дворі будинку з помешканнями на винайм дітвора — Аксель Мішке і Нухі Айке, Зузі Катер і Гансик Колін — розмовляла про це вголос і співала, варячи суп із товченої цегли: «Чи прийшла Кухарка чорна? Так-так-так! Винен ти, і винен ти, а найбільше — ти. Чи прийшла Кухарка чорна?...» І вона щоразу приходила, навіть коли пінився порошок із присмаком маренки, хоч який невинно-зелений вигляд мала та шипучка; в усіх шафах з одягом, де я будь-коли ховався, ховалась і вона, це вже потім вона накинула на себе хитрюще трикутне личко Люції Ренвальд, поглинала бутерброди з ковбасою в шкурці й заганяла трясунів на трамплін — лишився тільки Оскар, він споглядав мурашок, знаючи, що то — її тінь, вона розплодилась і шукає собі чогось солоденького, й усі оті слова: благословенна, скорботна, благодатна, діва над дівами... й усі оті камені: базальт, туф, діабаз, гнізда в черепашнику, такий м'який алебастр... і все оте потрощене голосом скло, прозоре скло, тонюсінькі витвори склодувів... і бакалійні товари: борошно й цукор у блакитних півкілограмових і двістіп'ятдесятиграмових мішечках... А потім — чотири коти, одного з яких звали Бісмарк, мур, що його довелося побілити наново, схиблена на смерті Польща, а також екстрені повідомлення про те, хто, коли й що пустив на дно, картоплини, що лунко падали з ваг, те, що звужується до ніг, кладовища, на яких я стояв, плити, на які я ставав навколішки, кокосові волокна, на яких я лежав... усе, що втрамбовано в бетон, цибулячий сік, від якого течуть сльози, каблучка на пальці й корова, що лизала мене... Не питайте Оскара, хто вона така! Слів йому вже забракло. Бо те, що колись сиділо в мене за спиною, а тоді цілувало мій горб, відтепер завжди і всюди виходить мені назустріч:

Чорна кухарка завше ходила за мною назирці,

А тепер і назустріч виходить, чорна.

І пальто, і слова перелицювала, чорна.

Чорною валютою платить, чорна.

А діти, як заспівають, уже не співають:

— Чи прийшла Кухарка чорна? Так-так-так!

Виступ Ґюнтера Ґраса з нагоди вручення Нобелівської премії

«Далі буде...»

Вельмишановні члени Шведської академії, пані й панове!

У дев'ятнадцятому сторіччі примітка «Далі буде...» вказувала на те, що прозовий твір ще не завершено. Щоденні газети й тижневі часописи щедро надавали місце в своїх підвалах для таких творів. Роман із продовженням був у розквіті. Поки розділ за розділом хутко з'являлися друком, середина твору ще тільки поставала в рукопису, а кінцівка ще не була й придумана. Однак читача тримали в напрузі не лише тривіальні історії, від яких кидало в дрож чи стискалося серце. У такий спосіб, шматочками, з'являлися й декотрі Діккенсові романи. Як роман з продовженнями виходила й «Анна Кареніна» Льва Толстого. Саме за тієї доби, що невтомно постачала на ринок масові товари з продовженням, Бальзак, тоді ще невідомий автор, опановував техніку досягати в розповіді особливої напруги в кінці кожної подачі. Та й майже всі романи Теодора Фонтане спершу побачили світ у газетах і часописах як романи з продовженням — скажімо, ті ж таки «Життєві злигодні», з приводу яких власник газети «Фосіше цайтунг» обурено вигукнув: «Чи настане коли-небудь кінець цій повійницькій історії?!»

Та перше ніж прясти основну нитку свого виступу далі чи висотати з неї побічну, я хочу завважити, що ця зала й Шведська академія, яка мене сюди запросила, з погляду суто літературного мені не чужі. У моєму романі «Пацючиха», який вийшов майже чотирнадцять років тому і про жахливі події наприкінці якого, можливо, ще пригадує хтось із читачів, у Стокгольмі перед досить різношерстим товариством виголошують хвалебну промову на адресу пацючихи чи, правильніше сказати, лабораторної пацючихи.

Їй присуджено Нобелівську премію. Треба сказати, нарешті. Бо в списку претендентів її ім'я стояло вже багато років. Її вважали фавориткою. І ось ця білошерста, червоноока лабораторна пацючиха, що представляла мільйони піддослідних тварин — від морських свинок до макакрезусів — дочекалася високої чести. Це завдяки їй, насамперед саме завдяки їй — так стверджує оповідач у моєму романі — стали можливими всі вшановані Нобелівською премією дослідження й винаходи в галузі медицини, а щодо відкриттів Нобелівських лауреатів Ватсона й Кріка — у майже безмежній дослідницькій царині генної інженерії. Відтоді клонувати можна більш чи менш легально — не лише кукурудзу та городину, а й усіляких тварин. Тому пацюки-люди, що наприкінці згаданого роману, тобто в постгуманну добу, виступають щораз владніше, називаються «ватсонкріками». У них поєднано найкращі якості, що мають обидва ці види. Пацюче наявне в людині, й навпаки. Саме в такому розплоді світ, схоже, вбачає своє одужання. Настав час, коли після великої катастрофи, що її пережили тільки пацюки, таргани, гнойові мухи та ще рештки риб'ячої й жаб'ячої ікри, серед хаосу знов пощастило відновити лад — і то з допомогою ватсонкріків, що, хоч як дивно, також урятувалися.

