Надія Гуменюк

Коханий волоцюга

Збірка оповідань

Синдром вічної любові

Вісім маленьких повістей про те, що непідвладне рокам, що не порівняти з актуальними подіями та бурхливим сьогоденням, бо воно не залежить від чинників часу. Вісім повістей про кохання.

Про «вовчкувату» Любку-однолюбку та почуття людини, затаврованої словами «не така, як усі»…

Про те, що гонить з дому в дорогу, але знов і знов повертає до жінки, яка чекає.

Про усвідомлення: дорогу та жінку неможливо пізнати до кінця, дорогу та жінку неможливо підкорити…

Про «заборонену» пристрасть — до чоловіка сестри…

Про дім без любові, що схожий на холодний акваріум з мовчазними рибами…

Про зраду своєму призначенню, про змарнований талант, а отже, і зраду самого себе…

Основна тема збірки малої прози Надії Гуменюк «Коханий волоцюга» — стосунки чоловіка та жінки. Письменник, який береться за цю тему, наражається на певну небезпеку. Він мусить бути гранично відвертим та особливо прискіпливим до нюансів і напівтонів. Від того він стає незахищеним, оголеним у своїй щирості. Це дуже складно — писати про кохання, хоча на перший погляд може видатися, що навпаки.

Якими є чоловіки у прозі Надії Гуменюк? Різними, як у житті. Але симпатії автора належать герою уважному та надійному, позбавленому егоїзму, з вуст якого легко злітають пестливі слова… Він делікатний, проте готовий до вчинків, а іноді й до самопожертви. І він не завжди зрозумілий для тієї, хто поруч.

«Що з ним діється останнім часом? Якийсь… як зламана іграшка… Ходить неприкаяний дощовим містом, а тоді вривається до своєї майстерні, замикається і пише, пише… Що? А хто його знає. Каже: те, що давно хотів, те, що треба встигнути, бо життя минає. “Минає, минає, русалонько! Я просто фізично відчуваю, як воно витікає з мого тіла. Впаде у Лету, і сліду від мене не залишиться. І що я скажу Всевишньому? Що змарнував його дар? Що прожив, як… Ні дитини, ні картини. Хіба що той твій портрет з волошками…”»

Вчасно зрозуміти одне одного, вчасно підтримати, надто у важливій справі життя — це є необхідною складовою у стосунках двох людей. То про що ж тоді повість «Волошковий монстр»? Як на мене, не так про кохання, як про змарнований талант. Про запізніле прозріння. Хоча, можливо, інший читач прочитає про інше.

Книжку варто розгорнути навмання. Щоб зрозуміти, чи вона твоя, чи виникне бажання її читати. Одного абзацу достатньо. Наприклад, такого.

«І який же я вам діагноз маю поставити? Синдром вічної любові? Чи, може, синдром глибокого звикання? У нашому з вами віці більше підходить друге. Бо кохання — то справа молодих, а далі воно плавно переходить у звичайнісіньку банальну звичку. Але треба мати мужність і відвикати…»

…Осінній сад. Сільська хата, притулок для немолодої сімейної пари, ці двоє щойно приїхали з міста. Жінка розпачливо перебирає ключі на долоні: не ті узяла… Але поруч чоловік («А якби тебе не було зі мною? — Таке скажеш — якби… Це неможливо — я завжди з тобою»). Попереду — останній акт у реалістичній п’єсі про цих двох, і хвороба все впевненіше почувається між ними третьою. Слова, сказані дуже давно — «у біді і в радості, поки смерть не розлучить нас» — наповнюються правдивим змістом, як запах жовтневого листя. І залишається надія.

«…навіть на останній стадії, коли хворі вже не пам’ятають і не впізнають нікого, до них іноді повертається пам’ять — ненадовго, всього на мить чи на кілька хвилин. Ніхто не може пояснити цю загадку хвороби Альцгеймера, ніхто не може спрогнозувати, коли це станеться. Але він буде чекати. День за днем, тиждень за тижнем. І коли Лінда на ті кілька хвилин повернеться в цей світ, вона не буде самотньою».

Кожна жінка, і та, якій вісімнадцять, і та, яка на півстоліття старша, кожна, кожна прагне колись, щасливої чи тяжкої хвилини, почути від чоловіка поруч:

«…чия любов не дожила до старості, тому просто не пощастило в житті. Правда ж, люба?»

Галина Вдовиченко

Вовчиця

Весільна перезва протяжно охнула, голосно хлипнула, хилитнулася вперед-назад, як ще не загуслий холодець у мисці, і зупинилася. Тільки хтось із музик, що пританцьовували позаду веселого юрмиська, гупнув ще разів два в бубон — невпопад і вже геть не до ладу. Молода інстинктивно вхопилася руками за округлий животик, хитро замаскований розкішним вельоном. Молодий оторопіло втупився поперед себе — у сіру прояву, що вискочила з осіннього туману, як Пилип з конопель, і закам’яніла посеред вогкої після нічного дощу дороги.

І звідки вона взялася? Невелика, зграбна, вуха сторчма, на лискучому з жовтуватими підпалинами хутрі краплі роси грають. У зеленкуватих очах не скільки дикої хижості, як молодої цікавості.

— Людойки-и-и! Добриї-і-і! Во-о-овк! — різонув тривожну тишу високий жіночий голос.

— Во-о-о-о-о-о-о-о-о… — покотилося вулицею.

— Оце перезва, колька їй у бік! Оце так перезва! Ха-ха! Скіко живу, не помню, щоб вовк весіллє переходив. Диви-но — став і ні руш.

Круглий чоловічок з кривими, як у кавалериста, ногами, голосно гикнув, зсунув набакир сірого картуза, розхристав руду куртку зі штучної замші, розкинув руки, ніби для обіймів, і непевною ходою п’яненького боцмана пішов від занімілого натовпу. Та кроків за три від дивного звіра зупинився, закинув руки за потилицю, клацнув обцасами грубих черевиків, спробував піти навприсядки, але заточився, ледь не впав — вирівнявся і зробив три притопи.

Ех! Весіллє іде,

Аж земля гуде.

А такої молодої

Більш нема ніде…

Звір не ворухнувся.

— Мекало-перемекало! Пропав ти, Луко, як сірко на базарі. Викраде зараз цей сірий зубатий кавалєр твою молоду — і шукай вітра в полі. А чого ж він сюди притарагунився? Чого? Тіко за молодою! — чоловічок зробив крок назад. — Трясця твоїй матері! Та це не вовк, а вовчиця. Нащо ж їй молодуха? Мо’, викуп за Гелю хоче? Треба задобрити, треба-треба, бо не пропустить, бий її кара божа! Бігме, не пропустить! Тут діло, знацця, сурйозне, мекало-перемекало.

Вовчиця повільно ворухнулася, тоді різко стрепенулася, струсила із себе краплі роси, повела вухами, якось знехотя оскалила міцні білі зуби і кресонула по занімілій перезві жовтим поглядом, ніби підтвердила: а таки не пропущу!

— Хе! — чоловічок ошелешено покрутив головою, опустив руки і враз протверезів. — От холєра болотяна! Ви-те бачили таке? Ще й ікла показує. Но-но! — посварився вузлуватим пальцем з чорним півколом нігтя. — Не вельми скалься. Ти одна, а нас он скіко — всіх не ковтнеш. А я… я той… посол доброї волі. Угу… Посол Гілько Курдик. От… Послів не кусають. Навіть на війні. А в мирне врем’я і поготів. Петраєш своєю сірою макітрою, що кажу? Освободи дорогу і пропусти весіллє. Не годиться перезві з дороги звертати чи назад голоблі повертати — поганий знак. Раз ми йдемо до хати молодої, значиться, мус прийти — до неї заячий скік зостався. Ви-те чуєте, важна пані в сірому жупані? — перейшов раптом на «ви», скинув картуза, сяйнувши круглою лисиною, і поклонився аж до землі: — Оступітеся-одчепітеся. По-доброму просимо. А ми вам за це — викуп… Хе-хе… Хоч сто грамів, а хоч — коровай з ковбаскою. А хоч — і їдне, й друге. А чого ж? За таку молодуху мона й поторгуватися.

Вовчиця перехилила голову набік, ніби й справді прислухалася до посла-самозванця та прицінювалася до викупу. Але не відступала. Косила жовтими очима на руки молодої. Чи то їй кортіло дізнатися, що та притискала ними під білим вельоном, чи так заворожив її блиск новенької золотої обручки на безіменному пальці.

— Мо’, вона скажена? — перелякано прошепотіла чорнява молодиця.

— Авжеж, Ганцю, скажена, авжеж… Бо щоб ото стіко людей, а звірина так нагло на всіх витріщалася і не втікала… Так не буває. Ой чує моє серце, не скінчиться це добром, — дрібно перехрестилася за її спиною старша жінка.

— На всіх? Та на вас вона, тітко Степанко, й не глипнула. Тіко з молодої очей не зводить, з Гелі нашої. Ви-те гляньте, як впірилася. І не змигне. Ще зурочить молодуху вовчанисько погане. Геля ж… Та ви-те самі знаєте… О, ди-но, ди-но, побіліла як стіна і за живіт тримається. А животик у неї… хм… місяців п’ять уже є, а мо’, й більше, бо ж вона його втягує, як тіко мож.

«Посол доброї волі» тим часом дозадкував до гурту і заховався за молодих.

— Викуп, викуп… — смикнув за рукав молодого. — Кажи, Луко, хай староста викуп несе… Мо’, це й ніякий не звір, а відьма, перевертень, вовкулака, знацця… Бач, як на Гелю витріщилася — ніби проклєттє якесь насилає чи гіпнотізірує. Як дати щось, то візьме собі та й щезне.

— Ружжо! — раптом голосно наказав Іван Борух, хрещений батько молодої. — Вітько! Васько! Чуєте, хлопці? Бігом додому за ружжом! Буде їй зараз викуп! Ой буде…

Двоє парубчаків кинулися праворуч, через город, мимо покинутого і вже розтягнутого на дрова обійстя, до своєї хати, захованої за високим парканом. Вовчиця здивовано глянула їм услід, задерла догори голову, видала короткий звук, схожий на собаче скавуління, і спокійнісінько побігла підтюпцем у протилежний бік — до побляклого осіннього лугу. Лугова стежка в’юнилася до дерев’яного місточка-кладки, а далі завертала до лісу, мимо єдиної по той бік річечки садиби.

Втікачка ще й до містка не добігла, як до весільної процесії вже підскочили захекані Борушенята зі зброєю в руках. Вони глянули на те місце, де ще кілька хвилин тому стояла вовчиця, озирнулися навколо і кинулися на стежку. Батько наздогнав молодшого, забрав рушницю — «малий ти ще, Вітьок, на вовків стріляти» — і вибіг наперед. За мисливцями дружно затупотів цілий гурт цікавих.

Вовчиця озирнулася, на мить завмерла, ніби щось роздумувала, а тоді хутко чкурнула стежкою до обійстя на відлюдді. Переслідувачі — за нею.

— Стріляй! Стріляй! Не промаж! Не упусти! — кричали навперебій захмелілі чоловіки.

Борух-старший, розхристаний, розчервонілий, з розтріпаним чубом — руде впереміш із сивим — прицілився і вистрелив. Раз, вдруге, втретє. Але вовчиці хоч би що. Здавалося, кулі навіть змінювали траєкторію, щоб не зачепити її.

— А таки відьма, мекало-перемекало! Відьма! Заворожена! Ви-те бачите, як шпацірує? — притупнув кривою ногою дід Курдик. — Не візьме її твоє ружжо, Іване. Ой не візьме, щоб її колька взяла! Споримо на плєшку? На казьонку. Або нє — на житнівку. Тут треба срібного набоя.

— І комп’ютерну програму, — засміявся Вітько. — Бо то колись відьми по селі ходили та на мітлах літали, а тепер вони всі в Інтернет переселилися і зі швидкістю звуку шугають з одного кінця світу на другий.

— Бач, мудрагель який! Тепер буду знати, з ким ти в тому Інтернеті здибаєшся, — старший Борух вліпив синові легкого запотиличника і повернувся до Гілька. — А вам, дядьку, тільки плєшка в голові. Ви-те вже й так на зеленого джина з плєшки похожі — не просихаєте у Мартошчиковому генделику! Дивітеся, колись не виберетеся звідти — так і зостанетеся, як заспиртований ропух у кабінеті шкільної хімічки. Вам би частіше поклони у церкві бити, а ви-те за сто метрів од храму в забігайлівці кожен день лобом об плєшку. Не дивина, що вам то чорти, то відьми перед очима мигають. А цю вовчицю я все одно підстрелю, бігме що підстрелю.

— Бо в церкву отець Михайло раз на тиждень приїжджає, а Митьо Мартошчиків у генделик кожен день припрошує, — спробував оправдатися Гілько, але його ніхто не слухав.

Вовчиця тим часом перебігла місток, скосила відстань до садиби через луг, крутнулася у хвіртку, пересікла двір і зникла в обкладеному сухими дровами дерев’яному сараї.

— Ну тут тобі й гаплик! — задоволено крекнув Борух.

Та коли розпалені мисливським азартом чоловіки перетнули подвір’я і підбігли до того місця, куди щойно пірнула втікачка, то опинилися перед зачиненими дверима, збитими із грубих дубових дощок. І як вона в них прослизнула? Хтось ударив у двері плечем. Вони не піддалися. Затарабанили кулаками. Ні звуку.

— Р-р-розступись! — наказав Борух і прицілився у замок. — Р-раз! Два-а-а!.. Тр-р…

І тієї самої миті двері несподівано розчахнулися і на порозі стала господиня. У теплій картатій хустці, сірій кацавейці, отороченій кролячим хутром, поверх неї — зелений цератовий фартух, до якого прилипли дрібні обрізки бурячиння.

— Любко! А щоб тебе!.. — ледве встиг опустити рушницю Борух.

Любка ніби й не чула. Вхопилася руками за одвірок і кресонула по непрошених гостях сердитим терновим поглядом:

— Вам кого?

— Вовчицю! — відважно виступив з-за батькової спини Вітько.

Любка пройшлася чорними, як тернини, очима по односельцях, здивовано затрималася на рушницях. Зблідла, але ще міцніше вперлася в одвірок, аж пальці побіліли, звела брови в один чорний шнурок, стиснула вуста. Гоструватим профілем з тонким носом і трохи випнутим підборіддям нагадувала яструба, що приготувався до стрибка.

— Тут така не живе.

— А це ми зараз побачимо. Зайдемо і побачимо, — підступився впритул до господині Васько Борух.

— Як рак за горою свисне! Або як свині з череди йтимуть! — відрубала Любка. — Це мій сарай. І я вас сюди не запрошувала.

— А ми його хіба того… екс… експро… прі… їрувати прийшли, як совєти до колхозу? От обшукаємо і підемо, — спритно підкотився до дверей дід Курдик. — Ти, Любко, того… одступись, одступись подалі від гріха.

— Ордер на обшук маєте?

— Який ще ордер? — оторопів «посол».

— Від прокурора.

— Любко! Ти здуріла?! Який такий ордер? Який прокурор? Ми скажену вовчицю ловимо. Село, знацця, спасаємо! Шурупаєш своєю забембаною буряками головою? Ця лісова холєра перезву перейшла, коли весіллє від молодого, від Луки, до молодої, Гелі, знацця, йшло. Стала посеред дороги — й ані руш, як той пам’ятник пограничнику у Ягодині. Хотіла на людей напасти, мекало їй перемекало!

— Напала?

— Нє. Але якби не ми…

— Якби не ви, то я б оце вже буряки дочистила і в льоху поскладала. А так стою і слухаю ваші дурні п’яні теревені. Справді сказитися можна! А може, на вас не вовчиця, а білочка напала? У Положевців весіллє багате — авжеж, такого зятя відхопили, — так що самогону пий хоч залийся.

— Біла гарячка на всіх разом не нападає. А ти не виступай проти обчества. Одступися і пропусти! Бо як вхоплю за коси! Нема тебе кому повчити, як з чоловіком говорити! — дід Курдик нетерпляче притупнув ногою і штовхнув Любку.

Любка метнулася за двері, вхопила вила й виставила їх поперед себе.

— А ви-те, дядьку, спробуйте! — сказала так, що всі зрозуміли: вона може й проштрикнути.

Чоловіки враз охололи, згадали про недогуляну перезву, накриті в Положевців весільні столи із самогонкою і мовчки заспішили з подвір’я. Тільки Гілько не міг вгамуватися.

— Кажу ж вам, то вона сама, Любка, — тая вовчиця. Відьма! Перевертень! Вовкулака! Як пити дати! Не може досі простити Луці. От і явилася на його весіллє в подобі вовчиці. Ви-те хіба забули, хто неїна тітка була? Відьма! І баба тоже відьма! І всенький рід Охманчуцький — відьмацький. А чого, трясця неїній матері, у них в хаті завше лісом чути? Хоч у жнива зайди, хоч на Різдво, хоч на Великдень. Добре, що Лука на цій Любці не женився. Він хлопака видний, грамотний. Потрібна йому така дика вовчиця! От Геля — інше діло: пухкенька, як булочка, біла, як сметанка, приязна, культурна.

Любка заціпеніло дивилася вслід непроханим гостям. А коли вони розтягнулися вервечкою на луговій стежці, вдарилася головою об одвірок. Раз, вдруге, втретє… Вила висковзнули з рук. По капцеві — від ступні до великого пальця — побігла темна цівочка крові. Але вона не відчувала болю. Билася і билася, поки не почулося голосне виття. Відчинила ляду погреба.

— Виходь, Лелю!

Вовчиця тернулася об коліна, довірливо зазирнула в очі, тихо вискнула, ніби щось запитувала чи хотіла заспокоїти стривожену Любку.

— Тс-с-с, тільки не вий! — наказала Любка. — Не вий, моя хороша, бо почують і вернуться. Зараз буду вити я. До мого виття їм діла нема.

Вона обняла вовчицю за шию і голосно заплакала.

***

Зима видалася сніжною, але короткою. Рання весна розлилася великими водами. Поліське Сильце, притулене одним боком до лісу, а другим до озера, тепер нагадувало острів посеред безмежного океану. Семеро школярів, яких зазвичай переправляли до школи в сусіднє село через озеро, тепер сиділи вдома і не рипалися — повінь підмила чимало дерев, нанесла з приліску корчів, боронь Боже, човен зачепиться й перекинеться… Автобус, що зазвичай два рази на тиждень заїжджав з району до Сильця, уже й забув дорогу до нього. Ні електрики, ні телефонного зв’язку. Тільки болячкам всіляким те весняне море по коліна — атакували людей з усіх боків, як вода їхні обійстя. А що ні до районної лікарні, ні до аптеки в сусідньому селі не добратися, то взували болящі гумові чоботи з халявами вище колін і хлюпали через затоплений водою місточок до Любки.

Любка віднікувалася як могла. Авжеж, щось трохи підучилася у фельдшерки в Заозерному, бо дуже цікавилася тою справою, їй навіть рекомендували в медичний коледж поступати — мовляв, природжена дохторка, якби ще й освіта… Але недовго ж вона була там санітаркою, всього рік з хвостиком, поки не закрили сільську амбулаторію. В народній медицині петрає куди більше, бо наука в тітки Мільки тривала довше, та, вважайте, з самого малечку і до тітчиної смерті. Ще до школи Любка не ходила, а вже шнурочком за Довгою Мількою плуталася по всіх стежках лісових та лугових. Але ж то так, для себе, щоб могла порятуватися від злої напасті. А щоб інших лікувати… Ні-ні, ви вже вибачєйте.

Але спробуй переперти сільських жінок. «Що собі робиш, те й мені нараєш! Все одно ж нема куди за поміччю йти». І все, крапка. Тож потроху зменшувалися вузлики із зіллям у Любчиному куфері. А заодно збільшувалася її знахарська популярність. «Пацієнти» й до Лелі потроху призвичаїлися, навіть гостинці їй приносили. Казали, не так уже вона на вовчицю й похожа — більше на пса. Мо’, то й справді звір, але не чистокровний, ні. Погуляв, певно, сірий лісовий ухажор з котроюсь зі здичавілих сільських вівчарок — от вам і нате. У селі половина садиб покинуті: одні господарі перебралися на цвинтар, інші — в міста або більші села. Безпритульні собаки з покинутих обійсть подалися до лісу, змішалися з вовками. Може, й Леля отой гібрид вовко-собачий. Ви-те тіко гляньте, яка тямуща, які очиська розумні, здається, ось-ось заговорить. А вірна і добра яка — лащиться до Любки, як дитина неїна.

Любка тільки плечима знизувала: що розумна її Леля, то розумна — це вона й сама добре знає. А чистокровна вовчиця вона чи півкровка-вівчарка… Хм… Яке це має значення? Любка її любить, якої б крові та не була. За рік так звикла до своєї Лелі, що ладна за неї хоч у вогонь, хоч у воду. А свого часу ця вовчиця її саму порятувала.

Любка тоді не хотіла жити. Якраз поховала тітку Мільку й зосталася сама як палець. Ходила сновидою, не знала, за яку соломинку вхопитися, щоб утриматися на поверхні. Щодень бігала на цвинтар — то до манюньої могилки, то до маминої, то до тітчиної. Поверталася якось з кладовища, прислухалася і стала як вкопана — від копиці з торішнім сіном жалісливий дитячий плач доноситься, тоненький такий, ледь-ледь чутний. Весна тільки почалася, пронизливий вітер до кісток проймає, навколо — ні душі. А дитяче скімлення біля копиці то зникає, то знов появляється. Подумала, що божеволіє. То їй кожної ночі дитячий плач ввижався, а тепер і вдень чується. Бігти хутчій додому та випити настоянку з меліси і м’яти чи…

Ноги самі понесли до розсунутої копиці. А там — темно-сірий клубочок. Ну хто ж це підкинув таке манюнє цуценя? Воно ж іще зовсім сліпе. Взяла на руки, притулила до себе. Цуценя пищить, мордочкою тикається, молока шукає. Щось ніби перевернулося в Любчиних грудях. Ніби крижинка якась розтанула і лоскітно потекла по жилах.

— Ох ти ж бідосю мала! Бач, не дав тобі Бозя загинути — послав мене, щоб я спасла.

Це вже пізніше вона думала по-іншому. Хто його відає, кому з них кого Бог послав і хто з них кого більше рятував. Назвала цуценя Лелею, бо в настінному календарі прочитала, що цього дня давні слов’яни відзначали свято Лелі. Знайда потребувала догляду і розгонила тяжкі думки, як вітер хмари. Лащилась до господині, гралася, мов котеня, засинала з нею в ліжку, бігала слідом за нею, як прив’язана. З весни до осені вони вдвох пропадали як не на городі, то в лісі. Любка збирала ягоди, гриби, трави, якісь корінці вишукувала. Возила ті свої знахідки на продаж до міста. З того й жила. Леля проходила свій вишкіл у лісі. Вовчий інстинкт підказував їй, як винюшкувати здобич, як шукати сліди й орієнтуватися в гущавині. Але спілкування з людиною додало їй і тієї м’якості, якою відзначаються домашні улюбленці. Тому сільські жінки й побачили в ній більше собаку, ніж вовка.

Щоправда, не всі так поблажливо сприйняли Лелю. Положевці затаїли зло за те, що їхню Гелю налякала на весіллі, і грозилися: якщо, боронь Боже, щось станеться при пологах… Борухи і досі не могли простити їй, що капосна вовчиця не дала себе вбити й виставила їх на посміховисько перед перезвою, тож запевняли односельців, що як не тепер, то в четвер, а підстрелять її, бо скільки вовка не годуй, він все одно в ліс дивиться. Та хіба тільки вони? У селі чи не всі чоловіки — мисливці. І кожному аж свербить щось вполювати.

Сверблячка нападає не тільки на місцевих. Як тільки розпочинається мисливський сезон, до Сильця сунуть юрбища озброєних до зубів чоловіків з району і навіть з області. Озером тоді снують гумові човни, з яких прибульці пуляють по диких качках, в лісі — стрілянина, як на війні. А вечорами на зарослій бур’янами території лісгоспу, що колись славився на всю область, та у покинутих хатах чується п’яне горлання. У будиночку лісгоспу, за давнім звичаєм, облаштовували нічліг чиновники, у хатах, «обчищених» мародерами, — мисливці всіх інших мастей. Після їхніх наїздів у лісі не залишалося ні вепра, ні навіть зайця: кого не застрелили, той втікав у хащі за десятки кілометрів від села. А тут — вовчиця. Та за неї ж ще й премію в місті дадуть!

Любка наказувала Лелі не ходити до села, зачиняла її в сараї, спробувала навіть прив’язувати. Але хіба втримаєш вільного звіра на прив’язі? Леля металася на всі боки, несамовито вила і люто гризла мотузку, поки Любка не відв’язувала її. Тоді вовчиця заспокоювалася, ходила слідом за Любкою, стерегла двір, наглядала на подвір’ї і за курчатами, і за гусятами. Ночувала у сінях, а часом і в кімнаті.