Та позаяк цій розповіді був відкритий шлях до отого «Далі буде...», а слова з нагоди вручення лабораторному пацюкові Нобелівської премії не завершують роман таким собі піднесеним акордом, то тепер я маю змогу принципово звернутися до розповіді як до форми пережитого і форми мистецтва.

Розповідали люди з давніх-давен. Ще задовго до того, як людський рід почав навчатися писати й помалу опановувати грамоту, люди одне одному щось розповідали й одне одного слухали. Невдовзі серед тих, хто ще не вмів писати, з'явилися такі, що вміли більше й краще розповідати чи переконливіше брехати. А з-поміж цих знову ж таки вирізнялися ті, котрі спритно примудрялися загачувати спокійний плин своєї розповіді, доводити загачений матеріал до того, що він виступав з берегів, спрямовували його в інше русло, яке вже не пересихало, а несподівано оберталося на широке річище, і це річище несло з собою, певна річ, багато всіляких уламків, унаслідок чого виникали побічні лінії й дії. А позаяк ці щонайперші оповідачі, яким не потрібне було ні денне світло, ні лампа і які непогано вміли нашіптувати навіть у темряві, ба більше — у пітьмі чи в сутінках вони вміли надавати своїй розповіді ще більшого напруження й уривали свою розповідь, либонь, лише через втому, обіцяючи, що «далі буде...», — саме через це в них з'являлося багато слухачів, котрі також уміли оповідати, хоча, щоправда, й не так невтомно.

Про що ж оповідали тоді, коли ніхто ще не вмів писати й записувати? Спрадавна, від часів Авеля й Каїна, багато мовилося, мабуть, про вбивство і смерть. Поживу давала помста, надто кривава. Буденною справою віддавна вже став геноцид. Були розповіді й про повені та засухи, про бідні й багаті роки. Люди не лінувалися довго перелічувати, скільки худоби й рабів у того чи того власника. І коли оповідач хотів, щоб йому вірили, він не вільний був нехтувати довгими переліками пращурів — хто був після кого й перед ким. Так само на Генеалогічній основі народжувалися й героїчні історії. Ще й нині такі улюблені історії з любовним трикутником, а також історії про всілякі жахіття, де в лабіринтах чи в прибережних очеретах чигають людиноподібні тварини або твариноподібні люди, стають товаром широкого вжитку. Не кажучи вже про міфи про богів та ідолів, а також про сповнені пригод морські подорожі, що їх у процесі розповідей збагачували, шліфували, розширювали, варіювали, перекручували й нарешті записав один оповідач, якого нібито звали Гомер, або, якщо взяти Біблію, колектив оповідачів. Так постала література. У Китаї, Персії, Індії, на перуанському плоскогір'ї і в інших місцях, де тільки виникало письмо, були оповідачі, які, кожен окремо чи гуртом, робили собі літературне ім'я або лишалися невідомими.

Нам, чиї сліди так чітко зафіксовано на письмі, збереглися згадки про перекази, про усні джерела літератури. Та якби ми забули про те, що кожна розповідь від самого початку злітала з вуст — то несміливо затримуючись, то знову поквапно спурхуючи, мовби гнана страхом, а то й пошепки, щоб якусь таємницю не почуло надто багато слухачів, а тоді знову голосно, крізь бундючні вигуки та запитання, — якби ми, сліпо повіривши в письмо, про все це забули, то наша розповідь була б лише паперово-канцелярська, а не зігріта вологим подихом.

Як добре, що в нас досить книжок і в них, хоч би як ми їх читали — тихо чи голосно, — нічого не змінюється. Вони слугували мені взірцями. Екгард Майстер, Герман Мелвіл, Альфред Дьоблін, а також біблійна німецька мова Лютера надихали мене, коли я був ще молодий і віддавався навчанню, — надихали розмовляти з собою й писати, розводячи слиною чорнило. І так воно й лишилося. Уже п'ятий десяток років свого сповненого радощів літературного кріпацтва я жую й пережовую глизяву жуйку слів і речень, поки утвориться легкотравна каша, бурмочу в щасливій письмацькій самотності собі під ніс і переношу на папір лише те, що, мовлене, лишає по собі луну й знаходить мінливе відлуння.

Так, я свою роботу люблю. Вона дає мені змогу завести собі товариство, що прагне різноголосо взяти слово і якомога дослівніше посісти місце в рукописах. Коли я читаю перед публікою те, що перекочувало на папір, вийшло друком і вляглося, то найдужче люблю брати до рук ті зі своїх книжок, які багато років тому вислизнули від мене самі або які в мене відібрав читач. Тоді колись написане й видруковане слово знов оживає в голосі перед слухачами й молодими, від мови рано відвиклими, й сивими, але все ще невситимими. І чари знов і знов удаються. Так шаман у письменникові заробляє свій окраєць хліба. Йому, хто пише всупереч швидкоплинності часу, хто правдоподібно понавигадує сім мішків вовни, — йому вірять у тому, чого він не обіцяв: що далі буде...