Цієї ночі вона також спала на смугастому тканому ходнику, простеленому біля Любчиного ліжка, і першою схопилася, коли вдосвіта хтось затарабанив у шибку. Стукали хутко-хутко і вимогливо.

— Господи! Чого ж так гримати та ще й у святу неділю? Кінець світа настав, чи що?

Любка підійшла до вікна. Глянула й остовпіла. Лука?! Чого йому треба? Вона впала на стілець, відчула, як тілом пройшлася нервова дрож. Повільно підвелася, накинула на плечі ковдру, загорнулася і знову сіла. Пропасниця не полишала, дрібно тремтіли руки, цокотіли зуби.

— Відчини! — кричав Лука. — Відчини!!!

Любка відчинила. Він схопив її за руку, рвучко шарпнув до себе.

— Ти…

Леля сердито рикнула, оскалила зуби і стала поруч з Любкою. Лука відсахнувся, злякано відступив до дверей. Але за хвилину знову підійшов впритул до Любки.

— Це через тебе все! Через тебе! І через неї, через оцю сво…

— Через кого? — Любка ледь стримувала нервове цокотіння.

— Через твою вовчицю! Я знаю — ти спеціально привела її з лісу і приручила. Спеціально! Певно, довго блукала хащами, поки знайшла і викрала вовченя у вовків. Ти ще тоді задумала… Відьма! Наврочиця! А потім послала на наше весілля. Знала, що Гелька тяжка. Авжеж, знала, бо ж усеньке село про те говорило. А тепер… Тепер… Жінка в гарячці метається. А син… Син не перестає кричати.

— Чий син?

— Мій син! Мій!!!

— А-а-а, в тебе народився син… — Любка враз ніби зів’яла. — У тебе син… Син…

— Ти наслала — ти й спасай. Усе тепер у твоїх руках. Допоможи! Тільки ти можеш… Твоя тітка багатьох спасла, а ти ж неїна послідовниця…

— Спасла… Багатьох… А мою дівчинку… Нашу дівчинку… Не змогла… Хіба це справедливо? Справедливо це?!

Тепер Любці стало душно. Десь під серцем спалахнув вогонь. Він розлився у грудях, опустився до живота, лизнув ноги. Вона скинула на підлогу ковдру. Стояла як примара — висока, худа, у довгій білій сорочці, з розпущеним чорним волоссям, з палаючими, як у гарячці, очима, лівою рукою притискала до себе голову вовчиці, яка притулилася до неї і тихо порикувала.

— Все у Божій волі, — видушив із себе Лука.

— То хай і з вами буде Божа воля. Чого ж ти від мене хочеш?

— Ні-ні, не відмовляйся. Я… Прости! Чи покарай… Мене… Але сина…

Він упав перед нею на коліна.

Вона згадала, як стояла отак на колінах перед ним. Як плакала, а потім вила, вила, вила… Довго і голосно, як вовчиця. І проклинала, проклинала… А він пішов. Наступної ночі блукала біля його хати, хотіла пустити її з димом. Але його там уже не було — ночував у Положевців.

Згадала, як тітка Мілька все намагалася допомогти їй позбутися стидоби людської. Стидоби?! Чого тільки не придумувала Довга Мілька. Але її дівчинка так міцно вчепилася за неї. Так міцно… Вони разом прожили вісім місяців. А потім… А що потім? Любка й досі не втямить, що було потім. Коли гарячий туман спав і вона знов повернулася на світ, то побачила білі стіни. А дівчинки вже не було. Навіть Довга Мілька не змогла її врятувати. А може, вона й не рятувала? Може, недарма так хутко пішла слідом за манюньою? Щось ніби мучило її, гнітило, підточувало. Казали ж… Та чого люди не приплетуть.

— Не піду! Не можу! — сказала Любка.

Лука не підвівся з колін. Плечі його пересмикнулися від здавленого ридання.

— Лю…лю…люб… Лю-бцю! Любонько!!!

Вона здригнулася. Мовчки одягнулася, взула гумові чоботи, взяла кілька вузликів із зіллям і вийшла у передсвітанкову темінь.

***

Сестри — Лідуня і Настуня. А вона — Любка та й Любка.

Любко, зроби це… Любко, принеси те…

Смаглява, цибата, з туго заплетеною чорнющою з синім полиском косою, Любка крутилася, як вивірка. Руки не по-дівчачому загрубілі, нігті стерті від роботи — і як дівчата той манікюр відрощують?! — погляд затаєний, як у дикого звіряти.

Сестри молодші і на маму схожі як дві краплі води. Такі ж русяві та балакучі. Насвариться, бувало, мама за якусь капость — вони зразу виправдовуватись біжать, наплетуть сім мішків гречаної вовни, а вона й рада вірити. А Любка — мовчанисько впертюще, тільки очима чорними блискає. Батечкова копія. А що пішов колись батько з їхньої хати, як весняна вода з лугу, і досі не давав про себе знати, то будь-яке нагадування про нього вельми дратувало маму.

Поки Любка була меншою, втікала до тітки, батькової сестри, яку в Сильці прозивали Довгою Мількою. Висока, худа, як тичка, мовчкувата, Мілька ніколи не мала своїх дітей і не дуже панькалася з небогою, але й не лаяла ніколи. З нею Любці було спокійно. Особливо любила ходити з тіткою до лісу — в лісі Мілька ставала зовсім іншою, лагіднішою, говіркішою, веселішою, про кожну рослинку годинами могла розказувати, пташок за голосами вчила розпізнавати, сліди звірини лісової читати. А вдома у тітки Любка то сушити зілля допомагала, то слухала, як Довга Мілька наспівує щось тихенько або молиться перед покутем — пошепки, але так, що кожне слово чути, з тихим присвистом, із заплющеними очима, з низькими поклонами.

Але якогось дня мама наказала: до Мільки — ні ногою. Чого? А того. Немає батька, не треба нам і його сестри-відьмачки. Та й нічого вештатися від хати до хати, не маленька вже — роботи вдома он скільки.

За тією роботою ніколи Любці було і вгору глянути. Сестер уже й хлопці додому проводили, а вона сама та й сама. Не до хлопців їй і не до гульок: то город скопати, то садовину зібрати, то попрати, то попрасувати, то корову на пашу вигнати, то гусей зі ставка пригнати… Усе на Любчиних плечах. Мама після операції зовсім злягла, а Лідуня й Настуня до міста зібралися: одна в училище поступила — вчитися на швачку, друга роботу підшукала. І такі щасливі обидві, що з цього Богом забутого Сильця вирвалися! Їй теж хотілося побачити світу. Ой як же хотілося! Але не зараз, не тепер…

Як тільки поїхали сестри, не стало мами. І що б Любка робила, якби не Довга Мілька! Їх поєднала не так кровна спорідненість, як душевна суголосність, якесь болісно-щемке відчуття ізгоїв, затаврованих словами «не такі, як всі» і потай відторгнутих від сільського гурту. А за що? За що?! От скільки ж допомагала Довга Мілька людям — і в своєму, і в сусідніх селах, декого навіть з того світу витягала своїми корінцями, травами та молитвами. А їй в спину не раз — як грудкою глини: «Відьма пішла». Як уже не годила Любка вдома, щоб назвали її якщо не Любунею, то хоча б Любою — не діждалася. Як чемно не вклонялася сусідам, як не намагалася прислужитися — і води з криниці принесе, і хліба з крамниці, і бульбу допоможе викопати, а сільське бабинство як тільки збереться на посиденьки, так і перемиває їй кісточки: і циганкувата, і вовчкувата, і недорікувата — пари собі знайти не годна.

Пари… А чого вона мала її шукати? Лука сам знайшовся. Ще в четвертому класі. Його мама приїхала до Сильця вчителювати — тоді ще у селі було чимало дітей і вони мали свою школу. Луку посадили за одну парту з нею. Відтоді й не думала Любка-однолюбка ні про кого, крім нього. Чекала його з армії, чекала, поки вивчиться. І поки метався у місті, шукаючи собі місце у житті, і поки роздумував, чи повертатися в Сильце і йти вчителем до сусіднього Заозерного.

Лука повернувся до села три роки тому. Казав, що шкода матері, яку нікому доглянути. Люди подейкували інше: не склалося у нього життя в місті, пролетів зі своїм бізнесом, як фанера над Парижем, за борги навіть квартиру віддав, мало до в’язниці не загримів. От і приїхав додому. Любці байдуже, хто що говорить. Головне — Лука тут. Коли він якось поклав долоню на її плече (гарячу, пульсуючу), вона мало не зомліла. А коли назвав Любонькою…

От тоді вона й розквітла, як пізня яблунька у саду, і налилася таким гарячим світлом, що сама злякалася: як би воно не спалило все навколо. Разом щоранку добиралися човном в Заозерне (Любка якраз влаштувалася санітаркою до лікарської амбулаторії), разом поверталися додому. Давала лад своїй господарці, бігала допомагати матері Луки. А гарячими ночами палала в його обіймах, тішилася своїм дівоцьким щастям і нічого не загадувала наперед.

Любка-однолюбка… Положевцям вона не рівня. Авжеж. А Геля їхня, схожа на курча з жовтою куделею на голові, і культурніша — бібліотекаркою в Заозерному працює, і молодша за Любку мало не на десятку.

Скільки разів Любці хотілося повисмикувати цій курці-чубатурці її вибілені, закучерявлені хімією патли. Скільки разів вона бажала їй погибелі. І тоді, коли Леля перезву переполошила… Вона сама не знає, навіщо послала вовчицю, на що сподівалася. Так пекло під серцем, так пекло… І мозок, здавалося, ось-ось вибухне.

А тепер… Гумові чоботи, взуті поспіхом на босу ногу, то покриваються густою сірою тванню, то вимиваються до блиску у калюжах. Під куртку заповзає холодна мряка. До голови, як реп’яхи до спідниці, чіпляються думки. Господи! Як вона зайде до їхньої хати? Як?! Як зможе підійти до його жінки (його! жінки!), подивитися на його сина?

Ноги стали ватяними. Перед очима плив туман. Лука запобігливо відчинив перед нею двері. «Бач, як переживає за сина», — подумала з прикрістю. І не тільки він. Авжеж, повна хата Положевців. Дивляться на Любку колюче-насторожено. Лука підштовхнув її у плечі: «Ось, привів», а сам назад у двері: «Діло є».

Дитинка не кричала. На мить, всього на одну-єдину мить, наче м’ятним льодяником хтось провів попід серцем. Може?.. Що ж, око за око, зуб за зуб… Господи! Та як же можна так думати? Що це з нею? Кинулася до ліжка. Хлопчик, уже старанно запеленаний, тихо посопує. Його кругле личко зморщене, як печене яблучко, але рум’яне. Носик-ґудзик, широкувате перенісся — як у Луки. Геля ще в гарячці, але при пам’яті. Дивиться на Любку перелякано.

— Не бійся. Усе буде добре, — з натугою прорвалося крізь стиснуте Любчине горло.

Усе у них буде добре. Усе добре… У них… Авжеж… А в неї? Що ж, у неї є Леля. Як вона зрадіє, коли Любка прийде! Зараз вони поснідають. А потім вона сяде вишивати (пора б уже тому рушнику раду дати) і буде розказувати Лелі про дитинку… Яка вона смішна, зморщена, ніби старенький дідусь, і як… на Луку схожа…

Уже розвиднілося, коли підходила до свого обійстя. Не підходила, а добігала, бо небо накандибасилося і збиралося ось-ось обрушитися весняною зливою. А ось і перший грім. Але чого це він котиться лугом, від Любчиної хати? Та це ж… постріл! Скинула важкезні гумові чоботи і босоніж рвонулася розверзлою тванню додому. Ворота не зачинені. І Леля не вибігла назустріч. Під серцем замлоїло. Вскочила на подвір’я. Чия це спина? Борухова? Луки? Налетіла і з розгону вдарилась у неї кулаками. Але постріл пролунав знову. І знову… Леля голосно вискнула і впала на веранду. Голова відкинута назад, лапи випростані, в очах здивування: за що?

— За що? — закричала Любка. — За що?!!

Чоловік, це таки був Борух, перевів на неї осоловілі очі і похитуючись, як п’яний, пішов з двору.

***

Дощ лив цілий тиждень. Затопило майже всі двори, у погребах потонула городина — люди поспішно витягали її, заносили до хат і сушили прямо на підлозі. Здавалося, поліське Сильце ось-ось піде під воду, як забутий острівець в океані. Але рівно за сім днів небо зачинило свої шлюзи.

Село, спочатку приголомшене і зайняте спасанням бульби та буряків із затоплених погребів, почало оговтуватися і шукати винуватця цього весняного лиха. Згадали і перезву, і вбиту вовчицю, і Любчине голосіння над нею. «А де то бачено, щоб над звіром голосили, гей би над людиною?» Наелектризований балачками гурт посунув до Любки. Але ні в дворі, ні в хаті не застали нікого. Тільки відчинені дубові двері сараю голосно поскрипували під рвучкими поривами вітру.

А за кілька днів біля Заозерного виловили човна, що прибився сюди з Сильця. Впізнали його за написом «Шкільний» — саме ним перевозили сільських школярів. Хтось вирвався на ньому в таку страшну негоду і чи то потонув, чи все-таки прибився до берега, але не прив’язав утлу посудину, відпустив на воду…

Любки в Сильці більш ніхто не бачив. Зате як тільки спала вода, посунула на село нова пошесть — вовки. Мало не щоночі з чийогось хліва то коза зникала, то кролі, то підсвинок. Люди вже й з рушницями біля хат ночували, і капкани у дворах ставили, але сіроманці обминали їх, тінями прослизали мимо, робили свою справу і розчинялися в темряві, як примари.

Навіть у газеті написали про це нахабне дике полювання вовків на Сильце — мовляв, нападають сіроманці, бо їсти їм нічого: повінь забрала чимало дрібнішої звірини, якою вони харчувалися, от голод і гонить їх з лісу до людських осель. А обминають вони всі пастки тому, що заправляє зграєю не чистокровний вовк, а вовко-собака, а мо’, й просто здичавілий пес. Такий чотирилапий отаман вовчої банди особливо небезпечний — він дуже розумний, бо набрався у людей не тільки мудрості, але й хитрості, добре знає людські звички, може, навіть читає думки. От і проводить зграю мимо пасток.

Гілько Курдик як головою об лід вдарився.

— То Любчина вовчиця! Неїна прихисниця! Вона, і тіко вона! От хоч ріжте мене на кавалки! Виходила її ота відьма потомственна, наврочиця холєрська, вилікувала, поставила на ноги і відправила у ліс. А мо’, й сама з нею пішла. Вона така! А що не може простити людям, то й насилає оце лихо ікласте на нас. А чого сторожа пропускає ту напасть лісову? Так через неї ж, через Любку, — напускає вона туману на людей, присипляє, щоб ніц не чули і з ружжа не пульнули.

Хтось вірить газеті, а хтось — дідові. Але над усіма разом, як чорна хмара на небі, зависла тривога. Положевці першими заговорили про переселення, а вже перед Зеленими святами взялися розбирати дерев’яну хату і перевозити її до Заозерного. Деревина міцна, казали, на новому місці хата ще сто років простоїть. А тут… Лісгосп закрили, школи немає, клуб вибитими вікнами глипає, покинуті хати розвалюються. Та ще й скоро вовків буде більше, ніж людей.

За Положевцями потягнулися й інші. Дід Гілько з самого ранечку перекочувався від обійстя до обійстя, перехиляв чарчину-другу за переїзд: «Щоб вам щістє і здоровлє приумножалося, щоб на новому місці були тіко добрі вісті», а тоді робив крутий розворот:

— І куди оце ви-те зібралися, як боцюни в ирій? Хіба по той бік озера земля медом намазана? Хіба там в коперації по півлітри щодня задарма дають? Страхопуди! Перебіжчики! Думаєте, як кинете село вовкам, то вони відчепляться од вас? Еге! Ждіте з моря погоди! Хіба вони за капустою сюди приходять? Їм голови ваші капустяні подавай! Їм погибель ваша потрібна! Бо то не просто вовки, не просто так. От! Вони й там вас знайдуть! Любка і неїна вовчиця і туди їх приведуть. От спомните мої слова! Я ж казав — ще тоді, як весіллє гуляли, як перезва йшла, треба було істребити ту чужаницю сіру. Срібного набоя треба було в ружжо. Я ж казав…

Захмелілого Гілька випихали у плечі. Його варнякання розтриюджувало і так стривожених людей, але нікого не зупиняло. Обійсть ставало все менше, село потроху згорталося, ховалося під зеленими заростями чагарників та бур’янів, як безлюдний острів під штормовими хвилями океану.

Перс і ласунка

Що далі від Даркової хати, то більше сердилася сама на себе: ну навіщо було брати цей бісовий ровер? Ну навіщо? От горе-велосипедистка… Чи як там по-тутешньому — горе-роверистка? Могла ж зізнатися, що пробувала крутити педалі на такому крутому драндулеті ще пуцьвірінком зеленим, коли до бабусі на канікули їздила. Та й робилися ті не вельми вдалі спроби на рівній дорозі. А тут, на цьому забутому Богом і людьми кривулястому закутку поліського напівсела-напівмістечка, — вибоїна на вибоїні. Так і дивися, щоб не беркицьнутися у котрусь та не зламати собі шию. От замість того, щоб намотувати кілометри верхи, тягне тепер за собою цю стару залізяку з двома колесами, виготовленими ще за царя Гороха. Добре хоч на собі не несе.

Звісно ж, могла б сказати… Але ж він:

— Вибачєйте, паняночко-городяночко: метро в нас немає, гелікоптери тимчасово не літають, тролейбуси передбачаються у тридцять п’ятому столітті… Пропоную взяти чудо людської цивілізації під назвою «ровер». Бо до автостанції далеко, а дощ уже на носі. Не хотілося б, щоб такого симпатичненького змочив.

— Але ж…

— Ніяких «але ж». Поставиш у касирки. Там така руденька веснянкувата фіфочка у віконечці, Олею звуть. Вона тут неподалік від мене живе — часом навіть забігає, молоко приносить. Від автостанції і доставить ровера. А не доставить… Не велика втрата — все одно він мені вже… як зайцю стоп-сигнал… У мене теперички своя машина.

І голосно ляснув долонею по блискучому колесу візка.

От якраз після того «як зайцю стоп-сигнал» та ляскання її наче перемкнуло. Хотіла щось сказати — слова застрягли в горлі, аж дихати стало важко. Спробувала їх проштовхнути, а вони ледь висковзували і леденіли на льоту, як дощові краплі на морозі, тільки — дзінь-дзінь об тишу. Закашлялася і замовкла. Зімітувала усмішку одерев’янілими вустами, ніяково подивилася у Даркові очі. А в них…

А що в них?! Насмішка? Настороженість? Здивування? Вдячність? Хіба вона могла вгадати, що у його чорнющих перських очах? Вони завжди були для неї загадкою. Загадкою і залишилися. Взяти б і запитати, отак-от навпростець: «Що означає, ваша величносте Дарію Другий, ваш погляд на рабу Божу Іванну?» Але хіба він скаже? Тільки засміється і знову заховається за той сміх. Ет… Вивела із закапелка тісного коридорчика велосипед і повела бруківкою в бік центру. Хай уже буде так, як він сказав.

Осіння мжичка переходила в дощ, дрібненький і колючий. О! Вже й справді кілька крапель на носі. Таки не встигне добратися сухою до автостанції — без ровера добігла б хутчіше. Вулиця безлюдна, як на хуторі. Оглянулася: десь там, на самісінькому її краю, аж біля осиротілого поля, що підбігає до селища, — мокре листя засипає Даркову хату. Засипає Дарка, зміненого до невпізнанності — з довгим, майже до пліч волоссям, присипаним інеєм ранньої сивини, з чорною щетиною на загострених вилицях, із загадковим поглядом і настороженою, якоюсь невпевненою усмішкою.

Дарко і невпевненість… Дарко і настороженість… Гос-с-с-по-ди!.. Як таке могло статися?! Та якби хтось сказав таке їй тоді…

***

Він з’явився у їхній «шпаківні» на п’ятому поверсі такої ж пори. Але тоді осінь була тепла, суха, сонячно-золота. Мама жартувала: «Ну зовсім не волинська осінь, зовсім-зовсім. Або в небесній канцелярії щось переплутали, або Лізина Галя з Іспанії цю осінь як презент привезла — додала їй якась синьйора до заробітків за гарну службу ще й шматочок іспанського осіннього золота».

У двері подзвонили. Іванка кинулася відчиняти і опинилася віч-на-віч з гостем у бежевому піджаку і білій сорочці, розстібнутій на міцних засмаглих грудях. Він зайняв своєю поставою весь дверний простір і ледь не торкався головою верхнього одвірка.

— Вечір добрий! А чи тут тії живуть, що ось такого вечірнього гостя ждуть? — сказав весело і сяйнув чорнющими очима. — Дарій!

Іванка здивовано підняла брови.

— Що, не чула такого імені? Був такий перський цар, який самому Олександрові Македонському боки нам’яв, — додав усміхаючись.

— А ви йому — бум-бум — м’яти боки допомагали і за це вас на його честь назвали? — вона підняла кулачки, побоксувала ними в повітрі і зробила суперсерйозну міну.

Він засміявся. Щиро, відкрито, з такими баритональними переливами, що й вона ледь стримала усмішку. Але все-таки стримала.

— Ні, мене у війську Дарія не було. Я, знаєш, з Олександром Македонським заодно, від отих перських бум-бум його рятував. А назвали мене на честь мого діда Дарка. О, що то був за дід! Та всім дідам дід! Такий козарлюга, що воза разом з кіньми міг підняти і підкову руками згинав і розгинав, як патичка вербового. У дев’яносто літ ще в кузні ковалював. От мене й охрестили на його честь, щоб таким же кремпаєм та майстром виріс. Ім’я трохи дивне, але в нашому слов’янському роду, як бачиш, добре прижилося, не згірш як у персів. Мабуть, мої предки любили бути оригінальними. Ну і я весь в них.

— О! Це я вже помітила! — хмикнула Іванка.

З кухні, витираючи на ходу руки, вийшла мама. Гість поштиво схилив перед нею голову і простягнув букет її улюблених білих хризантем. А тоді повернувся до Іванки.

— Це тобі. Тоня казала, що ти ласунка…

Вона незчулася, як велика коробка чорносливу в шоколаді опинилася у її руках. Хотіла сказати: «А Тоня — хитрунка». Але уявила праведний гнів старшої сестри, яка вже велично випливала з кімнати, похитуючи тонким станом, наманікюрена і напарфумлена, й прикусила язика. Стояла, розгублено притискаючи коробку до грудей. Дивилася на гостя, якогось такого… нетутешнього, справді схожого на чужоземного царя — високого, широкоплечого, з відкритим засмаглим обличчям і чорним смоляним чубом. Від нього йшли флюїди неприборканої сили і магічного чоловічого тепла. Це тепло пронизало її від пальців правої руки, до яких торкнувся Дарій, коли вручав цукерки, аж до грудей. Ось солодка щемлива хвиля добралася до самісінького серця. Дзі-і-інь! Наче льодяна бурулька, поцілована сонцем, зірвалася з гілки, дзенькнула об асфальт і розлетілася вдрузки. А замість неї… Ой, що ж там, замість неї?

Тоня насмішкувато глянула на Іванку своїми мигдалеподібними зеленкувато-жовтими, як у кицьки, очима і лагідненько, як це вміє тільки вона, протягнула:

— Будеш, сестричко, налягати на солодке — колобочком станеш. Ти ж у нас і так уже нівроку… Он щоки, як пампушки, — мало не луснуть.

Іванка спалахнула, вибігла з передпокою до кімнати і кинула коробку на стіл. Ох уже ця Тонька! Ох і Тонька! Спочатку підказала своєму кавалерові, які цукерки Іванка любить (інакше чому б він приніс саме чорнослив у шоколаді), а потім вколола її ними ж у самісіньке серце. Пампушки… А вона… вона… Барбі блондиниста! Кицька дряпаста! Тигриця пазуриста! Мисливиця за кавалерами!

Тоня — повна протилежність Іванки. Ніби вони й не сестри, ніби росли не в одній квартирі і їх виховувала не одна мама, що мала великий вчительський досвід. Темно-руса Іванка — «булочка з родзинками, до якої завжди липнуть всі гнані, голодні і скривджені» (визначення подружки Лесі). А Тоня… О, Тоня й справді нагадувала граційну білу кицьку, яка час від часу випускає налаковані пазурчики і з лагідного муркання переходить на тигряче рикання. А ще вона й справді має добре розвинений інстинкт мисливиці. Звісно ж, не на зайців чи нещасних баранів, а на женихів. Хоча, як спостерегла Іванка, деякі сліпо закохані в Тоню мало чим відрізняються від тих, що бекають.