Одначе як я став письменником, поетом, художником — і все це воднораз і на жахливо білому папері? Як доморосла зухвалість спромоглася підбити малого хлопця на таку примху? Адже стати митцем мені забаглося вже в років дванадцять. Це було в ті дні, коли вдома у нас, по сусідству з данцизьким передмістям Ланґфуром, починалася Друга світова війна. Але вибір на користь літератури взяв гору аж другого воєнного року, коли в часописі гітлерюгенду «Помагай!» я натрапив на спокусливу пропозицію взяти участь у конкурсі на найкраще оповідання. Переможцям там обіцяли призи. І я відразу заходився писати в чернетці свій перший роман. Під впливом сімейних обставин моєї матері він дістав назву «Кашуби», хоч дія його розгорталася не в прикрій сучасності нечисленного кашубського народу, що стаяв на межі зникнення, а в тринадцятому сторіччі, у добу міжцарів'я, за страшних часів без кайзера, коли на вулицях і мостах панували рицарі-розбійники й просто грабіжники і селянам, щоб обстояти власні права і якось собі зарадити, доводилося йти на крайнощі — самосуд.

Як я пригадую, після короткого опису економічного становища кашубських теренів у мене там відразу починалися пограбунки, а разом із ними й розбрат. Було передушено, зарізано, заколено й послано вироком таємних судилищ на шибеницю та плаху стільки люду, що наприкінці першого розділу всі головні й чимало другорядних персонажів виявилися мертвими, закопаними в землю або стали поживою для гайвороння. Та оскільки моє розуміння стилю не дозволяло мені того, щоб усі ті десятки й сотні покійників далі виступали в ролі духів і обернули роман на суцільне жахіття, то цю першу спробу довелося визнати невдалою і від слів «Далі буде...» безнадійно відмовитись; початківець, хоч і не назавжди й не на вічні часи, дістав виразне застереження надалі в своїх розповідях поводитися з вигаданими дійовими особами обачніше й ощадніше.

Та спершу я поклав собі вчитатися в самого себе. Робив я це в особливий спосіб: позатикавши пальцями вуха. Щоб було зрозуміліше, зауважу, що ми з моєю молодшою сестрою росли в тісноті, тобто в двокімнатному помешканні, не маючи не те що власної комірчини, а й узагалі бодай невеличкого власного куточка. Якщо розглядати цю обставину за великим рахунком, то особисто для мене в цьому була навіть перевага, бо так я рано навчився зосереджуватися в людському тлумі й гамі. Перебуваючи немовби під ковпаком, я цілковито поринав у книжку та її світ, і моя схильна до жартів мати, тільки щоб показати сусідці, що син нічого не бачить і не чує, міняла бутерброда, який лежав поряд із моєю книжкою і якого я час від часу надкушував, на брусок мила (гадаю, то був «Пальмолів»), і обидві жінки — щодо матері, то вона з неабиякою гордістю — спостерігали, як я, не відводячи погляду від книжки, хапав мило, кусав його й добру хвилину жував, перше ніж отямлювався й виборсувався з описаних подій.

Те рано набуте вміння зосереджуватися стає мені в пригоді й досі; одначе так самозречено, як тоді, я не читав уже ніколи. Книжки стояли в невеличкій шафці за шибками з блакитними завісками. Мати була членом клубу книголюбів. Романи Достоєвського й Толстого стояли там поряд із кількома кижками Гамсуна, Раабе й Вікі Баум. Була там і «Сага про Єсту Берлінґа» Сельми Лаґерлеф. Згодом чтиво собі я знаходив у міській бібліотеці. Проте перший поштовх дав мені, певно, все ж таки книжковий скарб моєї матері. Вона, ділова жінка, що добре вміла рахувати й торгувала в своїй бакалійній крамничці на руку ненадійним боржникам, любила все гарне, слухала по радіо оперні й опереткові мелодії, охоче вислуховувала мої багатонадійні історії, часто ходила до міського театру, а іноді брала з собою й мене.

Але ці ескізно окреслені характерні епізоди з мого життя, які відбувалися в тісноті міщанської обстановки і які я десятки років тому з епічною широтою змалював в іншому місці, скориставшись вигаданими персонажами, придатні лише для того, щоб допомогти мені відповісти на запитання: «Як я став письменником?» Здатність невтомно мріяти наяву, схильність до гри слів і гри словами, пристрасть брехати без будь-якої вигоди для себе, а лише через те, що описувати голу правду було б надто нудно, — одне слово, те, що його досить невиразно називають хистом, певна річ, було; одначе, що допомогло ще зовсім не сформованому таланту стати важким тягарем і глибше зануритись у життя, то це — оте стрімке вторгнення політики в сімейну ідилію.

Улюблений материн брат у других, родом також кашуб, у Вільному місті Данциг працював на польській пошті. Він часто навідувався до нас, був у нашій оселі бажаним гостем. Коли на початку війни поштову будівлю на Гавеліусплац довелося захищати від ополченців-есесівців, мій дядько виявився серед тих захисників, які капітулювали і яких за вироком воєнно-польового суду всіх розстріляли. Раптом цього дядька не стало. Раптом про цього дядька перестали — і то досить довго — згадувати. Там, де був він, зяяла порожнеча. Для всіх той чоловік ніби зник, але в мені він, мабуть, жив, непомітно жив багато років, протягом яких я в свої п’ятнадцять нацупив уніформу, в шістнадцять навчився боятись, у сімнадцять потрапив у полон до американців, у вісімнадцять вийшов на волю й подався торгувати на чорний ринок, зрештою опанував професію каменяра й скульптора, вступив до Академії мистецтв, писав і малював, малював і писав — скорохвацькі віршики, пусті, гротескові одноактівки. Так тривало доти, доки мене, того, хто мовби народився для естетичної насолоди, переповнив літературний матеріал. Під його завалами лежав похованим улюблений материн брат у других, розстріляний службовець польської пошти, і я — хто ж іще? — мав його знайти, викопати з могили й своєю розповіддю знову вдихнути в нього життя — життя під іншим ім'ям і в іншому образі, однак цього разу вже в романі, чиї спраглі до життя головні й другорядні персонажі впевнено пережили б багато розділів, а декотрі навіть дожили б до самого кінця, щоб можна було дотриматись отієї давньої письменницької обіцянки: «Далі буде...»

І так далі, й таке інше. З виходом у світ моїх перших двох романів «Бляшаний барабан» та «Собачі роки», а також опублікованого в період між ними повість «Кіт і мишка», я, все ще досить молодий письменник, рано пізнав те, що книжки можуть викликати збурення, будити лють і ненависть. Те, що поставало з любови до рідної країни, сприймалось як обгидження власного гнізда. Відтоді мене вважають постаттю суперечливою.

А тим часом я й далі лишаюся в пристойному товаристві, хоч багато хто хотів би бачити таких письменників, як я, в Сибіру чи ще деінде. Ми на таке не нарікаємо. Скоріше навпаки — стан постійного заперечення ми сприймаємо як життєво необхідний Для своєї професії, а також такий, що належить до одного з її ризиків. Так уже ведеться, що автори письмових подій свідомо люблять підкладати свиню сильним світу цього, які незмінно обстоюють своє право посідати місце на лаві переможців, через що історія літератури так само ставиться до розвитку й удосконалення методів цензури.

Неприхильність можновладців спонукала Сократа випити до дна келих з отрутою, послала Овідія на вигнання, примусила Сенеку розтяти собі вени. Найкращі літературні плоди, вирощені в західноєвропейських культурних садах, прикрашають поіменний реєстр католицької церкви — протягом сторіч і аж донині. Яких же масштабів пригнічення зазнало європейське просвітництво через цензурні заходи абсолютистського князівського панування? Скільки німецьких, італійських, іспанських чи португальських письменників фашизм вигнав з їхніх рідних країн, їхніх мовних стихій? Скільки письменників стали жертвою ленінсько-сталінського терору? І під яким тиском ще й нині перебувають письменники — чи то в Китаї, чи то в Кенії, чи то в Хорватії?

Я живу в країні, де спалювали книжки. Ми знаємо, що бажання в той чи той спосіб знищити ненависну книжку все ще або знов уже зринає в дусі часу й принагідно прибирає телегенічної форми, тобто знаходить своїх глядачів. Одначе багато гірше те, що переслідування письменників — а воно межує з погрозами вбивства чи й самим убивством — у всьому світі зростає, і світ уже звик до цього неспинного терору. Але та частина світу, що називає себе вільною, хоч обурено й галасує, як це сталося 1995 року, коли в Нігерії письменник Кен Саро-Віва разом зі своїми однодумцями був звинувачений у злочині проти батьківщини, засуджений до смерти й страчений, — ця частина світу до конкретних справ переходить лише тоді, коли екологічно обґрунтований протест загрожує зашкодити глобальному пануванню нафтового гіганта «Шель».

Одначе що обертає книжки, а відтак і письменників, на таку загрозу, що держава й церква, медіа-концерни й усілякі політбюро змушені вдаватися до контрзаходів? Рідко це бувають відверті виступи супроти панівної ідеології, відповіддю на які стає заборона слова, друку і щось ще гірше. Частіше достатньо вже самого літературного свідчення, що істина існує лише в множині — як, зрештою, існує не одна реальність, а численні реальності, — щоб назвати таке літературне явище небезпекою — смертельною небезпекою для того чи того власника однієї-єдиної істини. І те, що письменники — а це, власне, їхня робота — не можуть дати спокій минулому, надто хутко беруться розтроюджувати вже загоєні рани, викопують у запечатаних підвалах трупи, входять до заборонених кімнат, поїдають святих корів, одне слово, те, що для них узагалі нема нічого святого, навіть сам капіталізм, — усе це накликає на них підозру й покару. Проте найбільшою їхньою провиною було й лишається те, що в своїх книжках вони не хочуть ставати на бік того чи того переможця в історичному процесі, а радше люблять потинятися там, де на узбочині історичного процесу опиняються переможені, які не мають змоги взяти слово, хоч могли б розповісти багато чого. Бо той, хто надає їм слово, ставить під питання саму перемогу. Той, хто оточує себе переможеними, сам стає одним із них.

Певна річ, сильні світу цього, вбрані в ті чи ті кольори часу, загалом не мають нічого проти літератури. Вони навіть воліють оздоблювати нею свій дім і ладні її підтримувати. Нехай вона потішає людей, слугує розважальній культурі, тобто не лише бачить негативне, а й промінчиком надії світить людям у їхній скруті. Загалом «позитивний герой» був і лишається бажаним, хоч вимога щодо нього стоїть і не так однозначно, як це було за комуністичних часів. Нині в безмежних джунглях вільного ринку він може спокійнісінько поводитись, як Рембо, з усмішкою на вустах устеляючи трупами свій шлях до успіху; це — такий собі зальотник, що, перезаряджаючи автомата, встигає швиденько взяти жінку, переможець, що лишає позад себе переважно невдах, одне слово, герой, який ставить позитивні віхи в нашому ґлобалізованому світі. І бажання мати такого заядлого оптиміста сповнюється за допомогою завше і всюдисущих засобів масової інформації; Джеймс Бонд породив цілу плеяду схожих на себе, як вівця Доллі на свою маму, дітей. За його фасоном добро так само холоднокровно може й далі перемагати зло.