Уперше старша сестра вполювала свою здобич ще на третьому курсі університету. Вибрана нею дичина була сином директора банку. І одруження, і розлучення, і рік життя поміж цими двома датами були такими бурхливими, що Іванка цілком погоджувалася зі словами сусідки тітки Лізи: «Це був не шлюб, а діагноз». Діагноз, слава Богу, виявився не смертельним. Як тільки татусів банк лопнув, наче мильна бульбашка, його юний «нарцис» вилетів від Тоні, мов корок з пляшки шампанського, — разом з його барськими (від слова бар) походами, універівськими «хвостами» та періодичними спалахами диких ревнощів. Вигнала його Тоня, хутко видужала і забула. Начисто. Ніби його ніколи й не було.

А зразу після отримання диплома вискочила заміж за власника продуктового магазинчика, розміщеного на першому поверсі їхнього будинку. Той буквально осліпив її блиском свого сріблястого «рено». Блиск виявився секонд-хендівським, притрушеним роками і курявою довгої дороги, що пролягала від німецької автобарахолки через Польщу. А підприємницька фортуна чомусь хутенько відвернулася від Антоніниного чоловіка. Він відкрив ще дві крамниці, набрався кредитів, але невдовзі довелося позбутися навіть затишної квартири, заставленої під позику. І Тоня повернулася додому, ображена на свою невезучу долю і зла на цілий світ.

— А може, все у нього ще наладиться, — несміливо заікнулася мама. — У тюрму за борги не посадили, а статки — діло наживне. Він непоганий чоловік. І так любить тебе… Ну не вийшло з комерцією… Але ж він фізмат з червоним дипломом закінчив… У нашій школі вчитель математики якраз на пенсію пішов. Я б поговорила з директором.

— Я виходила заміж за бізнесмена, а не за якогось там вчителя. Ви б мені ще бомжа порекомендували! — відрізала Тоня, грюкнула дверима і кілька днів проплакала у кімнаті, у якій раніш жила з Іванкою, а тепер експропріювала для себе.

Після другого розлучення вона вже не поспішала ставити штамп у паспорті. Вибирала наступного претендента довго і прискіпливо. І таки вибрала. Найкращого. Найнайнай… Бо хіба ж може бути хтось кращий за Дарія? Та Іванка б за ним — хоч на край світу! Але Тоні так далеко мандрувати не треба було. Спочатку вона пішла до рагсу, потім до вінчання. А тоді — у новеньку Даркову квартиру.

***

Новосілля було небагатолюдним: молоде подружжя і двоє хлопців з Даркової роботи, Дарків батько, мама з Іванкою і Тоніна однокурсниця Світлана — руда кучерявка з бюстом важкоатлета. Іванка давно помітила: Тоня ще в школі вибирала собі в подруги невродливих дівчат. На їхньому фоні її фігурка і біле пряме волосся мали особливо ефектний вигляд.

Коли вже перейшли до кави, Дарко поклав на стіл коробку чорносливу в шоколаді й усміхнувся до Іванки:

— Твої улюблені, ласуночко!

— Ох-ох! Які ніжності. Ла-су-ноч-ка… Пампушка з родзинками! Їсти солодкого треба менше! — випустила кігтики Тоня.

Іванка відсмикнула руку від цукерків, ніби її струмом ударило. В очах залоскотало. Плювала б вона на Тоньчині кпини. Плювала б із найвищої вежі замку. Але ж це сказано перед Дарком. А Дарко…

Він метнув терновий погляд на Тоню і простягнув через стіл руку до Іванки, легенько штовхнув у плече.

— Ти чого це скисла? Ану вище ніс! І нікого не слухай! Ніяка ти не пампушка. А от родзинка в тобі точно є. А дівчата з родзинками, дорога ласуночко, — то велика рідкість у наш час. Гарних багато, розумних вистачає, а от таких… Так що знай собі ціну. І ніколи не забувай про це! Домовились?

— Угу!

Вона усміхнулася до нього крізь сльози, але на цукерки більш навіть не глянула. Чогось вони не смакували цього вечора нікому — так і залишилася коробка непочатою.

Дорогою додому мама полегшено зітхнула:

— Гарна квартира у Тоні. І чоловік гарний, та й душа в нього добра. Нарешті вона знайшла те, що шукала. І слава Богу! Тепер тільки жити та бути. Та й сусіди нарешті перестануть перемивати нам кісточки через її романи.

Іванка після того рідко бувала у сестри, а потім і взагалі перестала навідуватися. Сама не знала, чого більше боялася: побачити Дарка чи почути Тоньчині «шпильки». А невдовзі життя так закрутило-завертіло нею, що взагалі не до гостювання стало. Знайомий запропонував роботу у місцевому видавництві: платять там мізер, тому й кваліфікованого літературного редактора втримати довго не можуть — попрацює місяць-два і до побачення. А от для студентки філфаку як не як, а підробіток.

Підробіток їй справді потрібен був, тож погодилася не роздумуючи. Після занять бігла у видавництво. Ввечері приходила додому, похапцем вечеряла і сідала за підручники. Або ж знову за коректуру текстів — автори частенько просили вичитати рукописи терміново, а на терміновість залишалася хіба ніч. Вранці невиспана, з опухлими очима, їхала на пари. І знову все по колу.

Ще гірше стало, коли захворіла і пішла зі школи мама. Тепер треба було ще й закупки продуктів на себе взяти. І мамина пенсія, і все, що вдавалося заробити Іванці, йшло на ліки та їжу. Просити сестру не наважувалися, а та сама ніби й не здогадувалася. Чи робила вигляд, що не здогадується? Іноді ще й нарікала: он іншим батьки так допомагають — і машини дарують, і будинки будують, і путівки дорогі купують, а вона — все сама, все сама, все тільки своїми силами.

«Це не ти сама, а Дарко твій сам», — закипала Іванка, але мовчала. Тільки дивувалася: навіщо Тоньці оті безконечні шопінги? Та Іванка ходінь по крамницях терпіти не може, у неї від них голова болить. А Тонька кайфує. Навіщо їй стільки вдяганок та прикрас? Обходилася ж вона вдома без цих вагонів шмотків. Деякі покупки сестра запихала в шафу і зразу ж забувала про них. Колись витягла жовто-салатову сукню з глибоким декольте і відкритою спинкою, оздоблену бурштиновими краплями, і здивувалася:

— О! А коли це я її купила? Хм… Я ж терпіти не можу цього кольору. Та й фасончик — так собі. Фуфло якесь. Віддала б тобі, пампушечко, але ж у нас параметри різні. Ти її все одно не натягнеш на себе, бо вона тобі буде задовгою і завузькою.

І сховала назад у шафу.

«На тобі, небоже, що мені не гоже, — з прикрістю подумала Іванка. — Та я б її і під загрозою розстрілу не надягла. Навіть якби у нас були абсолютно однакові параметри».

***

Тієї ночі Іванка ніколи не забуде. Серед опівнічної тиші раптом різко задзеленчав телефон. Спросоння вона ніяк не могла зрозуміти, чий це такий істеричний голос надривно б’ється у слухавці. Зловила тільки одне слово: «Дарій…» Дарій… Дарій… І враз зіскочила з ліжка, ніби окропом ошпарена. Щось погане сталося з Дарком! Щось страшне… Й аж тоді здогадалася, що кричить Тоня. Уперше в житті так кричить.

Іванка стала хутко збиратися: однією рукою натягала джинси, а другою притискала до себе слухавку. Треба викликати таксі. Хутчіше, хутчіше…

— Що там сталося, доню? Куди це ти зібралася посеред ночі? — стривожилася мама.

— Усе гаразд, мамо! Спи. Я зараз повернуся. Тут один письменник з району… Їде до Києва… Через наше місто… Має дещо передати для видавництва. Зараз він під’їде до нашого будинку. Ти спи, не хвилюйся. Я не надовго.

Автівка під’їхала миттєво, ніби таксист тільки й чекав цього виклику. За десять хвилин Іванка була вже в лікарні.

— Що з ним? — кинулася до Тоні.

— Аварія. Якийсь п’яний прямо на них… Їх було троє в машині. Двоє загинули…

— А Дарко? Дарко живий?

— Живий… поки що… Але…

— Що значить «поки що»? Що значить «але»? — схопила сестру за плечі і струсонула з усіх сил. — Він виживе! Обов’язково! Це ж Дарко! Дарко ніколи не здається! Чуєш мене? Чуєш?!

— Не тряси мене, мені боляче, — схлипнула Тоня. — Виживе… Хто знає, яким він буде після того. Може, краще б уже…

— Не смій!!! — затулила долонею рота сестрі. — Що ти таке верзеш? Як ти можеш?! Це ж Дарко-о-о! Розумієш? Дар-ко!

— За що?.. За що?.. Чому мені так не везе? Добре хоч, що я не народила від нього дитину… — не чула її Тоня.

Дарій вижив, переніс п’ять складних операцій. Після останньої співробітники перевезли його у батьківську хату, що осиротіла зразу після тієї аварії — батько ніби вимолив синові життя взамін на своє і відійшов, замість нього, в інший світ.

Тоня не просила чоловіка залишитися, не відмовляла їхати, не зронила й слова щодо його квартири, у якій зоставалася. Мовчки провела до машини, мовчки стенула плечима: мовляв, нічого не поробиш — така вже наша доля, не судилося бути разом, іншого ж виходу просто немає…

***

Мама після того, що сталося з Дарком, більш не встала. Після однієї з безсонних ночей торкнулася блідою висохлою долонею до Іванчиної руки:

— Щось хочу тобі сказати… Пора вже… Прошу, не плач, не побивайся… Мені так легше буде відійти… Не помирає тільки той, хто не народився, а хто народився, той і померти мусить. А як так мучитися… Ти ж у мене розумниця. Подивися у дерев’яній скриньці, де іконки… Блакитний конверт…

Іванка відкрила конверт, дістала білий аркуш, прочитала і не змогла стримати крику:

— Як ви могли, мамо?! Вам же потрібні ліки! Дуже потрібні! Ви ж сказали, що дали гроші тітці Лізі, щоб вона передала Галі в Іспанію, бо там ліки дешевші, ніж у нас…

— Галі й без мене клопотів вистачає. А я… Лікуйся не лікуйся — все одно… Це не та хвороба, від якої можна втекти…. Ну прожила б ще місяць… І що це дасть? Я потроху відкладала для тебе… Але тепер ось що скажу тобі. Поділися з Дарієм… Він же квартиру Тоні оставив. Хай хоч трохи… Гріх же який, Господи, — кинути людину отак напризволяще. Він же тепер один як палець. Сам-самісінький. Хто знає, чи з того його бізнесу ще хоч якась дещиця йому перепадає. Люди тепер — як хижаки. Рідна жінка і та не пожаліла, що вже казати про чужих. Може б, йому добрих лікарів за кордоном пошукати. Он по телевізору казали, що в німецькій клініці такі операції роблять, на ноги людей з подібними діагнозами ставлять.

«Мамусю моя дорога! Та цих грошей тільки й вистачить що на дорогу до Німеччини», — подумала Іванка. Але вголос заспокоїла маму.

— Я передам. Обов’язково. От здам державну сесію, отримаю диплом, візьму відпустку у видавництві і поїду.

— То хоч подзвони йому вже.

— Зараз, мамусю. Ось повечеряю і зателефоную. Тільки ти будеш говорити першою.

— І чого ти в мене така страхопудка?

— Мамо, я не боюсь! — спалахнула Іванка.

— Не боїшся… Соромишся, значить. Зараз дівчата такі бойові, а ти ніби дама із середньовічного роману. Так ніколи заміж не вийдеш. І буде моя душенька на небесах боліти, що тебе саму залишила.

— Не треба про це, — тихо попросила Іванка. — Не треба, мамо!

Маму похоронили наприкінці травня. У червні Іванка, приголомшена її смертю, складала державні іспити. З липня вже працювала на двох роботах — видавництво відкрило свою книжкову крамничку і вона стала ще й продавчинею на виїзді. А вечорами вдома робила комп’ютерний набір на замовлення. Усе це — заради поїздки. Вона мусіла підготуватися до неї, бо привезти Даркові ті мізерні копійки, які залишилися після маминого похорону… Ні, це вже було б ганьбою. У жовтні отримала відпускні, взяла невелику позику. Ну от, тепер можна і їхати.

***

Старенька, але ще міцна цегляна хата під сірим шифером зустріла її заплаканими вікнами у блакитних віконницях — щойно пройшов дощ. З таких же блакитних, але вже трохи облущених дверей війнуло сумішшю міцних ароматів висушених трав і свіжої дерев’яної стружки.

— І кого це Бог зранку тобі послав, Одарку? Майбуть, знов за цяцьками твоїми прийшли…

За старечим шамкотінням почулося човгання ніг, і на Іванку цікаво блиснули дві, наче поволокою покриті, ягоди-тернини, заховані за глибокими зморшками. Голова бабусі, обмотана кількома хустками, була схожа на капустину.

— От візьму й собі навчуся ті візігорки з дерева стругати. Лучче буде, як ото в лісі над травою та корінцями гнутися. Ноги вже не слухаються, спина дерев’яніє… Ох-х-хо-хо… Ну вживай, Одарку, та на ноги ставай… Он яка городська панянка до тебе! А ти розсівся в колясці і цяцьками бавишся, як дітвак… Бувай, кавалєр. У мене ще повний город роботи…

Дарій виїхав з другої кімнати. Поверх темного світера — сіра кацавейка з кількома кишеньками, застібнутими на «блискавки», волосся ледь-ледь притрушене сивиною. А очі — такі ж, як і були: чорнющі, трохи примружені і чи то насмішкуваті, чи збентежені.

— О! Яка гостя! Паняночка-Іваночка! Якою ж ти красунею стала! Певно, хлопці штабелями біля твоїх ніжок падають. Вгадав? І які ж це навіжені вітри вигнали тебе з обласного Бродвею і занесли аж у нашу поліську глухомань?

Вона не знала, як сказати. Опускала руку в сумочку і знову висмикувала, наче торкалася жарини.

— Та що там у тебе? — засміявся Дарій. — Може, чорнослив у шоколаді? То давай хутчіше сюди свої лагодзінки! Відкрию тобі величезну таємницю — я також ласун і також найбільше люблю чорнослив у шоколаді.

Не забув, виявляється, згадав-таки! Іванка спалахнула і рвучко вийняла невеличкий пакунок.

— Це від Тоні. Вона передала…

— Мабуть, у нашому поліському лісі великий африканський слон здох, — усмішка враз зійшла з Даркового обличчя. — Тільки я щось про це не чув — не донесло до мене цю сенсаційну інформацію наше БіБіСі. Знаєш, що таке БіБіСі? Радіостанція «Баба бабі сказала». Ну не дивися так, ласунко… Ти ніколи не вміла обманювати. І не вчись. Воно тобі треба? На цьому світі брехунів і без нас з тобою вистачає.

— Але ж…

— … Людина може змінитися. Усе вірно, ласуночко. Може. Люди іноді переживають такі житейські драми, які перевертають все їхнє життя і змінюють їх самих. Можливо, і наша Барбі змінилася. Але могла б і сама навідатися, просто, як добра знайома, все-таки ми три роки разом прожили. Що там вона передала?

— Гроші.

— Гроші?!

— Ти ж залишив їй квартиру… А тепер… Мама казала, що такі операції за кордоном роблять. Але ж ти, мабуть, не маєш стільки грошей…

— Навіть якби це було так, я б не взяв. Скажи Тоні, що мені грошей не треба. Не треба!

Даркове обличчя спохмурніло, затремтіли губи. Він різко крутнув праве колесо візка і відвернувся. Широкі плечі здригнулися. Чи це їй так здалося? Іванка відступила до дверей. Але він ніби спиною відчув цей порух і зразу ж повернувся назад.

— Та ти чого? Чого ти? Тільки приїхала і вже до порога задкуєш. Проходь, роздягайся. Зараз будемо чай пити. Такого чаю ти ще в житті не пила. Мені справді не треба грошей. Он бачиш, чим займаюся? — провів рукою по дерев’яних фігурках, кошиках, шкатулках. — Прибутковий, скажу тобі, бізнес… Не віриш? Ну-у-у, може не такий уже й прибутковий, зате прожитковий — на прожиття вистачає. І нерви заспокоює. А щодо операції… Справді, була така думка — нараяли мені одного ескулапа, тільки не в Німеччині, а за Бугом, у Любліні. Але баба Оляна заповзялася травами, корінцями та мазями на ноги поставити. Мо’, й вдасться. Ти ж бачила, яка це затята бабусенція. Така не відступиться, поки свого не доб’ється. Та й я стараюся, не лінуюся — тренуюся за системою Дікуля, он у тій кімнаті всіляких тренажерів — як у заправському спортивному залі.

Іванка знітилася: Тоня тут ні до чого, це мамині гроші. Так-так, мамині. Вона просила перед смертю передати їх йому і якщо він не візьме… Це просто неможливо, не можна не виконати заповіт, бо тоді Іванка все життя буде носити гріх на душі.

— Гріх і свята ласунка! Та такого просто бути не може! Не сміши мене, дівчинко!

— Я не дівчинка! — спалахнула Іванка.

— Ах пробачте, панянко! Я ж, здається, уже сказав, що ви славно виросли і чарівно розцвіли! Ваша краса аж засліпила мене. Ну пробач, пробач дурного. І не дивися так жалісливо. Не треба… Я тут трохи сентиментальним став… Багато, знаєш, думав, часто сам з собою говорив. Але жалості мені не треба. Не смій мене жаліти! Це мене ображає. Зрозуміла?

Іванка кивнула.

— Ну от і домовилися. Не буду тебе дурити: оцими дерев’яними цяцьками не дуже заробиш. Та я їх більше роздаю, ніж продаю. Це скоріше арт-терапія для душі. Але ж не забувай, що я ще й непоганий юрист. Ноги не слухаються, а голова працює, як часовий механізм. Знайомі й досі звертаються за консультаціями, своїм знайомим мене рекомендують. Звісно ж, поради по телефону — не зовсім те, що в місті на місці. Але… Усе добре, Іванко. Усе добре! Могло бути значно гірше. Я ж міг не вижити. Міг, правда ж? Але вижив! Вижив і кожного ранку зустрічаю сонце, дивлюся на небо, на ліс, слухаю птахів, розмовляю з добрими людьми, ось тебе, красуню, побачив. Хіба це не чудо?!

Вона знову підтакнула. Він склав перед собою долоні, ніби перед іконою, і вклонився самою головою.

— Отож давай зробимо так. Ти мені віддала те, що вважала за потрібне віддати. Господь це бачить. Чуєш, Господи? Раба Божа Іванна передала мені ці паперові знаки людського достатку з ликами наших українських світочів. Тепер вони мої і я маю право розпорядитися ними як захочу. А я, Боже, хочу подарувати їх цій чарівній панянці. Бо вона молода, гарна, розумна, їй ще треба заміж вийти, дітей народити. А я і так не знаю, куди свою валюту дівати. Другого візка мені не треба, трави та дерево для роботи баба Оляна безплатно приносить (не забудь, Боженьку, записати це до її заслуг на цій грішній землі), на бали не ходжу, на дорогі черевики витрачатись не треба. Отож урочисто вручаю тобі, панно Іванно! Ах, не хочеш! Тоді я їх… у грубку вкину. Бачиш, який вогонь — за мить від цього пакуночка тільки жменька попелу залишиться. Ех, ласунко! Погано ж ти мене знаєш…

Вона сиділа, пила чай з травами і плакала. Він дивився у вікно. Відблиски вогню танцювали у його довгому аж до пліч волоссі, червоно відтінювали чорну щетину на вилицях і підборідді.

— Пробач, Іванко. Ти справжнє диво. Диво з родзинкою. От слово честі… Я це зрозумів ще тоді, як вперше прийшов до вас, як тільки побачив тебе. Але тобі тут нічого робити.

— Ти сказав, у місті міг би більше зробити як юрист…

— Вочевидь.

— У мене ж дві кімнати. Я б…

— Відставити!

— А можна я?.. У мене ж зараз відпустка…

— Не можна! Вибачєйте, панянко, метро в нас немає, гелікоптери тимчасово не літають, а тролейбуси передбачаються у тридцять п’ятому столітті… Пропоную чудо людської цивілізації під назвою «ровер». Бо до автостанції далеко, а дощ уже на носі. Не хотілося б, щоб такого симпатичного змочив…

Він так спритно сховався під маску іронії. Але маска не трималася на обличчі.

— Та їдь же, кому кажу! Геть звідси! Мотай до свого міста! Теж мені мати Тереза! Своє життя влаштовуй. То біля хворої мами сиділа, навіть на побачення не мала часу піти. А тепер з чужим калікою мороки хочеш набратися?

— Ти не чужий. І не каліка!

— Поспішай, ласуночко. Бо скоро дощ піде.

Вона таки не встигла. Поки дотягла драндулета до центру селища, дощ ушкварив як з відра. Поки дочвалала до автостанції, промокла до нитки. І куди тепер їй діватися з цим ровером? Кому його залишити? Замість руденької веснянкуватої касирки Олі за віконечком якась сердита тітка сидить. Блимає на всіх окулярами, як контролер на «зайців».

— А хто за ровера отвічати буде? Я, чи шо? Оставиш, хтось вкраде, а мені тоді платити.

І раптом Іванка аж здригнулася. А навіщо залишати? Навіщо?

Мобільник висвітив ім’я Тоні. Але тут же металевим голосом робота повідомив: «Ваш абонент поза зоною досяжності».

— Ми тут у низині, то можете й не додзвонитися, — співчутливо сказала якась жінка. — Неподалік є телефон-автомат, але він, здається, не працює.

Іванка кинулася до касирки.

— Пані, у вас тут є телефон?

— Припустимо.

— Мені дуже треба подзвонити.

— Усім треба. І чогось конче звідси.

— Але в мене особливий випадок.

— Апарат тільки для служебного пользованія.

— Господи! Та я вам заплачу. Ось…

Касирка, не повертаючи голови, скосила очі на купюру.

— Ну добре. Тільки недовго. Бо мені можуть подзвонити по службі, — сказала так, ніби в цьому Богом забутому закутку ось-ось мала вирішитися доля планети і залежить вона саме від її сірого засмальцьованого телефонного апарата.

Додзвонитися до міста виявилося справою непростою. То після нуля йшов сигнал «зайнято», то зривався номер. Зрештою у слухавці щось заскрипіло, запищало, наче через неї надходили сигнали з іншої галактики. «Слухаю», що прорвалося крізь цей скрегіт, здавалося також якимсь рафіновано-холодно-космічним.

— Алло, Тоню! Це я, Іванка! Прошу тебе, візьми мого Чапика… Ну хоча б на кілька днів… Та знаю я, що ти терпіти не можеш собак. Але я тебе дуже, ну дуже-дуже прошу… Не можеш?.. Тоді хоча б переведи його від моєї квартири до сусідньої — тітка Ліза його любить… Так-так, вона точно не відмовить. Я приїду і заберу… Чому я до неї вранці не завела? Бо не знала, що не повернуся сьогодні!.. Куди заберу? Потім скажу… Звідки я дзвоню? Ні, не з іншої планети. Від Дарія. Дмитро, Анна, Роман, Іван, Йосип… Дарій!.. Який Дарій? А ти багато їх знаєш?.. Той самий, Тоню, той самий!.. Так, я безтолкова… Угу, і дурепа, і ненормальна… І мені плювати, що ти про мене думаєш! От!!!

Дивно, але назад велосипед уже сам вів Іванку. Вона аж змушена була стримувати його. А коли на краєчку вулиці, що тулилася між цим напівселом-напівмістечком і полем, з сірої пелени випірнула хата, притрушена мокрим листям, Іванка навіть сіла на велосипед і хвацько, як колись, давним-давно, підстрибуючи на вибоїнах, поїхала до Даркового подвір’я.

Він сидів біля вікна. У тій же позі, в якій вона його залишила. Сидів і дивився на сіре небо. Ніби молився, щоб вона повернулася.

Коханий волоцюга

— І давно ви-те отак автостопом кілометри на підошви намотуєте?

Водій фури ковзнув гострим карим поглядом по його чорній триденній щетині, по синій у блакитну клітинку сорочці з білими кристаликами засохлого поту біля пахв і відірваним ґудзиком біля шиї, по наплічнику з різнокольоровими наклейками, по сірих розтоптаних мештах, припорошених ще сірішою курявою.

— Та вже, вважай, років п’ятсот з хвостиком буде.

— Що?! — повернувся всім корпусом водій.

— Так-так. Не дивуйся. На цій небритій і на вигляд ще не вельми зношеній фізіономії відбитки п’яти століть. Десь так в одна тисяча чотириста якомусь там я вийшов з Італії. Думаю, в який би то бік світу рвонути? Послинив пальця, підняв над головою — вітер дув з Іспанії. От я й вибрав Іспанію. А звідти Колумб якраз відправлявся Америку відкривати. Тоді, знаєш, писк моди був — щось відкривати. А я ж на все село модник. От і надумав мореплавцем стати, щось пошукати — якщо не материк, то хоча б якийсь завалящий острівець в океані. Та сталася одна придибенція… Ну, воно тобі не треба. Одне слово, Колумб поплив без мене. А я почав, як ти оце зараз сказав, на суші кілометри на підошви намотувати. Так досі й топчу землю мештами. Топчу й топчу, топчу й топчу. Ходити — це, я тобі, друже, скажу, теж кайф. Та ще й який! Але поки півтисячі років отак ходив-бродив, бачу, вже геть усе на нашій земній кульці без мене відкрили.