То що ж, його протилежність чи противник — негативний герой? Не конче. Я вийшов, як ви переконалися, читаючи мої книжки, з мавритансько-іспанської школи шахрайського роману. У цій школі боротьба з вітряками лишилася моделлю, що пережила цілі сторіччя. Отже, пожива шахрая — це комізм поразки. Шахрай дотепно мочиться на стовпи влади, підпилює її опори, хоч і знає, що він ані розхитає святилище, ані перекине трон. А ось величне, щойно мій шахрай пошвендяє собі далі, має досить жалюгідний вигляд, а трон трохи захитається. Його гумор бере гору над зневірою. Поки в Байройті перед очима унизаної коштовностями публіки тягнуться «Сутінки богів», чуємо, як шахрай гиготить, бо в його театрі поряд ідуть трагедія й комедія. Він глумиться над переможцями, що невідворотно наближаються, й примушує їх спотикатись. І хоч його поразка викликає в нас сміх, однак сміх цей якийсь аж надто неоковирний: він застрягає в горлі, і навіть його щонайдотепніший цинізм має трагічний крій. Окрім того, на погляд пофарбованих у червоне або в чорне критиканів, цей шахрай — формаліст, авжеж, ман'єрист найвищого гатунку: він дивиться в далекоглядну трубу, повернувши її навпаки. Час маневрує в нього на сортувальній станції. Шахрай повсюдно ставить своє дзеркало. І ніколи не знаєш, чий черевомовець він тепер. Задля привабливої перспективи на шахраїв манеж іноді навіть виходять карлики й велети. Так Рабле все своє діяльне життя втікав від світської поліції та святої інквізиції, позаяк його неприродні завбільшки Ґарґантюа й Пантаґрюель поставили з ніг на голову світ, побудований на схоластичному вченні. Який пекельний регіт випустили вони на волю! А коли Ґарґантюа, вмостившися своєю широкою сідницею на вежах собору Святої Богоматері й, попісявши звідти, залив увесь Париж, люди сміялися, доки не потопились. Або, якщо в свідки ще раз закликати Свіфта: його кулінарну пропозицію пом'якшити голод в Ірландії можна було б підхопити в дусі часу й під час наступного світового економічного форуму, коли керівникам держав накриють стіл, подати дітей тепер уже не ірландських злидарів, а вишукано приготованих вуличних дітлахів із Бразилії чи з Південного Судану. Таку художню форму називають сатирою. Вона, як відомо, має право на все, навіть подразнювати сміховий нерв усілякими жахіттями.

Коли 2 травня 1973 року тут виступав з промовою Гайнріх Бьоль з нагоди вручення йому Нобелівської премії, він, порівнюючи такі нібито незбіжні позиції здорового глузду й поезії в дедалі вужчому середовищі, в останній фразі висловив жаль з приводу того, що за браком часу не встиг спинитися на одній речі: «Мені довелося пропустити гумор, що його, хоч він — також не класовий привілей, ігнорують і в поезії, і як пристановище опору». Що ж, Гайнріх Бьоль знав, яке місце Жан Поль, навряд чи ще популярний, посідає в паноптикумі німецьких світил, яку іронічну посмішку і з боку правих, і з боку лівих викликала — а я продовжу: і викликає — літературна творчість Томаса Манна. Бьоль мав на увазі, певна річ, не побутовий, не кухонний гумор, а, звісно ж, нечутний сміх між рядками, хронічну схильність свого клоуна до смутку, зневірений комізм того колекціонера, що архівував мовчання. Це, до речі, діяльність, яка в багатьох засобах масової інформації в розумінні отого нагадування «Далі буде...» обернулася на таку собі школу і як «добровільний самоконтроль» вільного Заходу стала привабливим прикриттям цензури.

На початку п'ятдесятих років, коли я почав писати свідомо, Гайнріх Бьоль був уже відомим, хоч іще й не загально-визнаним автором. Разом із Вольфґанґом Кьопеном, Ґюнтером Айхом та Арно Шмідтом він стояв збоку від тодішніх реставраційних процесів у культурному житті. Ще молода повоєнна література мала труднощі з німецькою мовою, яка в добу панування націонал-соціалізму виявилася скорумпованою. До того ж на шляху і покоління Бьоля, і молодших авторів, до яких я залічую й себе, засторогою стояла фраза Теодора Адорно. Цитую: «Написати вірш після Освенцима — це варварство, і це приводить також до усвідомлення того, чому стало неможливим писати вірші нині...»

Отже, більше жодного «Далі буде...». А проте ми все ж таки писали. Писали, звісно, вимушено сприймаючи Освенцим — як і Адорно в своїй книжці 1951 р. «Minima Moralia. Рефлексії знівеченого життя» — як цезуру й незагойну рану в історії цивілізації. Тільки так можна було оминути ту засторогу Адорно. Однак його попередження про небезпеку не втратило свого значення й понині. Автори мого покоління виявили йому відвертий спротив. Ніхто не хотів, не міг мовчати. Адже йшлося про те, щоб збити німецьку мову з її розміреної ходи, позбавити її ідилій і блакитної внутрішньої щирости. Нам, обпаленим дітям війни, залежало на тому, щоб зректися абсолютних величин, ідеологічної білизни й чорноти. Робили свою справу зневіра й скепсис, у дарунок від них нам діставалися численні сірі цінності. Принаймні сам я це каяття прийняв, щоб уже згодом відкрити для себе скарби своєї звинуваченої в усіх гріхах мови, її звабливу стриманість, її зачаєну схильність до глибокодумної проникливости, її надзвичайно гнучку твердість, переливи її діалектів, її простоту й багатозначність, її дивацтва й буйну красу умовного способу. Повернувши цю втрату, можна було йти далі — всупереч Адорно чи пам'ятаючи про його вердикт. Тільки так можна було після Освенцима писати далі — чи то поезію, чи то прозу. Тільки так повоєнна німецькомовна література, коли вона стала пам'яттю й не дала минулому скінчитись, могла виправдати для себе й для тих, хто прийшов у світ потім, загальноприйняте в літературі правило «Далі буде...». І тільки так пощастило тримати рану відкритою і за допомогою настирливого «Був собі...» чи «Була собі...» вберегти багато чого від забуття.

Досить часто на догоду тим чи тим інтересам лунала вимога підвести нарешті риску, віддати ганебне минуле історії й повернутися до нормального життя, однак література завжди повставала проти цієї такої зрозумілої і воднораз такої безглуздої вимоги. І не безпідставно! Бо щоразу, коли в Німеччині оголошували «нульову» годину, зчиняли галас про завершення повоєнного періоду — востаннє десять років тому, коли впала Берлінська стіна й постало питання про об'єднання Німеччини, — минуле знов наздоганяло нас.

У той час, у лютому 1990 року, я виступав у Франкфурті-на-Майні перед студентами з лекцією під назвою «Літературна творчість після Освенцима». Я підбивав підсумки, складав звіт, переходив від книжки до книжки й дійшов так до «Щоденника слимака», виданого 1972 року. Там рейки минулого й сучасного бігли паралельно, іноді перетиналися, а часом і зіштовхувались. У тій книжці дано відповідь на запитання моїх синів про мою професію: «Письменник, хлопці, — це така людина, що пише супроти минущости часу». Я сказав тоді студентам: «Таке ставлення до літературної творчости передбачає, що автор не підіймається над землею, не переходить у позачасся, а бачить себе сучасником, ба більше — підставляє себе під усі переміни минущого часу, втручається в них і стає на чийсь бік. Про те, чим загрожує таке втручання й ставання на чийсь бік, знають усі: відстань, яку має тримати письменник, може зійти нанівець, його мова починає перебиватися з хліба на воду, обмеженість сучасних йому обставин може обмежити і його самого та силу його уяви, звиклої до вільного розвою, і зрештою він наражається на небезпеку задихнутися».

Згаданий тоді ризик не покинув мене й по десятках років. Та чим би була професія письменника без такого ризику? Гаразд, можна було б жити в безпеці таким собі літературним службовцем. Та супроти сучасности письменник став би бранцем власних страхів на щось наштовхнутися. Зі страху втратити відстань він заблукав би серед речей надто периферійних, де лише ледве мерехтять міфи, а піднесене святкує саме себе. Ні, сучасне, що неухильно стає минулим, у такому разі наздожене письменника і влаштує йому допит. Бо кожен письменник народжується для свого часу, хай там як урочисто він запевняє, нібито з'явився на світ зарано чи запізно. Він не сам, не своєю волею визначає тему свого вибору, скоріше ця тема дається йому наперед. Принаймні я не міг ухвалювати рішення самостійно. Бо якби це залежало тільки від мене й мого азарту, то я шукав би собі виправдання за законами суто естетичними й, нічим не обтяжений і не завдаючи нікому шкоди, знайшов би свою роль у блазенстві.

Але вийшло не так. Зусібіч відчувався спротив. Викинуті з історичної вагітности, повсюдно лежали гори руїн і трупів. Я почав розгрібати цю масу матеріалу, але вона щодалі зростала, і на неї вже годі було заплющувати очі. До того ж я — із сім'ї біженців. Тому, крім усього, що жене письменника від книжки до книжки, — звичайнісіньке шанолюбство, острах перед нудьгою, механізм егоцентризму, — провокативну роль відіграла певність того, що безповоротно втрачено батьківщину. Розповідаючи, треба було зруйноване, втрачене місто Данциг не те що відвоювати назад, а просто підтримати. Писати мене спонукала ця одержимість. Я, чоловік досить-таки впертий, хотів показати самому собі й своїм читачам, що втрачене не повинне безслідно канути в забуття, а скоріше навпаки: в художніх засобах літератури воно має знову знайти свій образ — в усій своїй величі й нікчемній малості, зі своїми церквами й кладовищами, гуркотом верфей і запахом та глухим рокотом Балтійського моря, з давно змовклою мовою, цим теплим, мов корівник, буркотінням, з гріхами, що чекають на сповідь, і давніми, але не забутими злочинами, яких не відпустить жодна сповідь.

Такі втрати стали парником для творчої наснаги й невгасимої одержимости і в інших письменників. У кожному разі багато років тому ми із Сальманом Ружді в розмові дійшли спільної думки, що для нього його втрачений Бомбей, як і для мене мій втрачений Данциг, став джерелом і смітником, початком координат і центром усесвіту. Таке зухвальство, така химерність — неодмінна риса літератури. Ця риса була й лишається передумовою творчости, здатної мобілізувати всі можливості. За допомогою філігранного ремесла тонкої психологізації чи за допомогою реалізму, що його хибно тлумачать як достеменну, але нікудишню копію дійсности, з такими масами матеріалу не впоратися. Хоч як багато ми, з огляду на просвітницьку традицію, завдячуємо розумові, абсурдний перебіг історії глумиться над будь-яким її розумним тлумаченням.