— Що-о-о?!

Округлені карі очі сполохано метнулися праворуч і втупилися у дерев’яний хрестик з розп’яттям, що ритмічно похитувався на латунному ланцюжку над вітровим склом. Здається, молодий водій уже пошкодував, що підібрав цього подорожнього. Пришелепкуватий якийсь чи щось на умі має? Дідько його знає! У дорозі всілякі трапляються. Та ще й тут, неподалік від кордону. Він знервовано натиснув на гальма, фура скинула швидкість, голосно чмихнула і зупинилася.

— Виходьте!

— Куди?

— Туди-он, на землю.

— Та ти що, земляче? Я й так уже півтори години ногами розпечений асфальт місив! До Ковеля вранці поїздом приїхав, а звідти — хоч вовком вий: всі прохідні маршрутки битком набиті, ковельська аж по обіді мала йти. Думав, дорогою хтось підбере — хутчіше буде, народу ж до озер багато добирається на своїх машинах. Кілометрів двадцять таки під’їхав. А далі ні одна холєра на колесах не зупинилася, поки аж ти не змилостивився над бідним подорожнім. А тепер і ти… Май совість! До райцентру ж іще кілометрів п’ятнадцять! — запротестував пасажир.

— Не п’ятнадцять, а вісім. І я вам не земляк. Ви-те, здається ж, іспанець? Чи італієць? Ну, не важно, головне — не наш. Та ще й із якого століття? З п’ятнадцятого? Непогано збереглися, дєдьку. Непогано! Але як ходили собі п’ятсот з хвостиком років по земній кульці, то й ще одну годину пройдете. Чорт вас не вхопить. Чи, може, ви-те сам той… з хвостиком? Мо’, боїтеся біля церкви проходити, вона ж он там, за ліском, на горбочку стоїть? Що, почули дух святий і в мою кабіну заховалися? Не вийде! Я, щоб ви-те, знали, вже тиждень у дорозі і хочу живим-здоровим додому приїхати. Виходьте-виходьте…

— Я ж пожартував, пане водію! Тутешній я, Костем звати, жінка вдома жде не діждеться. У нас тут що, так все перевернулося з ніг на голову, що вже й жартів не розуміють?

— За півтисячі років скрізь дещо змінилося. Але наші жарти ми розуміємо, а от ваших, чужих, середньовічних та ще й з хвостиками, — вибачєйте.

— Тьху на тебе! — розсердився Кость, але сперечатися не став. Сердито закинув на спину наплічник і зістрибнув з кабіни. — Щоб тобі колеса полопалися!

— Щоб вам хвіст відвалився!

— Сам ти вовчий хвіст!

Утім, Кость не дуже й розсердився на водія. Сам винен — було б не патякати. Знайшов з ким жартувати! Цей забобонний поліщук, може, й про Колумба ніколи не чув, а як чув ще у школі, то давно забув. Ну нічого, вісім кілометрів — це хіба відстань? Дошпацірує. Заодно й подивиться, що змінилося за цей рік у рідних пенатах.

У кожному жарті — своя частка правди. У його — також. Він вірить у переселення душ. От вірить — і все. Мабуть, і справді колись був мандрівником. Ймовірно, в епоху найбільших відкриттів. Таким і залишився, тільки вже в іншому тілі. Чи відкрив щось тоді, в еру Колумба? Не пам’ятає — вочевидь, при реінкарнації первісна пам’ять стерлася. Таке зазвичай буває. Мусив би щось у тому, першому, житті все-таки відкрити. Авжеж, мусив би. Тоді ж он скільки всіляких земель необжитих, без жодного сліду людського, було: тільки не лінуйся і вдома на печі не сиди — рушай в дорогу, шукай, відкривай, як собі хочеш відкрите називай.

Це вже зараз із супутника навіть те, що в хаті на столі стоїть, видно. Так що й шукати нічого. Але ж щось гонить людей з дому. Одних чогось у печери тягне, до сталактитів, сталагмітів та пасток всіляких підземних. Інші на океанське дно спускаються, ніби первісних прапрапрародичів своїх у підводному царстві шукають. Ще інші гірськими вершинами марять. Кажуть, половина альпіністів не повертається додому — і замерзають високо в горах, і під сніговими лавинами гинуть, і зі скель зриваються. Але ж все одно ідуть в гори. Йдуть і йдуть… Може, то первісні душі їхні не можуть заспокоїтися, женуть їх за тридев’ять земель, змушують тіло забувати про інстинкт самозбереження?

А його карма — дорога. Не відпускає вона його, хоч ти пенькни. Пробував уже й опиратися, не піддаватися, приземлитися й отаборитися. Пробував. Наче сам не свій на тій прив’язі робився, якось ніби зменшувався, стискався увесь. Якийсь час тримався. Бувало, й місяць, і другий, і третій… А на четвертий… От ніби хтось йому налигача на шию накине і тягне з дому: «Іди, Костю, іди, брате, бо вмреш на одному місці». Або ж придибенція якась як сніг на голову впаде, і тоді тільки хапай наплічник — і вперед. Справді, карма.

Мандрувати світом — не завжди кайф. То він трохи прибрехав тому циганкуватому хлопцеві. Але життя — це дорога. Її неможливо пізнати до кінця, неможливо підкорити. Нею можна тільки йти. Може, він і не відривався б від неї до кінця життя, якби не оця жінка. Якби ж… А вона затялася: у людини повинен бути дім на землі і нічого їй вештатися по світу. Сказала колись: «Це пращури наші ноги збивали, поки лісами та степами кочували, а ми ж таки цивілізовані люди, повинні свого місця триматися».

Ця жінка теж — як дорога. Тягнуть його — кожна до себе, ніби в перетягуванні каната змагаються. То дорога від неї потягне, то вона від дороги його відірве і біля себе припне. «Жде не діждеться»… Хто його знає, чи взагалі жде. Але він мусить її побачити. А тоді вже — як Бог дасть. Який сенс у дорозі, якщо з неї немає до кого повертатися?

Неподалік від Любитівки його підібрав-таки приміський автобус. Всі пасажири висипались ще до автостанції, розміщеної у центрі містечка. Міг би й він вийти на потрібній вулиці. Але ні — спочатку сюди.

Приміщення автостанції безлюдне. Тільки біля входу, на двох лавках під гонтовими дашками, кілька тіток з клунками сидять. Зайшов до туалету, дістав з наплічника електробритву. Еге, дідька лисого тут побриєшся! Розетка «з м’ясом» вирвана, теліпається на одному провідку. Ч-чорт з цими містечковими туалетами! Європа — рукою подати, а тут і кіт не валявся — ніякогісіньких змін. Що десять років тому, що п’ять, що ось тепер. Пішов до касирки, яка поблискувала скельцями окулярів у квадратику віконця.

— Дозвольте, люб’язна пані, позичити у вас трішечки електрики для бритви — свою фізіономію до цивілізованого вигляду довести треба.

Але півсонна Тортилла враз як з ланцюга зірвалася:

— Може, тобі ще сто грамів налити? Ходить вас тут, алкашів…

— Я заплачу.

— У кабінєті одна розетка, а в неї касовий апарат вткнутий.

Він ледве стримав сміх — кабінєт у неї, бачте.

— У вас же он електрочайник стоїть. Куди ж ви його втикаєте, як захочете чайку попити?

— Не твоє діло. Іди собі, вдома побриєшся. Тільки це ще циганка надвоє ворожила — є у тебе дома чи й не було ніколи…

То он чого вона так сердито блимає через свою черепашачу оправу — за бомжа його прийняла. Ну що ж…

Побачив ларьок навпроти автостанції. Купив одноразові леза, пінку для гоління і маленьке кругле люстерко. Повернувся назад. Старанно зішкріб щетину, вмився над тріснутою раковиною, в яку весь час капотіла вода з покритого іржею крана. Переодягнувся у блакитну італійську теніску і світлі котонові штани. Штани нові, ще й разу не вдягані, з ярликом, але трохи пожмакані. Відірвав цінник, змочив водою з-під крана свої котони — надворі зараз висохнуть, зате трохи розрівняються. Причесався, щедро попшикав себе дезодорантом.

Тортилла аж з віконця каси висунулася, як його вгледіла. Ага! От тобі й алкаш! От тобі й безхатько! Сказано ж: не суди по одежині. Такому б ти, звісно, не відмовила побритися біля твоєї розетки, але брий тепер сама свої волохаті ноги.

Дорогою зупинився біля крамниці: що краще купити — цукерки в магазині чи букет квітів при вході до нього? Зрештою взяв і те й друге — вибрав чималий снопик розкішних садових ромашок у зраділої тітоньки, що досі куняла на сходах, і найбільшу коробку львівського асорті. Тепер можна йти. Не дрейф, Костю! Вперед!

Цікаво, якою вона стала за цей рік? І що найперш скаже, коли відчинить двері? Може, «Привіт, коханий волоцюго!», як тоді, після першого повернення. А може… «А-а-а, це ти… Звідки і куди? Надовго в гості?» Такими словами вона привітала його минулого разу. Намагалася показати, що їй байдуже, а потім не стрималася і розплакалася. І він цілував її в заплакані очі. І щиро клявся сам собі, що вже нікуди не поїде — хай вони пенькнуть ті блукання по білому світу: наїздився, находився, наблукався, напоневірявся. На хліб уже заробив — до старості їм вистачить. До хліба можна й тут трохи підробити. От хай тільки вона скаже… Хай… Як скаже — так і буде.

Колись вона говорила про те, що у людини має бути свій дім на землі, що не можна бути вічним подорожнім. Але чи саме цей дім — його? Чи хоче вона, щоб він у ньому залишився? Мовчала. А він не запитував. Ось і знову рік минув. Ще один рік.

Порівнявся із зупинкою біля кінотеатру. Колишнього кінотеатру. Тепер тут під одним дахом двоповерхової споруди у брежнєвському стилі примостилося кільканадцять новітніх фірм і фірмочок — біля входу стільки різнокольорових вивісок, що й пальцем ткнути нікуди. А тоді…

Коли заходили до зали кінотеатру, було неймовірно спекотно. Сонце вперто висіло над обрієм, ніби в небесній конторі прийняли рішення про відміну ночі. Повітря сухе, аж наелектризоване, здавалося, черкне хтось сердитим поглядом чи слівцем гарячим — і все спалахне. А коли вийшли з кінотеатру, з неба як з відра лило. Передбачливі кіномани хутко повиймали припасені парасолі. Відчайдушні пороззувалися і босоніж пішли вулицею під дощем. Дівчина у смугастій, по вертикалі, сукенці — біле, зелене, аквамаринове — мабуть, не була ні передбачливою, ні відчайдушною. Трохи постояла біля дверей, подивилася на дощ, а тоді зірвалася з місця, побігла до автобусної зупинки на другому боці дороги і вже там зіщулила змоклі плеченята. І чого вона там зіщулилася? Міського автобуса, буває, і днем з вогнем не знайдеш, а що вже казати про вечір? Може, просто хоче перечекати дощ під козирком зупинки? Чи хтось пообіцяв підібрати її автівкою після кіно? Цього ще тільки бракувало.

Вона сиділа перед ним, у четвертому ряду, і весь час відволікала його увагу від екрана вибитими із зачіски двома золотистими кучериками на високій, ніби точеній, шийці. Як він не провокував, щоб дівчина повернулася до нього, — нуль уваги, ніякої реакції на його слова. Ну що ж, тепер він нарешті побачить, яке обличчя у цієї неприступної лялі. Кинувся під дощ, перестрибнув калюжу на дорозі й опинився прямо перед нею.

— Привіт, сусідко!

— А ви нічого не переплутали? Бо я щось ніяк не пригадаю такого сусіда, — суворо кресонула сірими із зеленкуватими іскринками очима.

— Як?! — здивовано вигукнув він. — Та ж ми кіно разом дивилися! Цілих дві години сиділи поруч!

— А-а-а, — усміхнулася вона самими кутиками вуст. — То це ви за моєю спиною так фільм коментували?

— Чула, значить?

— На відсутність слуху не нарікаю.

У неї справді ідеальний слух. Але що ж це тепер з ним сталося? Кость уже втретє тисне на кнопку дзвінка, чує, як хтось метушиться по квартирі, але до дверей не поспішає. Натиснув ще раз. О, нарешті! Двері відчинила пишнотіла блондинка в рожевому атласному халаті й зі слідами якогось мастила на щоках — мабуть, похапцем стирала маску перед тим, як відчинити.

— Вам кого? — не приховувала роздратування.

— А Мальва… де?

— Мальва? А вам що, ромашок мало? — хмикнула, втупившись у білий снопик.

— Мальва, кажу, вдома?

— А вам яку — білу, червону, рожеву? Вони ростуть за домом — можете собі нарвати. Розрішаю.

— Тобто я хотів сказати… Марина…

— Марина, значить. Так би й казали. А то — Мальва. Напридумуєте якихось імен нелюдських… Марина, до вашого свєдєнія, тут більш не жиє. Хіба ви-те не помітили, що у квартири нова хазяйка?

— А-а-а… де живе?

— Я що, схожа на адресне бюро?!

— Ні, ти схожа на язикату перекупку, — кинув у сердиті очі і вийшов з під’їзду.

І тільки у дворі відчув, як гупає серце, як болісно гонить судинами стривожену кров. Такого повороту він не чекав. Чомусь ніколи й на думку не спадало, що може не застати Мальви вдома, що вона… Де ж вона?

Рита повинна знати. Закрокував на сусідню вулицю. Але в Рити за дверима — нічичирк. Що його робити? Скоро вечір. Не ночувати ж на автостанції. Обійшов будинок, глянув на балкон — на шнурку рушники сохнуть, бузкова футболка майорить. Значить, не у від’їзді Мальвина подруга. Повернувся на третій поверх, присів біля дверей.

Рита прийшла хвилин за двадцять. Спочатку зраділа, до квартири запросила, потім знітилася — не знала, чи давати нову адресу Мальви. На питання, чому та переїхала, тільки плечима стенула — «так треба було, хай вона тобі сама скаже».

Авжеж, скаже. Головне, що вона тут, що зараз він її побачить. Господи, таке мале містечко, а дорозі кінця-краю немає! Зупинив попутну автівку.

— Підвезете?

— Куди?

— Та хоча б до кінця вулиці. А там я… Все ж скоріше буде.

Уже немолодий чоловік в окулярах-хамелеонах глянув на наплічник, на букет, на пакет з цукерками, розуміюче усміхнувся.

— Що, не терпиться побачити?

— Не терпиться!

— Кажіть адресу. Я сьогодні якраз не дуже поспішаю.

***

— Хто там? — почувся за дверима дзвінкий дитячий голосок.

Кость уже хотів повернутися назад — мабуть, Рита дала не ту адресу. Авжеж, не ту. Через те й ховала від нього свої безсоромні очі. Нічого, він зараз добереться до неї, і хай вона спробує ще раз обдурити. Хай тільки спробує!

Але двері раптом стрімко відчинилися. За порогом стояв золотавий, як соняшник, хлопчик років п’яти у жовтій футболці і сірих шортиках. Він уважно оглянув незнайомця — з ніг до голови і з голови до ніг, прикипів поглядом до ромашкового снопика, принюхався кирпатим носиком до пакета з цукерками, тоді знову «промацав» зеленкувато-сірими ґудзиками наплічник прибульця.

— А я тебе впізнав! — вигукнув радісно.

— Хіба ми з тобою…

Але малий не слухав.

— Мамо! Тато приїхав! Тато! Тато! Мій тато! — закричав на весь будинок, кинувся до Костя, обхопив його коліна руками, притулився до них всім своїм худеньким тільцем.

Кость оторопів. Що все це означає? Зараз підійде жінка, мама цього малого соняшника, і… Але з кімнати вже виходила Мальва. Йшла й усміхалася. Не просто усміхалася — аж світилася вся. Значить, справді ждала, діждатися не могла його? Чого ж тоді?..

— З приїздом! Проходь! Міг би й зателефонувати, попередити.

Справді ніколи не передбачиш, як вона тебе зустріне.

— Ромчику, пропусти… — погладила малого по голові.

Але той і не думав відпускати його ногу.

— Тату! А ти мені машинку привіз? — перейшов тим часом від телячої радості до прагматичного інтересу.

— Я зараз, зараз… — Кость затупцював на одному місці, ніби не знав, що робити далі, зрештою віддав Мальві квіти, малому — цукерки, скинув на підлогу наплічник і вибіг з передпокою.

— Ти куди? — в Мальвиних очах майнула тривога.

— Я зараз… зараз… Як же без машинки… Так не годиться… Якщо в домі дитина… Якщо він хоче машинку…

Вибіг у двір і став, наче громом прибитий. Що все це означає? Звідки цей світловолосий, як Мальва, малий? Припустимо, минулого разу сталося чудо. Припустимо… Тоді їхньому синові вже було б… аж три місяці. Може, Мальва народила його раніш, від когось іншого, і приховувала це від нього під час його попередніх приїздів? Але ж іще позаминулого року вона ходила на прощу до Почаєва — пішки, прихопивши тільки пляшку води і хліб. Ходила, щоб вимолити дитину, хоч їй давно сказали: дитини не буде, ніколи. Жінки, звісно, артистки. Але ж не до такої міри. Та й не у Мальвиному це характері.

Але ж Ромчикові очі… Такі ж сірі, із зеленкуватими іскорками. І пшеничний чубчик, як у Мальви… Мальво! Що ж ти… Навіщо ж ти так зі мною?

І тут же спохопився. А ти?.. Ти хіба був святим, коли козакував світами, перетинаючи кордони в усіх напрямках? Козакував… А вона навіщо відпускала? Хоч би раз сказала: «Не їдь! Не відпущу!» Ні, стисне губи, збере валізу… І тільки очі… Тільки очі… Ой не хитруй, Костю! Ти ж добре бачив, що в тих очах. Через те й повертаєшся. Ну що ж, тепер маєш. Принаймні, все стає на свої місця. У Мальви є Ромчик і, мабуть, ще хтось. А тобі, волоцюго неприкаяний, залишається тільки дорога. Нарешті дорога переможе жінку. Нарешті… Не може ж бути вічним це перетягування каната: дорога — жінка, жінка — дорога.

Запитав у молодої мами, яка однією рукою підштовхувала блакитний візок, а в другій тримала важкенький пакет з продуктами, де найближчий магазин з іграшками. «А он там, за рогом, у новому супермаркеті». Знайшов. Вибрав найбільшу машинку і повернувся. Малий подивився на подарунок, поклав його біля крісла і зразу ж забув про нього. Спритно всівся Костеві на руки. Пригорнувся, обхопив за шию, засопів у праве вухо своїм кирпатеньким. Так і заснув. Мальва спробувала забрати його, занести до дитячої кімнати (от чого вона поміняла їхню однокімнатну квартиру), але Ромчик прокинувся, відштовхнув її і ще міцніше вчепився у Костя.

— Ні-і-і!

— Татові треба помитися з дороги, — сказала Мальва.

— Добре, — хутко погодився Ромчик і всівся на підлозі прямо перед ванною кімнатою.

А коли Кость вийшов, схопив його за руку і заглянув у очі.

— А де твоя форма? Капітани далекого плавання ходять у гарних білих піджаках, ну таких, з погонами і золотими ґудзиками — вони кітелями називаються. І ще в них на кашкеті якір. Я знаю. У мене й книжка є. Тітка Рита подарувала.

— Ну… Я її залишив.

— На кораблі? Ти залишив форму на своєму кораблі? — нахмурив бровенята, схожі на два тоненькі колосочки, Ромко. — То ти знов поїдеш?

— До ранку точно не поїде, — відповіла замість Костя Мальва. — Можеш спати спокійно, Ромчику! Добраніч!

— Добраніч! — тяжко зітхнув малий і неохоче почалапав у свою кімнату. Але за мить повернувся. — Хай мене тато проведе.

Кость зайшов у дитячу. Присів на ліжечко. Ромко не відпускав його руку.

— Тепер тебе аж два, — показав пальчиком.

На столику біля ліжечка стояло фото Костя у різьбленій рамочці.

— Експроріював у мене, — усміхнулася Мальва.

***

— А тебе можна в розвідку посилати — вмієш таємниці берегти. І словом не обмовилася… — сказав з докором, коли залишилися самі.

— Не обмовилася про що? Про обмін квартири? Я подумала: захочеш — знайдеш. А якщо не захочеш… Значить, буде причина, щоб більш не приїжджати.

— Не захочеш… Таке придумала… Ти від мене ніде не заховаєшся. Я не про те. Про малого. Чий він?

— Мій.

— А?..

— А ти поїдеш… Ти ж поїдеш? І він тебе буде чекати. Дуже-дуже… І вірити буде, що в нього є тато. Знаєш, це дуже важливо — вірити. Чекати, правда, важче, але якщо віриш…

— Мальво! Не прикидайся! Звідки… він тут узявся?

— Ти що, й досі нічого не зрозумів? З дитбудинку, Костю, з дитбудинку!

— Хм… А так на тебе схожий…

— Вибір у наших притулках, Костику, великий. Одна жінка взяла минулого року дівчинку. Знаєш, де вони обоє зараз?

— Звідки?

— І ніхто не знає. Мусіли переїжджати в інше місто. Не оцінили знайомі Миросиного материнського пориву, таке придумали… Нібито вона зреклася своєї дитини при народженні, віддала її в сиротинець, а потім, мовляв, замучила совість зозулю-гуляку, от і забрала своє дитя назад. «А воно ж, людоньки добрії, — копія мамина, копія!» Людям аби поговорити. А ті, хто йде на це… Кожен намагається свою «другу серію» знайти. Це нормально.

Він запалив цигарку.

— Не можна! — скрикнула Мальва. — У Ромчика алергія на дим.

Мовчки вийшов на балкон. Зорі — як іскри з велетенського багаття, розпаленого вічним подорожнім: спалахують, пульсують, падають донизу. Серпень, метеорний дощ. Великий Віз повернув дишло прямо на Костя і завис над самим будинком чотирма колесами, ніби спокушає: сідай, чоловіче, і гайда хутчіше в дорогу, там все простіше.

…Дорога… Ґрунтівка з вибоїнами… Віз, вантажений сіном, аж скрипить під його ваготою… Хлопчик, чорнявий, як жучок, причаївся на самому вершечку тієї рухомої трав’яної піраміди, прислухається до скрипіння, а тоді повертається до мами.

— Мамо, а де мій тато?

— Далеко, Костю.

— А що він там робить?

— Н-но! — мама цвьохкає коника батогом, мовчить. Може, не почула?

— Що наш тато робить далеко?

— Літає.

— Літає?! То він льотчик? Справжній?!

— Справжній… льотчик-зальотчик. Н-но, гніда!

Йому хочеться поговорити про тата, але голос у мами — як натягнута струна, ось-ось обірветься. А то ще й цвьохне лозиною. Краще помовчати. Він дивиться з воза в небо і уявляє, як там, на великому блискучому літаку, летить його тато. Ну от, а Вітько казав, що він байстрюк. Дурний той Вітько, дурний, як сало без хліба. Завтра він йому скаже.

…Хлопці біля гайка грають у війну.

— Хенде хох! — репетує Вітько і штовхає його у спину.

Йому не боляче, але він кривиться як середа на п’ятницю.

— Не штовхайся, бо татові скажу!

— Кому-кому? — сміється Вітько і нависає над його головою.

— Татові. Він льотчик… Скоро прилетить і тоді…

— Малий, а ти часом не бре?

— Ой бре! — зупиняється біля Вітька Юрко.

Хлопці сміються. Аж за животи хапаються. І чого їм так смішно?

Він біжить додому, вскакує у кімнату, лягає горілиць на стареньку канапу і тихо плаче. Якби вони розпитували його, якби навіть заперечували, він би їм розказав. Але вони сміються. І він не знає, що робити. Але ж робити щось треба. Мама, здається, вже забула про тата, он пригощає на кухні дядька Михайла. А той дядько… Ну куди йому до Костевого батька! І він приймає перше у своєму житті рішення.

Ледве дочекався ранку. Прокрався на вулицю і гайда до автобусної зупинки. Затесався в гурт, ніхто й не запитав, з ким він і куди їде.

Люди повисковзували з автобуса, як шпроти з банки. Водій з рудою копицею на великій круглій голові роззирнувся по салону і нагледів чорнявого чубчика, що ледь виднівся за спинкою сидіння.

— Шановні пасажири! Кінцева зупинка! Райцентр! Кому до раю — направо, кому до центру — наліво. Хм… А хто тут заєць — тому до лісу.

Костик сповз із сидіння і почимчикував до виходу. Але широка долоня, поцяткована рудим ластовинням, раптом вхопила його за плече.

— А де ж, зайчику, твоя мамуня? Де твій татуньо? Немає? Кепські, значить, наші заячі справи. Доведеться тебе хоча б до дядька відвезти — він тут недалечко, у міліції працює.

Так скінчилася його перша мандрівка. Мама сварилася, кричала, що він стане таким же перекотиполем, таким же неприкаяним волоцюгою, як його непутящий батько. А дядько Михайло спокійнесенько щось мугикнув і витягнув зі штанів паска.

— Зло треба присікати зразу, поки воно не виросло.

Вночі йому приснився сон. Ніби він дивиться на небо, а там зірка літає. Не падає, як ото метеори, а літає, кружляє над їхнім селом, потім — над садибою. Кость придивляється — а то не зірка, а літак. Ось він зависає над їхнім подвір’ям і сідає прямо перед кущем бузку. Вітько і Юрко щодуху біжать від своїх дворів, перескакують через тин.

— Це мій тато прилетів! — гордо пояснює Кость.

— А я, дурний, не повірив тобі, — за звичкою смикає себе за праве вухо Вітько. — Давай мир миром! Тільки не кажи батькові… ну, про те саме. А то він нас не захоче покатати на літаку.

Він мовчить. Яке йому діло до Вітька і Юрка? До нього тато прилетів! Він підбігає до кабіни, її блискучі дверцята відчиняються, і на траву вискакує тато. Він пахне хмарами і трохи літаковим бензином.

— Це добре, — каже, — що ти мене шукав. Хто шукає, той знаходить. От я і знайшовся.

Тато бере його на руки, підкидає високо над головою. А потім вони йдуть разом до хати. І він спить аж до ранку біля тата. Прокинувся, розплющив очі — нікого.

Сліди від солдатського паска вітчима скоро загоїлися. А мамині слова про волоцюгу так і залишилися, як рубці від ран. Спочатку він зовсім не вірив сказаному нею. Потім не зовсім вірив. А тоді подумав: ну що ж, може, й так, може, тато й неприкаяний, і волоцюга. Але цьому вітчимові, який звалився на нього як сніг на голову і тільки й знає, що хапатися то за пляшку, то за солдатського паска, цьому противнющому, пузатющому Михайлові-шкандибайлові до його тата — зась.

Згодом він все-таки добрався і до районного центру, і до обласного, і до Києва, і до Бреста, і до Одеси… Це вже були не пошуки тата — ха! спробуй знайти серед тисячоголосого людського юрмиська того, кого ніколи й не бачив! — а протест проти вітчима. Але цей бунт нічого не дав. Вітчим залишився з мамою. А Костя забрали до інтернату — як важкого і некерованого.

По закінченні школи-інтернату «некерований» Кость міг складати іспит з географії за своїми мандрівками. А міг поступити на історичний або філологічний. Бо ніхто в інтернаті не читав стільки, як він. Книжкові подорожі ніби продовжували ті мандрівки, в яких він бував і з яких його вперто повертали до інтернату. Прокручуючи їх ночами у своїй неспокійній голові, він іноді вже й не міг відрізнити, що ж було насправді, а про що він прочитав. Іноді пережите і прочитане спліталися в один клубок, витворювали якийсь паралельний світ, заглянути в який він не дозволяв нікому. Це була тільки його таємниця.

Та майже весь їхній клас після випуску традиційно направили у профтехучилище — вихованці школи-інтернату мали поповнювати робітничі лави держави, яка їх утримувала.

Після профтехучилища — вже керовані мандри. Скерували його до Луцька, малярем-штукатуром у будівельну бригаду.

— Пий! — наказав після першої ж робочої зміни напарник, немолодий уже дядько, до якого його підселили у гуртожитській кімнаті, і підсунув наповненого до половини гранчака.

— Не п’ю, — відсунув гранчак Кость.

— Пий!

— Не буду! — вперся Кость, якому горілка завжди нагадувала про вітчима, а тому була й ненависна, як і вітчим.

— Значить, і строїтєля з тебе не буде! Слабак ти, пацан! А слабаків у нашій бригаді не люблять. Вилетиш отсєля на вулицю, як корок з шампанського, — махнув рукою чоловік.

Як у воду дивився. За два місяці він і вилетів. Але не на вулицю, як обіцяв п’яненький пророк, а до армії. Зразу після того, як у військкоматівській перукарні збрили довге хіппівське волосся, його відправили у Чернівці, в «учебку». А за шість місяців — довга мандрівка аж до Якутії, на берег річки з дівочою назвою Яна.

Пробув там недовго. Перекинули на станцію Хані. Станція — такий собі присілок на кілька сотень людей, зведений спеціально для будівників БАМу. Молоді сім’ї ще прибували, потрібне було житло, а відповідно — і будівельники. А що їх не вистачало, то використовували солдатиків, особливо з будівельним досвідом.

Перед самим дембелем Костя і ще кількох хлопців викликали у штаб.

— Комсомольці? — суворо, як на партизанів при допиті в гестапо, глянув комсорг.

— Так, товаришу лейтенат! — дружно відчеканили хлопці.

Кость здивувався: хіба комсорг сам цього не знає? Хіба це можливо — служити в армії і не бути комсомольцями?

— А знаєте, де зараз місце кожного свідомого члена ВЛКСМ?

Поки Кость думав, де ж саме воно, оте місце, комсорг не витримав.

— На всесоюзній ударній комсомольській будові — Байкало-Амурській магістралі. Чи не так, рядові?

— Так, товаришу лейтенант! — не так уже й впевнено відповіли солдати.

— От ми і пропонуємо вам залишитися і попрацювати. На прокладанні Північномуйського тунелю.

Тунель, пояснив комсорг, — частина Байкало-Амурської магістралі. А споруджувати БАМ — це велика честь. Дуже велика. Бо БАМ — це найдовша у світі траса, вона перерізає сім гірських хребтів, пересікає одинадцять великих рік, проходить через двісті залізничних станцій, несе цивілізацію Сибіру і Далекому Сходу.

— І вона твориться нашими руками! Подумайте тільки — руками молодих будівників комунізму! Та заради цього життя не шкода віддати! — патетично завершив комсорг роти. А потім перейшов до обіцянок. Обіцяв мало не золоті гори: і високу зарплатню, і вступ до інститутів, і власні квартири у новобудовах.

Уже на місці, у Бурятії, Кость дізнався, як розшифровується абревіатура БАМ самими його будівниками — «Брежнев абманывает молодежь». Але обманутим залишався майже п’ять років — поки не закінчив заочно технологічний інститут в Улан-Уде. Проламував непіддатливий Муйський гірський хребет, перевозив через новенький Чортів міст, що завис над річкою Ітикит на тридцятип’ятиметрових двоярусних опорах, кам’яну породу та дерев’яні шпали, у вихідні ловив рибу, інколи навідувався до клубу.

Десь там, у центрі великої імперії, все тріщало по швах і йшло шкереберть. «Єдіная і нєдєлімая» розпадалася на шматки. Поставали нові незалежні держави. Чимало будівників покидали вже не свою територію і поверталися до тих держав. Він також облишив лупання скель і прокладання шляху, яким (так він тоді думав) йому вже ніколи не доведеться їздити. Разом з двома колишніми салагами поїхав у Тюменську область, на бурові вишки. У Сургуті за вахтовим методом працювало багато українців, у тому числі і з Західної Украни. Вахтовики з нетерпінням чекали закінчення контракту, щоб вирушити звідси. Запах свободи п’янив і вперто манив їх додому.

Кость також поїхав. Але не на Волинь, а в Одесу, яка запам’яталася ще з дитячих мандрів сонцем, морем і кораблями. Після північних морозів страшенно хотілося південного тепла. Там його й наздогнав мамин лист. Так, мовляв, і так. Зосталася сама, нема до кого й словечко мовити, а ти там по світах, як перекотиполе, — хоч би навідався, щоб побачила перед смертю.

Думав, навідається — і назад. За тиждень гостин у мами вирішив побачитись заодно і з колишніми друзями. У неділю поїхав до товариша, з яким жили в одній інтернатівській кімнаті. Віталь запропонував сходити до кінотеатру, куди вони колись частенько навідувалися, бувало, навіть з уроків утікали. Пішли. А тут — два золотисті кучерики перед самісінькими очима. І яке вже там кіно!

Того вечора вони просиділи на зупинці допізна, не помітили, коли й дощ перестав іти. Потім ще мало не до півночі ходили вулицями. А вранці він уже не міг зрозуміти, як досі жив без Мальви. І поїхав до Одеси за розрахунком.

Припав до Мальви, як рудий джміль до квітки. «Ну от і кінець твоїм мандрам, Костю! Хто ж від такої дівчини поїде?» — подумав. Та й пора вже було кинути якір — за тридцятку ось-ось перевалить. Одна проблема — за що жити? В Одесі розрахувався, а в рідному містечку роботи знайти не вдавалося. Єдиний у районі завод припинив своє існування. Колись на ньому клепали якісь електронні детальки, призначення яких ніхто з робітників не знав. Казали, таких заводів у СРСР — кілька десятків, і кожен робить щось своє. А потім все те доправляється до Москви і там уже ті частинки з’єднують, змонтовують і роблять якусь секретну продукцію. Як тільки Союз розпався, закрили і заводи. Тисячі людей водночас втратили роботу. Будівництво, якого в райцентрах і так було як кіт наплакав, тепер також спочило у Бозі.

Ставати «торбешником», як чимало його ровесників, які переправляли контрабандний спирт за Буг, чи возити на «кравчучці» товари на свій базар… Ні. Це не для нього. Можна було поїхати з бригадою «на шабашку» — до тієї ж Польщі чи в Росію. Але Мальва навіть слухати не хотіла: вона не переживе розлуку, нізащо не зможе без нього жити, просто помре. І взагалі, одружені люди повинні завжди бути разом. Інакше це вже не пара. А тому — ні, ні і ще раз ні.

Запаси, зроблені на БАМі, пішли прахом після грошової девальвації. Ті, що привіз із Тюмені та трохи зібрав у Одесі, закінчувалися. Він вперто шукав роботу. А вона сама знайшла його — там, де він на неї і не сподівався.

— Чувак, баранку крутити вмієш? — перепинив якось у дворі дебелий «колобок», стрижений «під нулівку».

Кость пройшовся поглядом по його блискучому, аж сяючому костюмі в тонку смужку — новому дрес-коді крутих, що замінив недавні малинові піджаки, і махнув головою:

— Доводилось.

— У «горбатому»? — ні сіло ні впало зареготав «колобок».

— Чого ж у «горбатому»? «ЗІЛ» водив, екскаватором гори гриз, всюдиходом у тайзі їздив. Якщо треба — можу й на танку.

— А «мерс» — слабо?

— А чим же бідний «мерс» гірший від горбатого «запорожця»? — іронічно посміхнувся Кость.

— Бідний?! Гірший?! — тлусте обличчя «колобка» налилося кров’ю. — Ти, блін, того… Не був би Маринчиним бой-френдом, я б тобі у фейс заїхав. Усік? А так як ми тепер сусіди… А сусіди — це ж майже родичі… Можу взяти водилою на «мерс». Чув, ти не п’єш. Бо перед цим один лох, царство йому небесне, з меї тачки пляцок зробив. Блін! А якби я в ній був у той момент?! Фу, подумати страшно.

Так він потрапив на службу до Валета, в миру Валентина Клевицького. Колишній рекетир, а тепер шанований у місті бізнесмен, власник десятка пилорам, на яких денно і нощно стікали деревною кров’ю столітні дуби і сосни, славився ще й своєю особливою любов’ю до гарненьких дівчат. «Зеленими», на які обмінював вивезений «за бугор» ліс, спонсорував конкурси краси, що раптом заполонили всі, навіть найзадрипаніші, містечкові сцени. Конкурси зазвичай фінішували у його ж ресторані з потаємним гральним зальчиком для вибраних. Деяким титулованим «місочкам» саме там доводилося потім віддячувати Валету за фальшиві корони на своїх голівках.

Валет мав якийсь патологічний потяг до нічних загулів. А поки господар розважався, водій повинен був терпляче чекати, щоб відвезти його, вже «ніякого», додому. Після кількох таких нічних чергувань Кость заявив:

— Я до тебе тінню не наймався.

— Переклади! — здивовано витріщився на нього Валет.

— Ми не домовлялися, що я буду з тобою поруч день і ніч, як тінь. У мене є своє життя.

— Що, Марина в’яне ночами? — п’яно хіхікнув Валет. — А давай ми її сюди… до моїх дівок… Буде слухняна — «міскою» стане, короную її. А чого? Це раз плюнути! На «Міс області» пошлю. Треба ловити удачу — як не за гриву, то хоча б за хвіст. А то буде до старості у дитсадку соплі та зади малим витирати.

— Моя Мальва у твоєму… притоні?! — спалахнув Кость.

— Но-но! Ти у мене, блін, договоришся! Де ти бачив притон? Де?! Я красу для України відкриваю. Я своїх кровних не шкодую.

— Кровних? Чи кривавих?

— Цить! — Валет вхопив Костя за груди, п’яно дихнув у лице.

Кость відірвав пітні долоні, гидливо скривився.

— «Ах, моя Мальва! Моя Мальва!»… — не вгавав Валет. — А чого це вона твоя? Колись була моя. Набридла, і я її викинув. Як облізлу кицьку. Я, щоб ти знав, з ними не церемонюсь. Ну чого ти закипаєш? Знаєш, скільки я їх перепробував? А захочу — твоя знов моя буде. Тільки пальцем ворухну. А чого? Вона вже не та дурнувата коза-дереза, якою колись була. Мала б чогось навчитися. І я тепер не Валько у зашмарованих джинсах — бізнес маю, з шанованими людьми ручкаюся… Змінився…

— Змінився… Сірий на вовка.

— А давай я тобі заплачу. Скільки хочеш?

— За що?

— За Марину. Ах, пардон, не Марина, а Мальва. Квіточка, значить. Квіточка… Курвочка вона така ж, як і всі. Курвище! Покажу пачку «зелених» — і з вискоком побіжить у мій «мерс». Б’ємося об заклад. На кусок… А можу, й на два. Програєш! Програєш, чувак! І будеш тоді мене рік безплатно возити й охороняти. Лади?

Кость зупинив машину. Витяг з неї Валета. Уся лють, що давно закипала в грудях, в одну мить перетекла по жилах у кулак і вихлюпнулась у масну фізіономію. Отямився, коли побачив, як по блискучому піджаку стікає чорна цівка крові. Підняв Валета за барки і притулив до машини:

— Саранча ненажерлива! Такі, як ти, вміють тільки нищити і гадити! Ще хоч слово про неї в’якни! Хоч букву з її імені! Я тебе з-під землі дістану!

— Не дістанеш, суко! Бо дістати не буде чим — руки ми тобі відрубаємо ще до ранку! — сплюнув кров’ю Валет.

Він не хотів тривожити Мальву. Але хіба від неї щось приховаєш? Вчепилася, як реп’яшок: «Говори! Не приховуй!» А коли почула, що сталося, сполотніла і кинулася до шафи. Схопила кілька речей, вкинула у валізу.

— Їдь звідси. Зараз же! За-раз же! Ти не знаєш, з ким зв’язався.

— Якщо їхати, то разом.

— Ні. Тут моя робота. У селі батьки.

— Але ж ти…

— Не бійся — мене він не зачепить. Ніколи… Якщо тільки я буду сама… Костику, не було між мною і Валетом нічого. Нічогісінько! То все брехня, щоб тебе спровокувати. А ти піддався. Валько… Він ще у школі бив хлопців, яким я подобалася, нікого до мене не підпускав. Я завжди була сама. Це не любов. Це щось таке… Він не міг змиритися з тим, що я його зневажаю. А за що поважати? За що?! А потім… Це вже пізніше, після того, як я педколедж закінчила… Був у мене хлопець, ми збиралися одружитися. І в один день він раптом виїхав з міста. Зник і навіть не попрощався зі мною. Розумієш? Навіть словечка не сказав — просто зник! Мені було дуже боляче. Дуже-дуже. «Ну чому ж він так вчинив?» — думала я. А потім зрозуміла, хто його змусив поїхати. Боялася, що з тобою те ж саме буде. Але тебе Валет навіть на роботу взяв. Я й подумала, що він уже дав мені спокій. Хіба йому його «місок» не вистачає? Виявляється, ні. Втікай, Костику! Втікай, бо він не зупиниться — нацькує своїх скажених псів. Він ніколи не зупиняється. І їм не звикати. Це страшні люди.

Як він міг поїхати? Поїхати й покинути, як той її хлопець? Боявся за Мальву. А вона сердилася і боялася за нього. Ходив за нею весь день назирці, очей не спускав. А ввечері… Він міг того вечора померти. А міг і залишитися без жодного синця. Доля давала йому вибір. Він його зробив.

Поки Валетові братки крутили йому руки, сам Валет помахував перед ним пачкою зелених купюр.

— То як? Домовились? Твоя курвочка не стоїть стільки, як я тобі даю. Але бери. Принца вона собі знайшла! А чим ти, блін, кращий за мене? Чим? Хрін голозадий! Всі продаються і все купити можна! Аби тільки бабло було. А в мене бабла навалом. Бери і чухай звідси!

— Пішов ти… — сплюнув Кость.

Валет криво посміхнувся, заховав гроші і махнув рукою браткам:

— Зробіть з нього біфштекс і викиньте собакам!

Біль пронизав його від голови до живота, а звідти запульсував по всьому тілу. А потім тіло стало ватним. Хтось, невидимий, огортав його рожевим туманом, все тугіше й тугіше, і занурював, спеленаного, безвольного, у воду. Ще мить — і він захлинеться. Але раптом крізь те туге пеленання він почув чиїсь поспішливі кроки. Ледь ворухнув повіками і побачив жіночу постать. Вона білою плямою наближалася до нього. Він не міг розрізнити ні обличчя, ні рук, але знав, хто це. Мальва. Вона рветься до нього, але прорватися не може — він чує звук розірваної сукенки, хтось утримує її.

— Припиніть! Відпустіть його! — кричить Мальва.

— За ким плачеш, Маринко? Він же хотів тебе продати. Бачиш, на скільки тебе зацінив? На ось цю пачку папірців, — Валет шелестить купюрами. — Мою сусідку! Мою кохану принцесу хотів гад продати! А я його випробовував.

— Відпустіть його! Благаю! — Мальва ніби й не чує.

— За так? — здивовано перепитує Валет. — За так, Мариночко, сьогодні нічого не робиться.

— Я на все згодна.

— На все-все?

— Тільки обіцяй, що більше й пальцем його не зачепиш.

— Та я ж і так навіть пальцем його не зачепив. Це все вони. Гей, ви, придурки, ану припиніть знущатися над чоловіком. І відвезіть його куди-небудь… подалі.

— Не треба, Мальво! Не треба! Не треба! Не треба!!! — Костеві здається, що він кричить, але крізь скривавлені губи виривається тільки шепіт. І він повністю провалюється у воду.

***

Коли прийшов до тями, почув шурхотіння асфальту — десь біля правого вуха. Спробував підвестися — вдарився головою. «Мене везуть у багажнику автівки», — здогадався.

Його викинули на території Брестської області. Просто жбурнули на узбіччя дороги і поїхали назад.

«Як же їм вдалося перетнути кордон з таким вантажем?» — подумав Кость. І сам собі й відповів: «З ними ж їхній бог — гроші. Мабуть, мають тут своє «вікно». У них тепер скрізь свої вікна і двері».

Костя підібрали двоє літніх білорусів, що проїжджали автівкою. Доправили до лікарні. А за два місяці він уже стояв на Брестському вокзалі — з рубцями на вибритій наголо голові, обвислою, як шнурок, лівою рукою, з милицею під правою. Семеро чоловіків з Ратнівського району, сусіднього з Білоруссю, чекали потяга на Москву — добиралися через Брест на шабашку в Росію. Пристав до них. «Як підранений самотній боцюн до зграї», — подумав сумно.

Споруджувати разом із земляками вілли для «новых русских» не збирався. Та й який з нього зараз робітник? І чи буде він взагалі колись ним? Треба спробувати. Валетові пси не почистили кишені, але того, що було в гаманці, вистачило тільки на цей потяг. А йому треба далі, аж до берегів Ітикиту. Спочатку мав намір попросити грошей у попутників, але передумав: вони й самі — як церковні миші, їдуть у невідомість, щоб сім’ї прогодувати. Хтозна, чи вдасться їм щось заробити, чи не обдурять, не обкрадуть їх ті, на кого вони будуть ішачити, чи взагалі живими-здоровими повернуться додому. Спасибі вже за те, що підгодовували його в дорозі поліським салом та хлібом. Нічого, якось добереться. Де зайцем (не звикати ж!), де автостопом, хтось-таки зглянеться з його милиці — світ не без добрих людей.

Думав, БАМ давно збудовано. Виявилося, цей довгобуд, що розпочався ще тисяча дев’ятсот тридцять четвертого року, і досі підштовхують уперед. Північномуйський тунель — остання його частина, і він нарешті ось-ось має вибігти зі скелястих гір Бурятії. Нікого з тих, з ким працював після армії, не застав. Люди роз’їхалися по своїх нових домівках. Та й неможливо тут довго залишатися — всі жили надірвеш.

Зрештою, він не на будову їхав. Що йому тут, покаліченому, робити? У лісі, за Чортовим мостом, під кам’янистою скелею, стоїть невеличка лісова хижка. Колись у ній старий шаман буквально заново склав роздроблені кісточки його однополчанина. Вадима скинули з гори зеки, які разом з комсомольцями працювали на БАМі. Він тоді подумки вже похоронив друга. Але сталося чудо. Вадим потім казав, що два рази народжувався — перший на Вінниччині, другий — тут, у Бурятії. Тепер чудо потрібне йому, Костеві.

Хижка стояла на місці. А сивого бурята не було. Замість нього — самотня жінка років сорока. Не донька, не внучка — послідовниця знахаря, в яку переселився його дух. Так вона йому сказала. І він повірив. Бо за рік і мертва рука ожила, і про милицю забув, і головні болі припинилися.

Природа і бурятка лікували покалічене тіло, втихомирювали біль, а з душею хтозна-що творилося. Пам’ять уже не промовляла, а кричала. Заплющить очі — а перед ним Мальва. У білій сукні, з розпростертими руками. Кричить. А що — не чути.

Спочатку, ще у брестській лікарні, він сердився на неї. Страшенно сердився. Лютував. Навіщо вона того вечора прибігла? Навіщо піддалася Валетові? Навіщо йому тепер це інвалідське існування? Навіщо?! Краще б він там помер, ніж жити калікою і уявляти її з Валетом. Від тієї уяви голова розривалася.

У тайговій тиші думки повернули в інший бік. Це ж він у всьому винен. Тільки він! Він скалічив її долю. Треба було послухатися Мальви і тієї ж ночі виїхати з міста. Треба було взагалі не встрягати у бійку — бачив же, з ким має справу. Вона врятувала йому життя. Життя! Такою ціною! А тепер… Хто вона Валетові? Дружина? Коханка? Наложниця? Одна з його «місок»?

Міг би залишитися у хижці назавжди. Міг би. Бурятка, то гаряча і пристрасна, як тигриця, то покірна, мов домашня кицька, намагалася приворожити його до себе. Він інколи піддавався на те ворожіння. Але з темряви випливала Мальва і легенько розводила руками чари чорнокосої жінки, відводила його від неї.

Кость попрощався зі своєю рятівницею і помандрував далі. Кажуть же, що ніщо так не лікує душу, як дорога. Вирішив навідатися на станцію Хані, де проходив армійську службу в статусі будівельника. Все-таки залишив там свій слід. Виявилося, Якутія тепер уже не Якутія, а Республіка Саха, а через Хані після ліквідації управління БАМу проліг кордон двох гілок магістралі, поділених між Східносибірською та Далекосхідною залізницями. Будівельників тут уже не потрібно. А навіщо вони? Селище не знало, що й із набудованим колись житлом робити — новосели не поспішали у цю глухомань. І його там нічого не приваблювало.

З Хані потягнуло на Колиму — хотілося побачити золоті сопки, про які колись розповідав дідусь, що працював там у рудні. Звідти гайнув з експедицією аж до білих ведмедів.

Повернувся у рідне місто через п’ять років. Ще з ночі примостився за кущами живоплоту біля дитячого садка. Надія на те, що Мальва й досі тут працює, була надто примарною: якщо вона з Валетом, то про дитсадок мала давно забути. Щоб жінка Валета витирала дітям шмарклі?! Але вона прийшла. Він вийшов із засідки і застиг, як соляний стовп. Вона навіть не скрикнула.

— Мій коханий волоцюго! Я знала, що якщо ти живий, то все одно колись прийдеш, — сказала пошепки.

«От тільки, чи живий, ти не могла знати. Бо я й сам не знав, чи виживу», — подумав.

Усі ці роки Мальва була сама. Валета за кілька днів після тієї ночі прибрав його ж колишній партнер, а згодом конкурент по бізнесу — не поділили у лісі чергову ділянку під вирубку. Вбивство братки намагалися скинути на Костя. Мовляв, це шофер пограбував Валета, а тоді вбив і втік з міста. Якби його тоді ж знайшли, то хтозна, як би повернулася його доля. Але аж через два роки справу таки розплутали — коли вже сам убивця попався на новому злочині.