Як і Нобелівська премія, що, коли розглядати її без усіх оцих святкових урочистостей, стоїть ногами на винаході динаміту, винаході, котрий, як і багато інших творінь людського розуму — хай це буде розщеплення атома чи також увінчана Нобелівською премією генна теорія, — приніс світові добро й страждання, так і література, зі свого боку, пов'язана з вибуховою силою, хоч викликані нею вибухи не відразу, а, сказати б, під лупою часу обертаються подіями й змінюють світ. Скільки часу потрібно було європейському просвітництву — від Монтеня через Вольтера, Дідро, Канта, Лесінґа й Ліхтенберґа, — щоб донести світильника розуму до найпохмурішого куточка схоластичної пітьми! Дуже часто той пломінчик гасили. Цензура стримувала ясне світло розуму. Та коли воно, зрештою, спалахнуло на повну силу, то саме прохололий, обмежений технічними можливостями, покликаний лише до економічного й соціального поступу розум виставив себе просвітництвом і прищепив своїм від самого початку непримиренним дітям, капіталізму й соціалізму, резонерський жаргон і кожному — свій шлях до поступу будь-якою ціною.

Сьогодні ми бачимо, до чого докотилися Геніально недолугі діти просвітництва. Не важко зробити висновок про те, в якому небезпечному становищі ми опинилися внаслідок спричиненого словами й уповільненого в часі ефективного вибуху. Звичайно, засобами просвітництва — бо інших у нас нема — ми намагаємось усунути цю шкоду. Ми з жахом виявляємо, що капіталізмом, відколи його брата, соціалізм, оголошено мертвим, рухає манія величі й що він почав безперешкодно заспокоюватись. Він повторює помилки свого живцем похованого брата й, збиваючись на догми, видаючи ринкову економіку за єдину істину, засліплений своїми просто-таки необмеженими можливостями, божевільно грає далі, тобто об'єднує все у світових масштабах, що дає лише надприбутки. Не дивно, що капіталізм, як і комунізм, який вдавився сам собою, виявляється нездатним до реформ. Глобалізація — це його диктат. І вже вкотре чуємо бундючно-непохибні заяви про те, нібито альтернативи глобалізації нема.

Як послухати їх, то виходить, що історія завершилася. Жодного «Далі буде...» очікувати не варто. Або лишається сподіватися, що коли вже не політиці, яка й так усі функції вирішувати переклала на економіку, то принаймні літературі спаде на думку щось таке, що похитне новітній догматизм.

Але як могла б обернутися така руйнівна творчість своєрідним літературним динамітом? Чи було б у запасі досить часу для того, щоб дочекатися, поки спрацює механізм уповільненого запалювання? Чи слід сподіватися на книжку, в якій пропонує вихід такий дефіцитний товар, як майбутнє? Чи не складається вже нині ситуація радше так, що література мусить відходити на «заслужений відпочинок», а молодим авторам у найкращому разі залишається Інтернет як майданчик для забав? Промислове затишшя, якому послужливе слово «комунікації» створює певну ауру, поглиблюється. Будь-який запас часу розплановано аж до колапсу, що межує з людськими можливостями. Культурно-підприємча водоверть засмоктує в себе весь західний світ. Що робити?

Мені з моєю безбожністю не лишається нічого іншого, як схиляти коліна перед кожним святим, що й досі ладен підставляти своє плече і котити перед собою важенні брили. Тож я благаю: святий Сізіфе, з ласки Камю вшанований Нобелівською премією, прошу тебе, подбай про те, щоб камінь не зоставався лежати вгорі, щоб ми котили його далі, щоб ми, як і ти, були щасливі зі своїм каменем і щоб розповідь про наше тяжке життя-буття не мала кінця-краю.

Чи ж почує хто-небудь мої тяжкі зітхання? Чи, може, спершу треба, як тепер зринають чутки, вивести нову, клоновану людину, щоб вона була здатна продовжувати людську історію?

Відтак я повертаюся до початку свого виступу й ще раз розгортаю роман «Пацючиха», у п'ятому розділі якого в умовному способі можна прочитати роздуми про присудження Нобелівської премії лабораторному пацюку, одній з мільйонів піддослідних тварин на службі в науки. І мені одразу стає очевидно, як мало всі увінчані преміями досягнення прислужилися тому, щоб позбавити людство його великого лиха — голоду. Хоча кожне, хто має чим заплатити, може придбати собі нові нирки. Можна пересадити й серце. Ми без дротів телефонуємо в усі куточки світу. Довкола нас турботливо кружляють супутники й космічні станції. З використанням увінчаних преміями наукових відкриттів придумано й удосконалено такі системи озброєнь, за допомогою яких їхні власники можуть стократ захистити себе від смерти. Просто дивовижно, але все, на що тільки здатна людська голова, має застосування. Не можна дати раду лише голоду. Він навіть зростає. На путівцях усього світу бачимо біженців; їх супроводжує голод. І жодна політична воля вкупі з науковими знаннями не зважується покласти край чимдалі більшим злидням.

1973 року, саме тоді, коли в Чилі, за діяльної згоди США, набирав розмаху терор, перед Організацією Об'єднаних Націй уперше промовляв з нагоди свого вступу на пост німецький канцлер Віллі Брандт. Він говорив про всесвітнє зубожіння. Його вигук «Голод — це також війна!» пролунав так переконливо, що в залі вибухнули оплески.

Я був там і чув ту промову. У той час я писав свій роман «Камбала», де йдеться про першооснови людського існування, про харчі, одне слово, про нестачу й надлишок, про тих, хто об'їдається, й про численних злидарів, про насолоду від переситу й про хлібні крихти зі столу багатих.