Три місяці біля Мальви пролетіли як одна мить. А тоді Кость зібрався в дорогу. Бригада їхала до Португалії, набирали спеціалістів. Він погодився. Сидіти без роботи молодому здоровому чоловікові якось не випадало, а в містечку її так і не було.

За рік — знову до Мальви. І знову — від неї. За два — те ж саме. Мальва притягала його до себе з усіх кінців світу, але не просила залишитися. Він не знав, як це розцінювати. Чи все вона розказала про пережите після тієї ночі? Чи простила його? І чи хоче, щоб він залишився?

І вона не знала, як жив він після тієї ночі. Чи геть усе розказав? Чи простив її за те, що такою ціною врятувала йому життя? Чи хоче залишитися з нею?

***

Загасив недопалок. Причинив двері балкона. Зробив крок до кімнати і зупинився. У темряві біліла маленька постать. Він увімкнув світло. Ромчик стояв, притиснувши до себе подаровану ним машинку.

— Ти чого досі не спиш? — здивувався Кость.

— Я подумав, що ти мені приснився, — схлипнув малий. — Але ж машинка… Правда ж, це ти купив? Правда ж?

— Звичайно. І я тобі не приснився — можеш торкнутися.

Ромчик простягнув руку, доторкнувся до ноги, до долоні, а тоді обняв за коліна.

— А ти більш не поїдеш?

— Ох ти ж безсонько!

— Не поїдеш?! Обіцяй!

Кость підхопив малого на руки, притиснув до грудей, вдихнув солодкий запах світлого волоссячка. Відчув: йому справді не хочеться нікуди їхати. Дорога, як натягнута гумова нитка, раптом стрімко збіглася, стиснулася, скрутилася у кільце і завмерла у долоні маленького хлопчика.

Самотня жінка бажає познайомитися,

або

Ігри для риб

Літо тільки розпочало облогу міста, а спека така, що небо жаром обдає. Офіс — як після епідемії: жодного відвідувача, жоден телефон не теленькне. Секретарка десь повіялася «на п’ять хвилин». Певно, вона інопланетянка і в неї інший часовий вимір, бо на земному годиннику вже минуло не п’ять, а п’ятдесят. Утім, яка різниця, що розглядає ця «вішалка» з вибіленою стріхою на голові — свій манікюр за столом приймальні чи нові сукенки у крамниці навпроти.

***

Андрій нудьгував. Останнім часом він усе більше нудьгував у цьому безрозмірному кабінеті, заставленому імпортними офісними меблями й обвішаному грамотами та дипломами. Поки біг до нього щодуху по бізнесово-службових щаблях, здавалося, на сьоме небо сходить. А вийшов на сьомий поверх.

О, нарешті хтось таки згадав про раба Божого Андрія.

— Слухаю!

— Це Андрій Андрійович?

Голос, як у наполоханої пташки — крикни і полетить. Але йому чомусь не хочеться, щоб пташечка спурхнула з його слухавки. Він зручно відкидається у шкіряному кріслі, вмощує італійські замшеві мешти на полірований польський стіл і підбирає грайливу тональність.

— Він самий.

— Доброго дня, Андрію Андрійовичу! Я знаю, що вас цікавить риба.

— Хм… Ви хочете запропонувати мені тонни три хека свіжомороженого? Чи маєте щось ексклюзивне й екзотичне, скажімо… піранью, живу і голодну?

Вона замовкла. Його іронічний тон геть спантеличив її. Але їй явно не хочеться, щоб тоненька ниточка розмови обірвалася.

— Ви… ви… Ой, вибачте! Я просто не так висловилася… Я…Ви… Ви збираєте марки із зображенням різних риб…

— І хто вам видав цю військову супертаємницю?

— Ви самі… Тобто… Я в газеті прочитала… У нашій, місцевій… Вчора… Ви так цікаво розповіли…

— А-а-а-а, в газеті… Було таке, було… То чого ж ви хочете? Щоб я вам щось зі своєї колекції подарував?

— Ой ні! Ну що ви! Ні-ні! Навпаки. У мене є одна марка, з Австралії. Вона мені ні до чого. Я б її вже й викинула, якби не прочитала… про вас… про ваше хобі. От і подумала: а раптом вона вам згодиться? Я працюю тут недалечко від вашого офісу… Зовсім поруч… У музичній школі… Та ви, мабуть, знаєте — такий блакитний будиночок за аркою… Якщо будете на місці, то ось зараз я б і підійшла… Якщо вам цікаво… У мене якраз вікно, тобто перерва між заняттями.

— Гаразд, вистрибуйте у своє вікно і — прямісінько у мої двері.

Вона постукала обережно, як зразкова школярка у двері суворого директора школи. Ніяково зупинилася на лінії порогу, ніби роздумувала: проходити їй далі чи повернутися назад. Років під тридцять, невисока, зі світло-русявим чубчиком над виразними горіхово-карими очима. Мінімум косметики, світлі джинси, бежева туніка, сумочка кольору кави з молоком, такі ж черевички на підборах…

«Хм, нічогенька марка!» — подумав Андрій.

— Марта.

— Що?! — Андрій здригнувся і скочив на ноги.

— Мене звати Марта. Вибачте, я не назвалася, коли телефонувала.

Він засміявся.

— Чого ви смієтеся? Хіба моє ім’я таке смішне?

Вона спалахнула аж до самих кінчиків вух, зашарілася так, що навіть білі сережки-перлинки порожевіли. Зробила крок назад і, здається, вже готова була вибігти з кабінету. Андрій притамував сміх.

— Мені почулося — «марка». Недаремно ж кажуть, що голодній кумі хліб на умі.

— Якій кумі?.. — вона почала нервуватися.

— Ну, є ще інший варіант: голодній курці просо на думці.

— Ви голодний?

— Чому ви так думаєте?!

— Про голод весь час говорите.

Відвідувачка вже шкодувала, що прийшла сюди. У її горіхово-карих сяйнули сльозинки. Вона різко крутнулася на підборах у формі чарочок і взялася за дверну ручку. Йому не хотілося, щоб вона пішла. Хоча він уже зрозумів: пофліртувати з цією дивачкою, чи то з пригальмованою реакцією, чи то з купою комплексів, чи просто наполоханою життям, не вдасться. Не та порода. Ні тобі мило усміхнутися, ні пустити бісики очима, ні підіграти презентабельному чоловікові у шкіряному кріслі і замшевих мештах. А він же таки… хм… презентабельний.

— Це просто так, до слова. Почали про марки. От я й… — він вдавано зітхнув і підсунувся до стола. — Гаразд, показуйте вже свою австралійку. Овва! Та це ж…

Він ледве встиг прикусити язика.

— Це ж… Рідкісний екземплярчик, справді дуже рідкісний. Риба-молот… Хм… Давно мріяв… Скільки ви за неї хочете, Мартусю?

Вона знову спалахнула, як півонія.

— Та що ви таке говорите?! Я ж від щирого серця! Прочитала і подумала: у людини таке цікаве захоплення, а в мене ця марка все одно даремно буде лежати. Я ж також колекціоную, тільки нецке — такі маленькі фігурки. Так що дуже добре вас розумію.

— Тоді дозвольте вас хоча б на каву запросити. Ні-ні, не відмовляйтеся — я запрошую вас не як джентльмен даму, а як колекціонер колекціонера. Тут неподалік, за рогом, є маленький ресторанчик, я в ньому частенько обідаю.

***

З того, як вона знітилася, переступивши поріг ресторану, розміщеного за кілька кроків від офісу, Андрій зрозумів: Марта нечасто буває у таких закладах. Що ж, такі екземплярчики ще інколи зустрічаються в еру бурхливого розвитку барів та ресторанів. Можливо, панна надто принципова, а може, все прозаїчніше — зарплатня надто скромна або ні з ким їй ходити. Поки робив замовлення, вона сиділа за столиком тихо, ніяково поглядаючи на вікно.

— Ні-ні, я не п’ю! — рішуче запротестувала, коли офіціант поставив поруч з філіжанками два келишки. І навіть не розмішавши цукор, мужньо випила гірку каву.

— А вас вигідно до ресторану водити, — усміхнувся Андрій.

— Це собачку на повідку водять. А я… Мене ніхто не водить. Я сама ходжу!

— Хм… А-а-а…

— А чому ви колекціонуєте марки тільки з рибами? — спритно випередила його.

Ну от, знов за рибу гроші. Ні, щоб поговорити з чоловіком про щось цікавіше. Сидить, як черепашеня набурмосене, забарикадувалася панцирем і готова будь-якої миті сховати під нього не тільки свої музикальні пальчики, але й голову.

— Люблю, знаєте, безмовні створіння. Всіляких там русалок, морських зірок, рибок… А якщо серйозно, то й сам не знаю чому. Може, тому, що я за гороскопом Риба.

— Справді?! А я також Риба!

О, нарешті відсунула свою черепашачу броню. Очі сяйнули, усмішка — до вух, ямочки на щоках.

— Березнева, мабуть…

— Так. А як ви здогадалися? — здивувалася якось по-дитячому.

— Бо ви схожа на весняну золоту рибку. А я от лютневий старий потворний вусатий сомище.

— І зовсім ви не старий! І дуже навіть симпатичний! Ой, вибачте…

І знову — шурх під панцир. Тільки очі наполохано визирають

— Та що ви постійно вибачаєтеся? Мені приємно. Давно ніхто не казав, що я симпатичний… Та ще й — охо-хо! — «дуже навіть»… Яке там «дуже навіть»… Бачили б ви мене років так п’ятнадцять тому, коли в мене ще й натяку на оці залисини не було.

Виявляється, вона бачила. Училище культури організувало тоді благодійний концерт — на підтримку обдарованих інвалідів, які навчалися у ньому. Марта, одна з кращих учениць фортепіанного відділу, грала свого улюбленого Шопена. А він від імені своєї фірми говорив про доброту і милосердя. Він був такий молодий і вродливий, і… І так гарно говорив! А потім ще й співав.

— Невже й співав? — здивовано перепитав Андрій. — Певно, як ворона перед дощем.

Марта аж з місця зірвалася. Та як він може таке говорити? Як він… Їй тоді так сподобалося! Так сподобалося! Вона навіть подумала, що йому краще було б вокалом займатися, а не бізнесом. А тепер… Коли вона побачила його фото в газеті, ну, в тій, де про колекціонування марок надруковано, то зразу впізнала… Дивно, що вони працюють зовсім поруч, але ніколи за ці роки не зустрічалися. Хоча… Він же, мабуть, їздить в іномарці, та не мабуть, а точно, а вона — все пішачком, пішачком. Та й обідає Марта вдома, бо до квартири рукою подати — вона за три будинки від музичної школи. Якби не ця марка… Якби не газета…

***

Вдруге Марта зателефонувала в липні. Їй знову «посланіє» з Австралії. Там уже третій рік живе її однокласниця: поїхала на сезонні заробітки до Англії, огірки та помідори збирати, а опинилася десь під Аделаїдою і вже й не збирається повертатися. Тільки пише, пише… Ось знову два листи. І дві марки. Та які?! Ви не повірите — обидві з рибками. Як на замовлення. Тільки така от халепа: вчора Марта підвернула ногу, ні-ні, це не перелом, але треба травмованій кінцівці дати спокій на кілька днів. Вона й лікарняного не брала — все одно її малі музикогризи зараз на канікулах. Він міг би зайти до неї. А заодно й акваріум із деякими екзотами подивиться — вона, за його прикладом, вирішила також колекціонувати рибок, але живих. От після їхньої зустрічі й купила кілька цікавих екземплярчиків.

Він охоче погодився: звісно ж, заради марок готовий не те що на сусідню вулицю, але й до іншого міста мчати.

Марта — як підранений буслик: стоїть, у білих шортиках і світло-бузковій футболці, на лівій нозі — такий же, як футболка, бузковий капчик, права загіпсована біля ступні, зігнута у коліні і трохи піднята, під руками — милиці.

— Бачили ще десь таку незграбу? Вічно в якусь халепу потрапляю. Ліфт проїжджав туди-сюди мимо нашого поверху, вирішила, що швидше буде збігти, ніж його спіймати. От і побігла. Перескочила одну сходинку — і на тобі, сухожилля розтягнула.

Сьогодні вона нагадувала Андрієві не черепашку, а кактуса. Ні-ні, не зелену шпичасто-наїжачену кулю, а світло-рожевий бутон. Здавалося, колюча коробочка щойно лопнула і з-під розділеної на чотири частинки шкаралущі визирнула незвичайна і не дуже припасована до місцевого пейзажу екзотична квітка. Квітка час від часу зворушливо перехилялася то направо, то наліво, торкалася сережкою-перлинкою до плеча, спалахувала своїми горіхово-карими і говорила, говорила, говорила… Переважно — про музику, нецке і книжки. Здається, вона вирішила виговоритися ще й за першу зустріч, під час якої тільки ніяковіла та шарілася, як півонія.

«То от ти яка насправді, — подумав Андрій. — На своїй території, у своєму світі. А за ним… Хм… Певно, довго вірила, Мартусю, що герої книжок з цієї твоєї величезної бібліотеки ходять десь сусідніми вулицями і чекають не дочекаються зустрічі з тобою. І сама зоряними ночами поглядала у вікно: чи не з’явиться раптом принц на білому коні. Може, навіть прийняла якогось приблуду на замореній сивій шкапі за свій ідеал. А потім… Потім вгледіла під лицарським забралом обличчя блазня і зрозуміла, що лицарі мають погану звичку оселятися здебільшого у паперових замках. І перестала в нього вірити, як перестають з часом вірити діти у Діда Мороза…»

І ще раз здивувався: невже такі дивачки ще й досі є? Чи, може, й справді на нашій земній кульці співіснують паралельні світи? Тоді він і Марта точно з різних. Уявив на мить її у своєму — серед чіпких гострозубих піраній своєї фірми. Господи! Та вони ж би її засміяли, довели до сліз, а потім живцем з’їли! А він… Йому було б шкода…

Марта і гадки не мала, про що думає її гість. Поставила на стіл тарілку з круглими канапе і чорну пляшку з вином. Дістала з шафи серветки. Ага, це квартира її батьків. Колись вони жили втрьох. Замовкла на хвильку. Він не став перепитувати, що з ними сталося. Судячи з умеблювання та облаштування — все старе, але добротне, дібране зі смаком, — були вони людьми небідними, але явно не зацикленими на розкошах.

«Найімовірніше, викладачі місцевого вишу чи коледжу», — вирішив Андріій, розглядаючи за склом колись дефіцитної шафи кольору мореного дуба корінці солідних фоліантів та маленькі екзотичні дрібнички, які зазвичай привозять додому зі світових мандрів.

Колись, ще студентом, він побував у квартирі професора-історика — здається, той хворів, і довелося занести йому реферат, написаний, як завжди, за останню ніч. Тоді Андрія понад усе вразили такі ж мовчазні шеренги фоліантів на полицях і особливий дражливий аромат, який ішов від них, якась таємнича атмосфера, абсолютно не знайома йому, синові колгоспного тракториста. Вона й досі йому чужа. Але тепер ці антикварні меблі з поволокою старовини, ці протерті до білих пролисин килими на підлозі, вміло замасковані накидками високі старомодні крісла викликали в нього дивну суміш співчуття, поблажливості і… торжества. Так, торжества! Він сьогодні міг дозволити собі в тисячі разів більше, ніж зациклені на науці сучасні «ботани» і колишня професура. Хоча йому багато через що довелося пройти заради цього. Так багато, що про дещо ладен був би і сам забути…

Марта сіла за рояль. Легенько пробіглася чорно-білим рядком. З-під клавіш спурхнуло кілька акордів і полинула мелодія. Спочатку ледь чутно і повільно, потім — сильніше і хутчіше.

— Та ви талант! — сказав, коли музика стихла і Марта підвелася з круглого стільчика.

— Це Шопен — талант, — знітилася. — А я… так собі… Просто вчителька музики.

Вона явно прибіднювалася. Он на стіні диплом у рамочці — перше місце на конкурсі… Марта перехопила його погляд.

— Це було дуже давно. Коли я ще в музичному училищі навчалася. А потім… Після того, як загинув тато… Розумієте, я не могла залишити маму. Вони завжди були разом. Вона без нього почала задихатися, ніби в неї повітря забрали. І так три роки. Інститут я закінчила пізніше, заочно. Але це не консерваторія. А я завжди мріяла про консерваторію.

Андрій вирішив перевірити свій здогад.

— Стільки книжок я бачив тільки у свого професора. Довелося якось до нього додому реферат відносити — не встиг на парі здати. Ні, ви не подумайте, що я був якимось лінтюхом чи нездарою. Просто катастрофічно не вистачало часу. Я вже тоді почав перевіряти, як діє закон «Хочеш жити — вмій вертітися».

— І як?

— Діє залізно! Тільки від безперервного вертіння з часом починає трохи нудити.

Марта помовчала.

— Мої батьки не були викладачами. Але вони любили книжки. І музику, і подорожі, і мене, і … одне одного. Дуже любили. Вони в мене були незвичайними… А ось марки, які я вам обіцяла. Вони могли б і зачекати. Але… дякую, що зайшли. А то я, бачите, якою стрибункою на одній нозі стала. Кажу ж вам, вічно в якусь халепу втраплю. Як говорить моя подружка Люся, не піаністка, а горе ходяче… А вам справді подобається Шопен?

— Особливо у вашому виконанні.

Вона спалахнула, радісно усміхнулася, але тут же сховала усмішку і недовірливо відсунулася від Андрія. Мовляв, терпіти не можу неправду!

Він взяв її за руку.

— Я щиро. Слово честі! Вам треба було б грати на сцені, а не морочитися з дітваками.

— Мені подобається така морока. Я люблю дітей, дуже люблю, — відсмикнула руку.

— А-а-а… ще когось?

— Собак, котів, птахів, небо, квіти, трави… Люблю читати, блукати осіннім лісом, збирати гриби, грати, слухати, як грають інші…

— Стоп-стоп, хитрунка! Я не про те. Я…

— І когось… любила… Але він… не любив Шопена.

— А я люблю. Шопена і…

— До побачення, Андрію Андрійовичу! Якщо мені ще подарують марку…

— Я прийду!

***

Пролетіло літо. Відхлипувала дощами якась особливо плаксива цього року осінь. Марта ще кілька разів зустрічалася з Андрієм — то біля офісу, то у ресторанчику поруч. Кожного разу, ледь вгледівши його, вона спалахувала, як пізня жоржина, і, здавалося, ледве стримувалася, щоб не кинутися йому на шию. Він уже зрозумів: ці зустрічі були не випадковими, вона шукала їх, чекала його і дивилася такими очима… Нагадувала йому старшокласницю, яка вперше закохалася і не знала, що робити з тим своїм почуттям. Дивно. Він був упевнений, що кожна жінка, якій під тридцять, — актриса. Тільки одні грають краще, а інші — гірше. Але Марта, здається, не грала. Це тішило його чоловіче самолюбство. Він посміхався у відповідь. Скидав перед нею свій непроникний діловий панцир, як середньовічний лицар обладунки, і дозволяв їй зазирнути, щоправда, зовсім трішечки, ледь-ледь, у себе, не захищеного бронею.

Якось зі здивуванням зловив себе на тому, що чекає чергової зустрічі з Мартою. Спантеличений цим відкриттям, голосно розсміявся. Для чого? Навіщо йому ця літаюча в хмарах дивачка? Звісно ж, міг би хоча б заради розваги закрутити сякий-такий короткотривалий романчик. Але… Марта пасувала до флірту, як африканський страус до антарктичних снігів. А глибокого почуття він боявся, як сіроманець вогню. Мабуть, правильно говорить дуже «просунута» у психології, яку вивчала, але так і не вивчила, його дружина: йому давно вже цікавіше з мовчазними рибами, ніж з балакучими жінками.

Та обставини все більше підштовхували його до Марти. Чи хтось підштовхував самі обставини?

Того вечора він прийшов до неї без попередження. Якийсь постарілий — ніби з часу їхнього побачення минуло кілька років, знервований і змоклий до нитки. Поставив на килимок шкіряну валізу, кинув на підлогу парасолю, заламану вітром.

— У тебе є вільна кімната. Не впустиш трохи пожити? Вдома черговий скандал. Мені до них не звикати. Але цього разу вона, здається, зовсім здуріла.

— Хто — вона? — здивувалася Марта.

— Дружина.

— Чия… дружина? — Марті ніби щось перекрило горло і голос зірвався на фальцет.

— Досі нібито була моєю.

— Твоя дружина?!.. Але ж вона… вона… померла! Рік тому!

— Хто тобі таке сказав? — тепер уже здивувався Андрій.

— Твоя сестра.

— Моя?! Сестра?! У мене ніколи не було сестри!

***

Власта торжествувала. Вийшло! Вийшло! Вийшло-о-о! Риб пішов! Пішов її А в квадраті!

— І ти, рибище потворне, пливи слідом за ним — висиш тут на стіні та поблискуєш лускою і своїми булькатими очиськами. Як ти мені ос-то-гид-ло!

Вона зірвала зі стіни картину зі сріблястою рибиною, рвучко відчинила вікно і пошпурила її у калюжу. Полотно упало малюнком догори, риба хутко темнішала під осіннім дощем і докірливо дивилася круглим оком крізь його потоки на Власту.

— Ну чого витріщилась? — розсердилася Власта. — Пливи собі! Тепер це мій будинок — що захочу, те у ньому й повішу.

Подумала, що можна було б ще й акваріум викинути. Але ж він важкезний, як рефрижератор. Нічого, і його черга настане. На все свій час. Час… Час… Хм… Сьогодні минає якраз п’ять місяців з того часу… від того ранку.

О! Той ранок… Їй було нудно і самотньо. Самотньо і нудно. По радіо звучала якась популярна мелодія. На кухні закипав чайник. «Ми передавали концерт “Ранковий настрій”», — прорвалося крізь завивання свистка.

Який там в біса ранковий настрій у цьому домі мовчання! Хоч на місяць вий…

«А зараз до вашої уваги радіослужба знайомств. Вона допоможе тим, хто стомився від самотності, знайти свої половинки…»

Дурні вівці! Невже вони й справді вірять, що коли «половинка» плюс, то самотність зразу мінус?

«Самотня інтелігентна жінка з вищою освітою, житлом і матеріально забезпечена, без шкідливих звичок, спокійна, врівноважена, співчутлива, симпатична, за гороскопом Риба, бажає познайомитися… Любить музику, книги, колекціонує нецке… Цей лист надійшов з…»

Власта мало не захлинулася чаєм. О! У цьому місті є ще одна Риба-колекціонерка! А що як… Хм… А чому б і ні? Та це ж ідея! Ну, рибки мої, тримайтеся! Гра розпочинається.

Хід перший — Славко.

— Алло! Славку, ти ще працюєш у тій газетці?..

У слухавці — здивована тиша. А тоді якийсь прим’ятий Славків голос:

— Ще працюю. А чого це ти, Властонько, раптом про бідного сусіда згадала?

— Є справа.

— Та я біля тебе, кицюню, — хоч справа, хоч зліва… Тільки пальчиком помани.

Ага, хай помріє. А поки що — напише про її чоловіка.

Виявляється, він уже десь чув, що її АА збирається на вище керівне крісло. Отже, публікацію про кицюніного чоловіка шеф розцінить як рекламу. А за рекламу, сама розумієш… Мані-мані…

Що ж тут незрозумілого? Але хто платить, той і музику замовляє. Вона заплатить за цілу сторінку у його «рептильці». А він має здивувати наївних читачів публікацією про її АА. Ні-ні, не його службовими подвигами чи геніальним бізнес-нюхом, а… Скажімо, тим, як він ще школярем грав на баяні і співав у сільській хор-ланці, був волонтером, колекціонує марки з рибами, має акваріум з якимись екзотичними тюльками. Ну, словом, знайдеться чимало достоїнств, якими зможе похвалитися її благовірний. Про те, що він чемпіон з лежання на дивані перед телевізором, писати не обов’язково.

— О! Ти так любиш свого чоловіка… — прицмокнув Славко.

— П’яна від кохання!

— А я п’ю тільки коньяк «Карпати».

— Та хоч «Гімалаї»!

— Тоді о’кей, мурочко! Не знаю, що ти там задумала, але відчуваю, як уже випускаєш свої гострі пазурчики.

Отже, хід другий.

За вікном травневе сонце пришкварює, а по радіо вже третій день прогнозують «місцями дощі». Цікаво, де саме заховані у їхньому місті ці місця? Втім, головне — погода в домі.

Значить, так. «Пише вам сестра чоловіка, такого ж романтичного і самотнього, як і ви. Він мешкає у цьому ж місті. Дружина його померла…»

Бр-р-р… Може, не варто про смерть дружини? Ще чого доброго можна накликати на себе… Тьху-тьху-тьху! І кулачком по дереву. Але так буде певніше, що рибка клюне. Ці романтичні тюті люблять нещасних. Потім усе з’ясується, але тоді вже Власті буде «до лямпочки».

«Тільки прохання — ніколи не нагадуйте йому про неї. І про цей лист — також. Благаю вас! Краще за все, порвіть його чи спаліть і забудьте. Я просто хочу, щоб мій брат був щасливим. Бо він того вартий. Дізнатися про нього ви зможете з міської газети за цей тиждень. Там є нарис про мого брата, про його хобі. Надсилаю вам три марки з рибками. Поки що скористайтеся однією. Вона допоможе вам познайомитися — просто подаруйте йому… після прочитання публікації. Зробіть крок назустріч першою, бо сам він у сердечних справах дуже несміливий, хоч справляє враження впевненого. Насправді ж то лише маска. Андрій дуже інтелігентний, ранимий і нещасний, і він неодмінно полюбить таку ж інтелігентну врівноважену жінку та ще й колекціонерку».

Полюбить… Ха!.. Та скоріше на лисині кропива виросте, ніж цей сніговик полюбить когось. Але навіщо позбавляти самотню жінку ілюзії?

«Тільки ніколи не кажіть, що ви подавали оголошення у радіослужбу знайомств. Хай це буде наша з вами таємниця. Вірю, що ми з вами станемо не тільки родичками, але й подругами…»

Ну от, лети з привітом, вернись з… мільйончиком! А що, недаремно ж я на психолога вчилася. Хоч і недовчилася… Завтра ж ця дурепа буде читати і заливатися сльозами. А за місяць-другий… Що ж, за це можна і випити.

У місяць-два її програма не вклалася. Літо пряжило, ніби збиралося нагріти місто на три роки наперед. АА виїздив у Карпати. Марта гостювала у подруги в селі. Але гра тривала. І ось нарешті осінь. І — хід третій. Вона якраз підливала коньяк до кави, як хтось натиснув кнопку домофона і, здається, не збирався її відпускати.

— Хто? — сердито перепитала Марта.

— Хто-хто? Кінь в манто! Хіба не бачиш? У тебе ж тут камера біля дверей, — почувся нахабний Славків голос…

— Фу-у-у! Ось, дивись, кицюню. Та не на мене, а на цифровик. Клац! Твій Риб нахиляється до Мартусі в ресторані. Клац! Заходить у під’їзд. Клац! Виходить з квартири. Клац! Радісна зустріч на вулиці. Клац! Сяюча Мартуся сідає в його авто.

Славко торжествує. Власта усміхається. Але без особливого торжества — всередині ніби й справді котячі кігтики шкрябають. І чого б то?..

— Браво! Ось твій гонорар.

— А що тобі? — Славко запитально дивиться на Власту.

— Гра. Просто гра. Я ж тут від нудьги вмираю. Вчора масажиста у фітнес-центрі мало не відлупцювала. Сьогодні кравчиню до сліз довела. Ото й уся розвага.

— А якщо серйозно? — недовірливо перепитує Славко.

— Ти читав, що благовірна Мела Гібсона вимагає від нього за зраду аж чотириста п’ятдесят мільйонів «зелененьких»?

— По-перше, твій АА — не Мел Гібон і такі бабки йому й не снилися. Не так уже й високо він злетів. Хоча… Якщо буде далі так старатися… А по-друге, ти читала, що в місіс Гібсон ще й семеро гібсенят? А діти…

Власту наче струмом ударило. Та як він сміє? Як він сміє, цей лузер, цей нікчемний знімкун задрипаної «рептильки»?! Що він знає?! Що він розуміє?! Діти… А їм з АА ніколи було дітей заводити! Ніколи! Вони заводили гроші. Вони крутилися, як в’юни на пательні, щоб вибитися в люди. Він купував-продавав, продавав-купував і знову купував-продавав. Потім оцей будинок, фірма. Тоді — політика, посада. І на все потрібні були гроші. Гроші, гроші, гроші! Інше — на потім, «як міцно на ноги станемо». А потім… Ось воно — потім.

— Що, гроші поділити не можете? — усміхається Славко.

— А я не хочу ділити! Хочу все — як компенсацію. Він же обіцяв, що я буду жити, мов королева.

— Отакої! — Славко не приховує іронії. — Ти й живеш, як королева. Снігова…

Вона шаленіє, з розмаху вліплює йому ляпаса.

— Це чайові. До гонорару.

Снігова королева… Знав би він, скільки їй довелося пережити дорогою до трону. Андрія майже ніколи не було вдома. А вона… Он Олька з сусіднього під’їзду, бувало, тільки зустріне, починає скаржитись: то з чоловіковими батьками їй тісно в одній квартирі, то діти похворіли, то грошей бракує… Але навіть вона жила! А вони все тільки готувалися до життя. До справжнього життя! Ось ще трохи грошей зберуть, куплять кращу машину, збудують розкішний дім, стануть багатими і тоді… Отоді нарешті почнеться справжнє життя!

Поки справжнє життя настало, нічого не залишилося. Тільки контракт. Їхній дім давно вже нагадує акваріум для риб. Жінка і чоловік так же безмовно і безшумно, як риби, пропливають у ньому одне повз одного: з передпокою — до вітальні, з вітальні — до спальні, зі спальні — до ванної, з ванної — до кухні, з кухні — у передпокій… Мовчки прокидаються, вмиваються, одягаються, п’ють каву, спускаються у гараж, розміщений у цоколі, сідають кожне у своє авто (в нього — чорне, в неї — сріблясте), випливають на вулицю і пливуть у різні боки. Вона повертається за кілька годин — після фітнес-центру чи шопінгу (у провінції навіть для людей їхнього статку розваг небагато, хіба що зрідка корпоративні вечірки та казино, до якого вона почала вчащати з минулої осені). Він — коли ввечері, а коли й уночі. Знову пропливають просторими клітками, непорушно сидять кожен перед своїм телеящиком: вона любить сентиментальні серіали, він — бойовики, ділові новини або футбол.

Не раз безсонними ночами, дивлячись у темряву, Власта намагалася згадати, коли чоловік востаннє обнімав її, що говорив при цьому. Зрештою, яке це мало значення… Вона давно перестала спалахувати в його обіймах. Спогади пропливали перед очима, наче кадри з нуднуватого фільму. Тільки давні прикрощі та образи впереміш з тими кадрами вилазили зі шпаринок пам’яті, як рубці від ран з-під гриму.

Кілька разів вона намірялася щось змінити: а) кинути все і втекти світ за очі з цього пропахлого рибою акваріума; б) зайнятися якоюсь справою чи й навіть влаштуватися на роботу; в) закохатися або хоча б завести коханця… Але… Втекти вона могла б хіба що на Канари, тільки за що там жити все життя? Від самої думки про роботу за фахом її нудило — однокурсниця-«ботана» в дешевому плащику і китайських мештах, яка недавно нагадала їй про «їхнє вчительське покликання», здалася їй істотою з іншої планети. А щодо пункту третього…

І сама ж винна, що той бісів папірець з’явився на світ і обплутав її, як павутиння нещасну муху. Тоді її Риб заповзявся розбагатіти. Переганяв потріпані автомобілі з Німеччини, возив цукор та кетчуп з Польщі, відвойовував свою територію на ринку, домовлявся з митниками, шептався з якимись крутеликами… Він пропадав днями і ночами, а коли з’являвся вдома, вона влаштовувала дикі сцени ревнощів. Ні, це ж треба! Колись вона його ревнувала!.. Він ображався за недовіру, клявся, що з ніг падає, аби схопити удачу за хвіст, бо хто не встигне зараз, то за кілька років буде бігти за заднім вагоном швидкісного потяга. Вона також була не проти удачі і свого зручного місця в комфортабельному вагоні, але при цьому їй ще й хотілося, щоб чоловік частіше був поруч.

Він її не розумів. Вона йому не прощала. Будинок виростав, а щось у будинку геть розвалювалося. Зрештою після чергового скандалу Андрій запропонував укласти шлюбний контракт, як це роблять за кордоном: якщо він справді (раптом би таке сталося!) здійснить «похід наліво», то вона отримає будинок і все, що в ньому, якщо ж Власта заведе когось «на стороні», то піде з дому, з чим прийшла. Тоді вона сприйняла той папірець, як кладочку до тимчасового перемир’я. І тільки. А тепер…

— Кинула б усе до біса! Жила ж ти раніш без палацу і «мерса», — нагадує Славко, потираючи палаючу щоку.

— Щоб я поступилася?!

— То закохайся у когось таємно. У мене, наприклад. Ми ж, кицюню…

— Що було, те загуло! І взагалі… Наука доказує, що кохання — то така психічна хвороба. Від нього нормальні люди позбавляються, як колись від чуми чи віспи. Ех… Та я навіть заради розваги не можу когось завести, щоб не втратити…

— Гроші…

— Даремно іронізуєш. Гроші — це свобода.

— Гроші — це тільки гроші. А ти таки втратила, мурочко.

— Що?! — стривожено скинулась Власта.

— Колись ти так класно пускала бісики очима. А тепер…

— Іди ти, Славку, під три чорти!

— Я піду. А як же та… піаністка? Вона ж…

— А що мені до неї? Вона пішак у моїй грі.

— А ти, значить, королева… Ну звісно ж, Снігова.

***

Спочатку в двері просунулося потворне, розквашене на дощі рибище у дерев’яній рамці. За ним власною персоною появився її Риб. Поставив валізу, кинув мокру парасолю.

— Чого це моя картина валяється аж біля брами? — сказав знервовано.

— Певно, рибище хотіло пливти за тобою… Попливли б ви й справді собі…

— Ще чого! Нікуди ми не попливемо. Не бути по-твоєму. Не бу-ти!

— По-моєму? Ти закрутив роман з якоюсь, а я…

Андрій аж знетямився. Підступив до Власти, стріпнув мокрим чубом. Досить! Він усе знає — Марта розповіла. І про листа, і про марки, і про Властині дзвінки, і про її велику «сестринську» турботу про нещасного самотнього «брата».

— Дурепа! — закричала Власта. — Дурепа!!! Тільки такі дурепи й пишуть у службу знайомств, бо самі ні на що не здатні.

Ах, вона не писала у службу знайомств? Як це не писала, коли Власта на власні вуха чула? То Мартина подружка так удружила? Які ж у декого турботливі подружки бувають! А Мартуся, значить, повелася тільки тому, що впізнала його на фото у газеті? То вона його давно знала? Аж п’ятнадцять років? Ох, яка свята великомучениця! То чому ж він у неї не залишився? Чому повернувся? Бо це його дім? Ха-ха! І ще три рази ха-ха. Був і загув. Хіба він забув про контракт? То хай ще раз гляне на знімочки до контракту. На кожному з них — Риб і Мартуся. Скрізь — тільки він і вона! А це — доказ. Як треба буде, то й свідок засвідчить. Авжеж, у неї є і свідок. Так що хай він і не рипається, бо вона так підмочить його бездоганну репутацію, таке зчинить, що він не тільки про своє підвищення забуде, але й у нинішньому кріслечку не втримається.

— А може, хм… — Власта грайливо поводить очима. — Може, ти, чого доброго, й справді… Ха-ха… Які в неї закохані очі! Заради таких можна все покинути…

— Ти забула? Я ж Риб! Та й любов на землі давно відмінено. Твої ж слова… А ти завжди знаєш, що говориш. До речі, розповідь Марти — на диктофоні. Так що ти програла, щучко! Один-нуль на мою користь. Пардон, два-нуль.

— А це ж чому аж два-нуль?

— А тому, що за марки ти дуже переплатила. Я продав їх Мощанському мало не у два рази дешевше, ніж він тобі.

— То ти… ти… ти…

Він регоче. Нахабно, прямо в обличчя. Авжеж, знав. Як він міг не впізнати свою австралійку? Тільки Марта «подарувала» її, зразу ж зателефонував до Мощанського. Той зізнався, що продав її Власті. А чого б не продати, коли так добре платять? Якби Власта хоч трішечки цікавилася тим, чим захоплюється її чоловік, крім заробляння грошей, якби знала хоча б, як і які марки потрапляють у колекцію, то не сіла б так ганебно своєю пещеною дупкою в калошу. От чого він ніяк не міг зрозуміти, то це як марка опинилися в Марти і чому вона з нею прийшла до нього. Тож вирішив також пограти.

— На почуттях бідної дівчини, яка з кожним днем закохувалася в тебе все більше, поки зовсім не втратила голову?! — презирливо глянула на нього Власта.

— Ой, хто б говорив про почуття! А грав я у твою гру, моя акулко! Тільки за своїми правилами. Ну все, пограли і досить. Сезон розваг закінчено. Рибок годувала?

— Сам годуй! Хай би вони тобі виздихали! — відрізала Власта і грюкнула дверима.

***

Андрій якраз набирав корм для рибок, коли обізвався сотовий. У слухавці хтось голосно ридав і просив допомогти.

— Хто це? Люся? Яка ще Люся?.. Дівчино, ви помилилися. Не знаю я ніякої Люсі з музичної школи! Набирайте правильно номер! — роздратовано сказав він і кинув телефон.

Але бравурний марш знову зазвучав на всю кімнату — якась Люся з музичної школи не могла заспокоїтися.

— Чого вам треба?.. Та перестаньте хлипати, говоріть виразніше! Ах, це ви надсилали лист до служби знайомств… Замість Марти… А Марта — це… Марта? Ви викликали «швидку»?.. Що ви таке говорите? Вона хотіла накласти на себе руки?.. Але я… Чого ви телефонуєте мені?.. Я їй ніхто. Ніхто! Розумієте?.. Я… Я… нічого не обіцяв… Та вона ж сама… Дівчино! Я надто тяжко ліпив своє життя, щоб тепер усе втратити… Я себе втрачаю? Мене самого рятувати треба? Ви божевільна!.. Точно божевільна! Це до вас треба «швидку» викликати. Та що ви мені все про її душу та неземну любов! Немає неземної любові!.. І земної також немає! Не-ма-є!.. Вона що, янгол чи інопланетянка?.. Та якби всі через це… Ах, вона не така, як всі… Ну, якщо ви, Люсю, справжня подруга, то й потурбуйтеся…

Пожбурив мобілку на канапу. Взяв пакет із кормом. Руки тремтіли, корм розсипався. Риби підпливли до стінки акваріума, широко відкривали роти і незмигно дивилися круглими очима. Він кинув корм разом з пакетом і підійшов до вікна. Десь далеко, кварталів за кілька звідси, чулася сирена «швидкої». Може, вона повезла Марту? Невже Марта його так?.. Невже вона справді через це?.. Люся сказала, що вона не хоче без нього жити. Дурненька… Скільки людей так живе… Навіщо ти це зробила, Марто? Марто!!! Це ж була гра… Просто гра… Тепер усі грають… Я не можу… Мій дім… Моя кар’єра… Господи, що з нами сталося? Що… зі мною?.. Ні, я не можу втратити!.. Не можу втратити… Марто!

Він відсунув ногою мокру парасолю, що розчепірилася біля порога. Шарпнув двері і вискочив з будинку.

Господи! Який дощ! Який безпросвітний дощ…

Фанатка

Хтось стукає у вікно — легенько, але хутко-хутко. Зі сну здалося — синичка проситься погрітися.

Погрієшся тут… Вітер у комині цілу ніч завивав, ніби там отой, що місяць з неба краде, товкся. Через шпарину під сінешніми дверима, мабуть, знов білі гадюченята попролазили та й лежать собі перед порогом — віника на них нема! Хата за ніч так вистудилась, що вода у відрі льодяною кіркою затягнулася. Проламав її емальованою квартою, лийнув той студінь на запечені вуста, жадібно ковтнув. Бр-р-р… А це ж надворі ще холодніше, подумав. От і стукає, бідна. Треба впустити пташку, треба… Може, то грішна душа чиясь у пташиній подобі замерзає на морозі. Грішна душа? А чого ж грішна? Мо’, й праведна. Авжеж, праведна. Грішна не літає, бо крил не має. Навіть отаких мацюпуньких, як у синички. А як праведна, то таки гріх не впустити…

Поки йшов до вікна, ошпарений крижаною водою сон відсахнувся від скуйовдженої голови, шуганув назад до ліжка і причаївся під ковдрою. А стукіт повторився. Голосніше, вимогливіше. Ні, то не пташка — пташки не такі настирні. Бач, знов строчить як з кулемета — стук-стук-стук, стук-стук-стук. І кого це з самого ранку принесло? О, та вже не так і рано — маленька стрілка на стінному годиннику за десять перевалила. Великої зовсім немає — ще рік тому відламалася. Пробував замість неї дротика прилаштувати, але той не тримається. Ну й не треба. Яка різниця, скільки хвилин нацокує старий дзиґар? Хіба він кудись поспішає? Пригладив долонями розпатлану гриву (треба перед Різдвом постригтися), підійшов до вікна. Але крізь паморозь, що наросла на шибах, нічогісінько не видно — ніби мороз стіну білу вимурував. А бодай тобі!

Відчинив кватирку, визирнув у квадратик, через який зразу ж заструменіло аж синє від холоду повітря. О, поштарка! У рудій «під замшу» курточці, в білій з бежевим помпоном в’язаній шапочці. І чого воно, оце цибате дівчинисько, явилося такої пори? Хм… Та й стукає чогось у вікно, а не в двері… З якого це часу пошту через кватирку подають? Пошту? Але ж сьогодні середа, не газетний день — його «рептилька» тільки по п’ятницях, а часом і в суботу приходить.

— Діду Артисте, ви-те вже не спите?

Його аж пересмикнуло. Діду… Ну який же він дід?! От дурна коза! Ні, таки треба перед Різдвом постригтися, а то заріс, як австралійський абориген. А втім… Мо’, й справді ця повітруля йому в онуки годиться. Вона ж тільки школу закінчила, в університет не поступила, от і бігає з поштарською торбою — каже, тільки до літа. А йому… Але його онука хіба б оце до садочка ходила. Якби вона в нього була. Якби… Діду Артисте… Могла б і Левком Івановичем назвати. Що, не навчили в школі? Валентина тільки так і величала. І поговорити любила Валя, і навіть пиріжки приносила, а інколи й шкалика могла разом з ним перехилити. Багато пережила, перестраждала багато, от і розуміла його. Поїхала стара поштарка до міста внуків доглядати. А в цього цибатого дівчиниська — ніякої поваги до людини мистецтва. Ніякогісінької! Ех, не та закваска у молодого покоління, виховання не те. І авторитети в них тепер інші.

— Сплю. Авжеж, сплю. І оце мені якраз сниться, що у вікно стукає синиця, — сердито видихує він навпроти морозяного потоку.

— Я думала, ви-те не почуєте, як у двері… Думала, крепко спите, бо ж учора до самеї ночі…

— То ти, значить, теж у генделику до самої ночі сиділа, якщо мене бачила… Чи, може, під вікном підглядала?

— Таке видумаєте! То дядько Василь… Каже, певно, Артист ще спить, бо вчора у «Трьох дубах» довго… грав. А ще каже: всі артисти — як сови, вночі гуляють, вдень спочивають.

— Багато він знає, твій дядько Василь. То що там скапустилося, що ти аж з другого кінця села сюди о цій порі прийшла? Пошту ж тільки під обід з міста доставляють. Може, телеграма? Телефонували мені перед Новим роком з обласного театру, казали, Шекспіра хочуть ставити. «Отелло». Читала «Отелло»? Авжеж, мусіла читати, якщо вчитися далі хочеш. А я колись у своєму театрі ставив цю виставу. І Мавра сам грав. Люблю Шекспіра. Обіцяли запросити, поки що за договором.

— Що, зновика?

Дівчина хіхікає. Ну й справді артист! Погорілого театру! Перед Новим роком йому телефонували, запросити обіцяли… Та вона ще з самого літа, відколи поштарює в селі, чує про ту обіцянку-цяцянку.

— Посланіє вам на пошті.

— А чого ж не принесла? Таке велике те посланіє, що підняти не могла?

— Я вчора надвечір приносила, так ви ж у «Трьох дубах»… заблудили. А сьогодні я вихідна. Йду від дядька Василя, думаю, скажу. Може ж, у вас і на хліб не зосталося, то підете на пошту і отримаєте. Але якщо вам не горить, то не йдіть — я завтра після обіду принесу.

Не горить… От повітруля цибата! Можна подумати, що її язикатий дядько Василь уже не виплескав, як Артист вчора перед компанією «Очі чорні» співав, а потім Калитку зображав. «Чия земля? — Калитчина!»… Семен Бахурів, що вже не менше Калитки наскупляв тієї земельки у селі, мало не просльозився. «Що то талант!» — сказав і поклав двадцятку. Але і двадцятка, і десятка, і одногривеники — все, що заробив за свої виступи, у шкалику й утопилося.

«Може, у вас і на хліб не зосталося»… Сердешна яка! Зосталося чи не зосталося, а за тим посланієм він не піде. Не піде — і все. Хай повертаються ті гроші туди, звідки прийшли. І хай той містер Ікс заткне їх собі в… Ну, куди хоче. Ті посланія уже все село на вуха поставили. Підслухав тут недавно, як молодиці теревенили. «Ви-те не знаєте, кумо, хто це нашому Артістові сістєматіческі переводи присилає?» — «Не знаю. А ви-те, кумо, не відаєте, звідки?» — «Відаю тіко, що не з України. Бо ж казала руда Зінка, що по міжнародній пошті, і не у гривнях, а в євриках. Ні адресу нема, ні фамілії. А сотка щомісяця — як штик». — «Євриками, кажете? Мо’, він развєдчик який німецький чи англійський?» — «Артіст — развєдчик? А клуб наш, значить, — засекречений об’єкт. То ж то він стоїть на замку стіко літ, щоб ніхто не знав, що в ньому сховано».

Хіхоньки та смішечки їм. Як це ще приватного нишпорку не найняли, щоб роздобув і в село доставив фото отого підпільного відправника грошей з «таємного розвідувального центру». Та щоб в анфас і профіль. Йому теж хотілося б глянути на те фото. А ще б краще — зустрітися віч-на-віч і сказати: «Хіба я тебе просив? У мене, знаєш, і своїх що «мазепівок», що «франклінів», що євриків — хоч греблю гати». От цього разу він не піде на пошту за переказом, і хай той містер Ікс так і подумає. Або ні — хай краще подумає, що він помер. От помер собі несподівано раб Божий Левко Терен, так і не доживши кілька років до законної пенсії, і тепер йому ніякі гроші не потрібні.

Уявив, як отой хтось, що вже півроку надсилає йому свої «тайні посланія», здивується, коли йому повернуть гроші з позначкою «Адресат вибув». А може, не тільки здивується. Хм… А що ж іще? Злякається? Засумує? Заплаче? Заридає? Він зупинився, хитро усміхнувся сам до себе (ач, як перехитрив містера Ікса!) і тільки тепер помітив, що вже підходить до пошти. Тю! Поки голова думала, ноги своє робили. Та коли ж це він встиг?! Ну й біс із ним. Оце ще раз візьме — і все, баста, фініта ля комедія. Чорт батька знає, хто це так таємно спонсорує його. І головне — за що? Нікому ж нібито й не дарував і в борг не давав. А як потім доведеться розплачуватися? Кажуть же, що безплатним буває тільки сир у мишоловці.

Потім… Коли ще те потім… Чи буде воно, оте потім? А жити ж якось треба вже й тепер. Зараз от розбагатіє на ще одне «посланіє», зайде до крамниці, купить хліба, печива, чаю, оселедчика, ні, краще хамси, бо оселедці дорогі — ніби то не океанські івасі, а справжня золота рибка у маринаді. Ну і, ясна річ, — пляшчину. Раз уже «вороні бог послав шматочок сиру», то й до сиру можна…

Воно б не зайве і вугілля чи брикету прикупити — поки працював у клубі, то сільрада забезпечувала, а тепер ні роботи, ні палива. Але можна буде на вирубці заробити трохи сухої деревини — скоро мороз попустить, і бригада піде до лісу. Тепло від дров хутчіше вивітрюється з хати, але він любить, як вони горять і як, згоряючи, пахнуть. Тоді флейта сама проситься до губ. Заплющиш очі, дмухнеш у неї — і душа аж на покуть злітає. Всідається там біля образа святої Марії з дитятком на руках і слухає, як він грає. Від вугілля ж, а тим більш від брикету — тяжкий дух. Краще вже холод, ніж він. Отож можна і не купувати — навіщо гроші марно тратити.

Тільки причинив двері пошти, а руда начальниця цибатої повітрулі ніби тільки його і виглядала.

— Заповнюйте, Івановичу, бланк і хутчіше до Петюні, ой-ой, звиняйте, до Петра Антоновича, сільського голови тобто. Діло він до вас якесь екстренне має. Я вже вам на мобілку сто разів телефонувала, але все — як у залізну рейку. Відключена вона у вас? Чи розрядилася? Чи, може, чого доброго, обміняли її по бартеру на… Ну, не важливо. Як будете брати — сто євро чи, як завше, у гривні перевести?

— А що мені в селі з чужою валютою робити?

— І правильно! Нате вам ваш еквівалент гривнями і не забудьте зайти до голови. Чуєте? Не забудьте!