Ця тема в нас була й лишається. З одного боку — чимдалі більші багатства, з другого — бідність, що чимдалі швидше зростає. І хай там як багаті Північ і Захід намагаються відгородитись у прагненні до безпеки й обернутися на фортецю супроти бідного Півдня, потоки біженців однаково докотяться й до них, натиску голодних не витримають жодні брами.

Про це можна буде розповісти в майбутньому. Зрештою, наш спільний роман повинен мати продовження. І навіть якщо колись уже ніхто нічого не писатиме чи не зможе писати й друкувати, коли книжки як засіб виживання зникнуть, зостануться оповідачі, котрі підтримуватимуть у нас життя, вдихаючи його з вуст у вухо, по-новому переказуючи давні історії — гучно й тихенько, поквапно й неспішно, часом ледве стримуючись, щоб не засміятися, а часом — щоб не заплакати.

Виступ на банкеті з нагоди вручення Нобелівської премії

10 грудня 1999 року

Ваші Величності, Ваша королівська восокосте, вельмишановні лауреати, дорогі гості!

Це було досить давно. У середині вересня 1946 року неподалік від Стокгольма, а саме в Сиґтуні, зібралася «Група-47» — німецькомовні письменники, що об'єдналися по завершенні Другої світової війни чи, краще сказати, що відгукнулися на запрошення письменника Ганса Вернера Ріхтера. Відтоді він щоразу запрошував молодих авторів на щорічні зустрічі. Так усередині п'ятдесятих років до них приєднавсь і я. Так і я опинився в Швеції, коли Густав Корлен запросив нас від імени Стокгольмського університету. То було жваве, з літературного погляду гаряче зібрання. Ми читали свої рукописи. Були серед нас і шведські письменники. Скидалося на те, що розірвану нитку між двома літературами можна буде знову зв'язати.

Тому нині я — на згадку про ту зустріч у Сіґтуні — хотів би з вдячністю згадати свого літературного наставника Ганса Вернера Ріхтера, який 1993 року в похилому віці помер. Мене, молодого автора, що дбав лише про себе, він учив толерантности, саме в нього я вчився уважно слухати; індивідуалістові, ким я був, він прищеплював колективізм. Він спонукав мене в письменникові давати слово й громадянинові, і то не лише під час передвиборчих кампаній.

Тоді, в Сиґтуні, я читав колегам уривки з рукопису своєї німецької трагедії «Плебеї на репетиції бунту». Ще й сьогодні я чую відлуння дискусії, яку викликали мої войовничі діалоги.

Усе те відбувалося в гостинній країні, у колі шведських друзів, що дослухалися словесних сутичок між німецькомовними гостями, либонь, із певним подивом. І позаяк я свідомий того, що виявлена мені сьогодні честь стосується й мого літературного наставника та німецькомовної літератури, то я підношу цей келих на згадку про Ганса Вернера Ріхтера, а також із дружнім вітанням Густаву Корлену... До речі, в Сиґтуні у перервах між літературними суперечками я збирав чудові гриби, з-поміж них і боровики, які по-шведському називаються «Карл Йоганссвамп».

Із «Les Prix Nobel», 1999 р.

Примітки

1

Вступна молитва (лат.)

2

До вівтаря Господнього ступити хочу (лат.)

3

Господи, помилуй (грецьк.)

4

Одна з молитов меси (лат.)

5

Слава тобі, Господи у небесах (лат.)

6

Вірую (лат.)

7

Гріхи мої, гріхи мої тяжкії! (лат.)

8

А Людовіка Чотирнадцятого? (італ.)

9

Молитва під час офірування хлібом і вином (лат.)

10

Моліться, браття (лат.)

11

Помолімося (лат.)

12

Месу завершено (лат.)

13

«Трійця з рейнських берегів» (англ.)

Content

Ґюнтер Ґрас
Бляшаний барабан

«Бляшаний барабан» Ґюнтера Ґраса, або чи розуміємо ми світ, у якому існуємо?

БЛЯШАНИЙ БАРАБАН

КНИГА ПЕРША

Широка спідниця

Під плотом

Метелик і електрична лампочка

Фотоальбом

Чара, чарка, чарочка

Розклад уроків

Распутін і абетка

Далекосяглий спів із Ярусної вежі

Трибуна

Вітрини

Чуда не сталося

Святковий обід у Страсну п'ятницю

Звуження від узголів'я до ніг

Спина Герберта Тручинського

Ніоба

Віра, Надія, Любов

КНИГА ДРУГА

Брухт

Польська пошта

Карткова хатка

Він лежить у Заспе

Марія

Порошок для шипучки

Екстрені повідомлення

Нести знемогу до пані Ґреф

Сімдесят п'ять кілограмів

Бебрин фронтовий театр

Оглядати бетон, або Містика, варварство й нудьга

Наступник Христа

Трясуни

Різдвяна вистава

Мурашина стежка

То пора мені чи не пора?

Дезінфекційні засоби

Росту в товарному вагоні

КНИГА ТРЕТЯ

Кремінці й надгробки

«Фортуна-Норд»

Мадонна-49

Їжачок

У шафі з одягом

Клеп

На кокосовій постілці

У «Цибульному погрібці»

На Атлантичному валу, або Бункери не можуть позбутися бетону

Підмізинний палець

Останній трамвай, або Обожнення скляного слоїка

Тридцять

Виступ Ґюнтера Ґраса з нагоди вручення Нобелівської премії

Примітки