Двері до голови — поруч, у цьому ж приміщенні, але через штахетний парканчик, що розділяє територію сільради і пошти. Левко задумався: заходити чи ні? Що доброго йому може запропонувати Петюня Пех? Повернутися до клубу? Так «вогнище культури» як згасло сім років тому, так і стоїть дубом. Хоча ні, не зовсім так. Тепер у нього два вікна вийнято з рамами і старими дошками забито, стіни облуплені, перед дверима — снігова кучугура, а з димаря — ані цівочки диму. А всередині… Падку мій, падку! Ще рік-два отак померзне будинок та й розсиплеться на порохно.

Мо’, вчора він щось учворив на п’яну голову у «Трьох дубах» і тепер Петюня буде промивати йому мізки? То хай краще в своїх поколупається. А йому ті промивальники вже в печінках сидять. Усе життя щось повчають та вимагають, забороняють та наставляють.

Він уже вийшов на дорогу і повернув у бік крамниці, як рудий Зінчин голосок так вереснув, наче за правий рукав смикнув.

— Івановичу, ви-те куди намилилися? Двері до сільради осьдечки!

— От витрішкувата, — сплюнув спересердя, але повернувся.

— А, це ви! Проходьте, проходьте, Левку Івановичу! — голос у голови такий, хоч замість цукерки на язик клади. Чи замість валідолу — під язик. — Як поживаєте? Чув, продовжуєте грати. Народ у захопленні. Що ж, артист — завжди артист, де б він не виступав. Як уже дав Бог талант… Шкода, що так вийшло з клубом і народним театром. Що поробиш — криза, як пишуть журналісти, фінанси співають романси. Може, нам з вами поки що драматичний гурток створити?

— При генделику, як філію «Трьох дубів»?

— Ну чого ж при генделику? — солодка патока голови переходить у кислинку. — Щось придумаємо. Скоро весна. Можна буде збиратися у клубі. А за літо зробимо ремонт. Я покличу молодь. Зберемося на толоку, гуртом попрацюємо. Може, район грошенят підкине.

— Ви вже сім років кличете, — не витримує Левко.

— Сім раз відмір — один відріж, — хитро вивертається голова.

То оце він, цей білобрисий вискочка, що в крісло голови вскочив раніше, ніж інститут закінчив, а тепер з усіх сил пнеться, щоб вище себе скочити, для того й покликав, щоб про клуб та драматичний гурток поговорити? Дивно, дуже дивно. Як кажуть, не той стиль. Але Петюня дивує ще більше.

— Ну, що буде літом, поживемо — побачимо. А от вже цієї неділі… Такий от сюрприз, Івановичу, — нас запрошено на святковий концерт. — Він витримав паузу. — А концерт не простий, а зірковий.

— Нас — це кого?

— Ну, і вас у тому числі. При чому, — Петюня багатозначно підняв вказівний палець, — особисто. З районного відділу культури так і сказали: «Особисто Левка Терена».

— І… кого я там не бачив?

— Якась артистка приїжджає, нібито навіть закордонна. Виступала вже у Львові, Ковелі, Луцьку. А тепер і до нас. Така от увага до скромного поліського району, така честь. То я що хочу попросити? Там усе районне керівництво буде. Приведіть себе, Левку Івановичу, в божеський вигляд — примарафетьтесь, костюмчик там, галстучка достаньте з шафи… Ну, ви ж пам’ятаєте, яким до нас приїхали? Таким франтом, що всі жінки умлівали і вслід зітхали. І головне — ні-ні, — Петюня тяжко зітхнув і провів долонею по короткій шиї, обмотаній клітчатим шарфом. — Попостіть трохи, а там після Різдвяного концерту і розговіємося. Сам пляшку поставлю.

— Ловлю на слові. А прізвище не назвете?

— Чиє?

— Ну, не своє ж — хто ж у селі не знає, що ви Пех.

— А-а-а, ви про зірку. Незвичне якесь. Ніби не слов’янське. Де… Дю… На дюшес похоже. Але не дюшес… Геть з голови вилетіло. Раніш я його точно не чув. Та й не до них мені, тепер своїх зірочок стільки мерехтить, що дай Боже пам’ять. А я танцями і співами якось не дуже й цікавлюсь. Мабуть, у дитинстві ведмідь на вухо наступив, а тепер клопотів усіляких що й не передихнути.

— Що не дуже, то не дуже. Ім’я теж чудне, не слов’янське, і з голови полетіло, як той боцюн у вирій?

— Ну чого ж. Ім’я пам’ятаю — Гала. Це вона запрошувала.

— Гала?

— Точно! Моя Люся ще сказала, що так порошок пральний називається. То готуйтеся, Левку Івановичу. Щоб мені до неділі — як штик: пострижений, поголений, напрасований. Я думаю, у свиті тої Гали хтось з ваших колишніх колег буде, через те й запрошення персональне. А може, чого доброго, і вас попросять поспівати? Га? А чого? У вас же, кажуть, голос, як у того… як його, дай Боже пам’яті… Бернса.

— Бернеса.

— Яка різниця — Бернса, Бернеса…

— Велика. Роберт Бернс — поет шотландський. А Марк Бернес — співак радянський.

— А-а-а, ну да… Різниця трохи є. То не підведіть, Івановичу. Ні мене, ні себе, ні наше село. Зберіть усю силу волі у кулак, а гонор — у голову, хай усі побачать, що Левко Терен — ще ого-го!

— А я і є ого-го, — усміхнувся Левко і вийшов.

Костюмчик, кажеш, Петюню? Костюмчиків уже давно немає — всі пішли на обмін. Зате є фрак. О! Справжній, чорний, оксамитовий, з півкруглим атласним коміром. Його б теж могло вже не бути, але хто ж у селі буде носити фрак? Кому він тут треба? От і висить у шафі.

Повітря пом’якшало. Мороз потроху спадав, сонце аж сліпило, ніби Всевишній перед своїми іменинами вирішив додати трохи люмінісценції і погріти вистужену землю. Левкова голова повернулася до крамниці, але ноги і не думали слухатись — понесли її, неприкаяну, з розкуйовдженим волоссям і думками, до генделика.

Коли в неділю по обіді під вікном засигналила автівка, Артист був готовий. Пострижений, поголений, у чорному фраку з білою, вже добряче пожовтілою від часу і прим’ятою штучною трояндою у петлиці, з білою, теж скоріше молочного кольору, краваткою-метеликом під колір квітки, в начищених до блиску, хоч і зі стесаними обцасами, чорних черевиках, лежав собі горілиць на ліжку й намагався видобути мелодію з флейти. Але його не слухались ні губи, які видавали тільки якесь хрипіння, ні руки, з яких флейта раз по раз випадала на груди.

— Мать твоя Явдоха! — аж скипів голова, переступивши поріг.

Явдоха — місцева блаженна, яка доводить Петра Пеха до божевілля своїми щоденними візитами і гостинцями. Колись у неї помер син, ще зовсім маленьким. З того часу Явдоха й «поїхала» — рік за роком ходила селом і шукала синочка, бо в смерть Петрика її нещасна голова відмовлялася повірити. А якось уважно придивилася до єдиного нащадка сільського агронома, і її запалений мозок видав ідею: Петюня — це і є її син, якого в неї викрали Пехи, бо свого не могли народити. Вона навіть фотографію всім показувала: «Ну такий же біленький, сіроокий і родимочка біля носа. Він! Він! Мій Петюня не помер! Треба йому гостинчика занести». Носила гостинчики в школу, де Петрик Пех і отримав прізвисько Петюня, а потім — і в сільраду. Вгледівши її з черговим вузликом у руках на підступах до сільського Білого дому, молодий голова втікав з кабінету через причілкове вікно, під яким зазвичай ставив свою «Славуту».

Артистові нагадування про Явдоху здалося образливим.

— Мою маму звали Оленою, — сердито махнув він на Пеха флейтою. — Можеш Явдоху взяти собі. Дарую!

Петюня аж позеленів і зі злістю хряснув дверима. «Славута» голосно чмихнула і помчала у напрямку міста.

Під вечір автівка голови знову повернулася до обійстя Артиста. Слідом за нею, вишнево поблискуючи у напівпрозорих сутінках, їхала розкішна іномарка. Голова ще від повороту на вулицю почав подавати голосні сигнали, ніби намагався попередити господаря про наближення гостей. Але той не виходив з хати і не підходив до вікна. Тільки пташина годівничка тихо погойдувалася на яблуні під вікном.

— Може, його вдома немає, — припустив Пех, коли машини зупинилися. — Левка Івановича часом запрошують пограти або поспівати ввечері. Знаєте, як він співає? Як цей… як його? здається, Бернс… Тобто я хотів сказати, як Бернес.

У голосі голови звучала надія. Він був би радий, якби Артиста і справді не було вдома. Баба з воза — коням легше. Навіщо йому ці проблеми з колишніми і теперішніми зірками? Але двері легко піддалися і відчинилися. Голова пропустив гостей. Першою через поріг ступила дівчина у синіх джинсах і короткому білому кожушку з каптуром, обрамленим песцевим хутром, за нею — жінка у довгій димчато-блакитній хутряній шубці і такому ж капелюшку. Голова тяжко зітхнув, похапцем перехрестився і, мов теля на заріз, пішов за ними.

Левко прокинувся. Сів на ліжку. Здивовано глянув на дівчину в білому кожушку, яка заходила до хати. Здивування перейшло в острах, а потім і в панічний страх. Господи! Що це з ним? Що це? Галюцинації? Мара? Біла гарячка? Чи просто сон? Але ж ні — він не спить. Вщипнув себе за руку — точно не спить.

— Гала?!

Дівчина переступила поріг і зупинилася, ніби вагалася — йти далі чи чекати запрошення. Так же здивовано розглядала дивного чоловіка у чорному театральному фраку з атласними вилогами і білій краватці-метелику, що так не вписувалися у скромний інтер’єр сільської хати і геть не пасували до несвіжої зіжмаканої постелі, допотопного металевого рукомийника біля дверей, облущеної синьої фарби на дверях, старенького тканого хідника на підлозі.

— Гала… — прошепотів чоловік і затулив обличчя долонями.

Пам’ять зробила стрибок довжиною у чверть століття.

***

У театрі — «капустник». Влаштували його у репетиційній залі — зсунули докупи кілька столів, виставили на них наїдки-напитки, донесли з адміністративного крила зо два десятки стільців. Зібралися переважно свої і жменька близьких до своїх. З нагоди чийогось напів’ювілею. Ні, не його. Точно не його. Здається, хореографові тридцять п’ять заокруглилось. Бо балериночки їхні аж надривалися, бідні, щоб догодити своєму худющому, але жилавому, як індійський йог, гуру. Тим більш що Сашик Савченко недавно втретє став холостяком і тепер, мов шкідливий котисько на припічку, видивлявся собі чергову порцію сметанки.

Раптом Натася Коцун, худенька дзиґа, схожа на підлітка, через що й заробила собі стійке амплуа травесті, ховаючи щось загорнуте у білий рушник, спритно кинулася до іменинника, налягла своїми напівоголеними маленькими персами на ліве плече Сашика і взялася робити якусь маніпуляцію з його рукою. Поки захмелілий балерун отямився, до руки вже було прив’язане березове поліно. Левко ще не втямив що й до чого, як двоє актрис повисли і на його руці, й за мить на ній, міцно припасований білим рушником з дрібненьким орнаментом, опинився ще один березовий реквізит з вистави, яку вони грали цього вечора.

Жартівниці схопили його за сорочку, витягли з-за стола, повели до Сашика, поставили поруч, і дівоча частина театральної трупи закружляла навколо них, весело пританцьовуючи та приспівуючи.

— Колодниця, колодниця,

Буде з дівки молодиця.

Буде з парубка за рік

Молодиці чоловік.

— Досить парубкувати! Пора пару вибирати! Кляніться, що за цей рік покінчите з цим ганебним гультяйським станом і станете добропорядними сімейними чоловіками! — суворо, як суддя вирок, промовила Натася.

— Кляніться! — вимогливо і погрозливо вигукнуло дівоцьке коло.

Левко відшукав поглядом Віку, змовницьки підморгнув до неї і підняв догори праву руку.

— Клянусь!

Авжеж, клятва була адресована їй. Віка усміхнулася. Ледь-ледь, самими кутиками повненьких темно-вишневих вуст. Вона не брала участі в цій грі, яку затіяла Натася. Натася? А таки Натася. Левко був у цьому впевнений на всі сто. Бо хто ж іще, крім Наталочки Коцун, міг згадати, що цього дня святкують Колодія й карають затятих холостяків? Вона ж до приходу в театр співала у фольклорному гурті. Але чи не заради Вікторії, своєї найближчої подруги, згадала? Чи не від її імені прозоро натякнула Левкові Терену, що його службовий роман непристойно затягнувся і пора б уже замінити романтичне воркування весіллям, скріпити штампом у свідоцтві про одруження і ще й тугенько зв’язати путами Гіменея, як оце щойно його руку зв’язали з березовим поліном?

Та Віка робить вигляд, що для неї самої все це так несподівано: здивовано поблискує чорними очима — мовляв, а я й не здогадувалася, що дівки таке втнуть. Чорноволоса, у чорній вечірній маленькій сукні а ля Коко Шанель, чорних мереживних рукавичках до ліктів, з макіяжем у стилі вамп, сидить на чільному місці за столом і тільки загадково усміхається, як Джоконда. І спробуй відгадай, що там насправді у її голівці. Актриса! І не просто актриса — прима…

— А тепер — штраф! Сплачуйте холостяцький штраф!

Натася — як реп’яшок. Від штанів відірвеш — до сорочки вчепиться. Левко поліз у нагрудну кишеню за грошима. Але вона хутко замахала руками.

— Тю на вас, Левку Івановичу! І ще три рази — тю-тю-тю! Хто ж це грошима холостяцький штраф платить? Де це таке чувано? Де це таке бачено? Треба виконати якесь бажання.

— Чиє?

— Наше. Дівоцьке. От Олександр Васильович затанцює нам гопака. А ви співайте. Співайте-співайте!

— Що саме?

— Романс. «Очі чорні»!

Ну Натася! Ну хитруля! Він знову глянув на Віку. Романс, як і клятва, також був для неї, чорноокої.

«Капустник» закінчувався показом мод — чи то сам іменинник, чи хтось з організаторів напів’ювілейної вечірки запросив дівчаток із модельної агенції. Найімовірніше, таки Савченко — це в його стилі. Левка вони не цікавили — терпіти не міг худющих «вішачків» із завченими до автоматизму рухами і застиглими обличчями. Він показав Вікторії на вихід і вислизнув із душної зали. Святкування продовжиться до ранку, Сашик добре постарався — на столах ще є що пити і є чим закусити, народ тільки розігрівся. А він зараз почекає Віку, викличе таксі, і вони — тю-тю звідси. Мабуть, справді треба вже щось вирішувати — три роки зустрічаються, звикли одне до одного. Дехто за цей час уже й одружитися і розлучитися встиг, а вони й досі у статусі закоханих Ромео і Джульєтти.

— Вам не подобаються моделі? — почулося від дверей репетиторської.

На нього примружено дивилася незнайомка. Струнка, височенька, з прямим світлим волоссям, розсипаним по плечах, у зеленій, з малахітовими розводами сукні, і такими ж малахітово-зеленими очима. Десь він її вже бачив. Ага, це ж та, що сиділа біля іменинника, Левко ще подумав, що то нова Сашикова пасія. Якби була брюнеткою, то можна б за відьму прийняти, подумав. Бо ж такі зелені очиська тільки у відьом та русалок-повітруль бувають. Але відьми, звісно ж, чорняві.

— І як ви здогадалися?

— Це було неважко. Якби подобалися — не вийшли б із зали.

— Ну, як вам сказати… А ви часом не модель?

— Я ж тут, а не там.

— Це не відповідь.

— Тоді і так, і ні.

— Тобто?

— Була трішки. Ще в десятому класі записалася в агенцію до Руслани Зенюк. Чули про таку? Кожного дня після уроків бігала. Хто до репетиторів з англійської чи математики, а я — до агенції.

— А як же з англійською і математикою?

— З англійської і так мала «відмінно» — у мене особливі здібності до іноземних мов. А математика мені — як лисому гребінець.

— А уроки дефіле?

— Уявіть собі, пригодилися. Пізніше навіть «Міс університету» стала.

— А далі?

— В університеті якраз після конкурсу краси створили театральну студію. «Жар-птиця» називається. Чули про таку? От я й пішла туди.

— І грала, звісно ж, тільки принцес…

— Ну чому ж тільки принцес? Королеву теж грала!

— Я б подивився.

— Шкода, нас уже не зібрати. Залишилося трохи більше місяця до державних іспитів. Не до вистав, як ви самі розумієте.

— І куди збираєтесь?

— Зараз — додому. Може, підвезете?

— Якраз думав викликати таксі.

— Таксі? — тоненькі стрілочки брів від здивування стали сторчма над зеленими очима. — Хіба такий відомий режисер не має свого авто? Або… хоча б службового?

Його приємно лоскотнуло слово «відомий». Натомість кольнуло нагадування про авто. Своє… Службове… На перше не дуже розженешся з його зарплатнею. А друге… Та в них навіть головний режисер, сам грізний і могутній Мих-Мих, його не має. Що вже казати про молодого, хоч і нібито перспективного. Прийняли його до театру на ставку актора. Обіцяли — тимчасово, хай поки набирається досвіду, а там і ще одна режисерська ставка з’явиться. Але недаремно кажуть, що немає нічого постійнішого, ніж тимчасовість.

— А з чого це ви взяли, що я його не маю? Просто довелося відпустити водія, а сам я трохи підшофе. От і… Така історія.

— Ну що ж, таксі то й таксі, — погодилась вона милостиво і простягнула руку з тонкими, але міцними пальчиками. — Гала.

— Яке рідкісне ім’я — Га-ля.

— Ви й справді під шафе. Гала. Як дружина Сальвадора Далі.

— Лев…

— Знаю, знаю, — пропекла наскрізь зеленим поглядом.

— Звідки?

Вона засміялася. Мовляв, ну хіба ж так важко здогадатися?

— Звідти! — виразно показала зеленими очима на сцену. — Я ваша фанатка. Давня. Ще як ви Степана в «Боярині» грали, а ми тоді всім своїм одинадцятим класом прийшли на виставу, дивилася і думала: «Я б із таким чоловіком де завгодно жила. Хоч на Північному полюсі». А та ваша «вамп»… кепсько зіграла Оксану. Я всі ваші ролі знаю, і режисерські постановки теж.

— Як же це я досі не знав, що у мене така фанатка! — усміхнувся він.

— Тепер будете знати. І не забудьте!

— Ніколи!

Вона пішла до виходу, як добре вишколена модель: спинка рівна, голівка піднята, ніжка за ніжку… Він покірно поплентався за нею, наче загіпнотизований. Про Віку навіть не згадав.

Перед початком нового театрального сезону, прихопивши пляшку вірменського коньяку та коробку грильяжних, постукав у двері головного. Мих-Мих, із фірмовою чорно-сріблястою мих-михівською щетиною і свіжою болгарською засмагою, справді схожий на великого бурого ведмедя, що нагуляв жиру на літніх харчах, розпростер обійми.

— Що новенького?

— Новенька. Дуже цікавий типаж. Справжній діамант. Тільки відшліфувати трохи. Візьміть, Михайле Михайловичу, у трупу — не пошкодуєте. Нам же потрібна молодь. Ви ж самі казали…

— Невідшліфований діамант, кажеш? Хм… Без театральної освіти, значить. Вгадав?

— Як завжди.

— А хто ж буде шліфувати цю неофітку?

— Я, Михайле Михайловичу! І вона не неофітка, вже грала — в студентському театрі. Його наша Маргарита Павлівна створила… Ви ж пам’ятаєте Маргариту Павлівну? Вона у нас завлітом працювала, а як вийшла на пенсію…

— Зрозуміло! — іронічно глянув Мих-Мих. — Усе зрозуміло. Ну, покажи мені цей самородок. А раптом і справді…

На роботу Галу прийняли. Але раптом не вийшло.

— Виставте звідси цей манекен! Викиньте геть цього вішака! Це сцена, а не вітрина магазину одягу! — зарепетував Мих-Мих на першій же репетиції.

— Вона ще й досі тут? Я кому сказав виставити її з театру? Де це бачено, щоб Кайдашева Мелашка ходила, як королева Марія Стюарт! — метав громи і блискавки на другій, наливаючись темною кров’ю від праведного гніву.

Зазвичай головний являвся на Левкові репетиції вже перед прогоном, а тут — як затявся. Тільки зберуться у репетиційній залі — а він як Пилип з конопель. Ніби спеціально приходить на Галу подивитися. Мабуть, донесли грізному і могутньому про Вікторію. Про її нервовий зрив, про те, що після лікарні збирається покинути театр. От він і напосівся. Вікторія — Мих-Михова «хрещениця», він вів її ще з театрального училища.

Левко теж затявся: якщо піде Гала — піде і він. Але Гала і не збиралася йти. Терпляче переносила вибухи імпульсивного Мих-Миха — ні слова, тільки зблідне як стіна і губки закусить до крові. А поверталася з театру в його «малосімейку» — і знову за роль. Він вчив її перевтілюватися, входити в образ, пластично рухатися, проникливо говорити, передавати почуття. Вражений її терпінням і затятістю, вперто, захоплено і закохано, як Пігмаліон Галатею, ліпив з неї актрису, вдихав у неї вогонь. І сам все більше палахкотів.

Чи то він виявився справді таким добрим учителем, а чи вона — зразковою ученицею. Але зрештою навіть грізний і непоступливий Мих-Мих змінив гнів на милість:

— Я ж казав, успіх — це п’ять відсотків таланту і дев’яносто п’ять — наполегливої праці. Працюй, Галю.

Він вперто не називав її Галою.

За кілька місяців молода дружина Левка Терена мала вже головну роль у драмі за п’єсою місцевого автора, за рік зіграла Мотрю у «Мазепі». А ще за два місяці…

Цього кругленького шанувальника театру вони між собою називали не інакше як «мнясокомбінат». Він завжди сидів на першому від проходу правому місці у четвертому ряду, призначеному зазвичай для місцевих вершків. Як цей чоловік піднявся на бізнесовий Еверест — залишалося загадкою з кількома невідомими. Подейкували, що у бурхливі роки рекетирства і перерозподілу майна він був підставною особою у якогось провладного скоробагатька, який зареєстрував на нього одне зі своїх м’ясопереробних підприємств і сплачував йому за цю комерційну таємницю відсотки. Не вельми переобтяжений клопотами, фіктивний підприємець полюбляв тоді ходити на всілякі конкурси краси та попсові концерти, де неодмінно засвічувався як спонсор — «від імені мнясокомбінату».

Спонсорство було невелике — з десяток-другий квитків, куплених то для пенсіонерів, то для студентів, то для школи-інтернату. Зате фейс «мнясокомбіната» засвічувався поруч із «зірками», а ім’я засідало в головах глядачів. До того ж він з якоюсь маніакальною впертістю увіковічнював себе на фотографіях з відомими людьми. Згодом ті фотографії з’являлися в усіх місцевих газетах — разом із його особистими привітаннями до всіляких свят, а також поруч з текстами передвиборчих обіцянок.

Потім від справжнього власника м’ясокомбінату в місті і слід прохолов. А фіктивний почав розширювати володіння і виходити на перші ролі: купив диплом про вищу освіту, чим любив похвалитися і що не заважало йому робити три помилки у написанні власного прізвища, систематично висував свою кандидатуру то на місце депутата, то на посаду міського голови і регулярно появлявся на прем’єрах театру. Мабуть, театр символізував для нього вищий рівень значимості, ніж естрадні концерти.

Біля «мнясокомбіната» у четвертому ряду зазвичай мостилися двоє його помічників — один з них ні на мить не покидав тіло шефа, а другий кожного разу після вистави виносив на сцену величезний букет і промовляв одну і ту ж незмінну фразу: «Від Анатолія Порфировича!» Міг би й не казати — у букеті неодмінно чипіла листівочка, у якій було зазаначено ім’я палкого шанувальника. У Гали назбиралося вже з десяток таких листівок.

Після тієї прем’єри все було, як завжди. «Мнясокомбінат», його помічники, букет з листівкою. І фуршет у банкетному зальчику, розміщеному у лівому крилі фойє, поруч зі сценою. Основа фуршету — ковбаса та балики від «мнясокомбіната», обрамлені скромною зеленню салатів від адміністрації театру. Самого ковбасного короля не було. Гали — також. Левко навпростець, через сцену із погашеним уже світлом, побіг до її гримувальні. Смикнув за дверну ручку — зачинено. «Мабуть, пішла у банкетний через фойє», — подумав і повернувся назад. І вже за кілька кроків від гримувальні почув якийсь шурхіт за її дверима. Кинувся назад, вдарив плечем у двері так, що ті вилетіли з утлої рами. Вони були там…

Він навіть у тлусту «мнясокомбінатову» пику не зацідив. Не встиг. Якусь мить стояв, наче блискавкою вражений. А коли отямився, Галиного фаната мов вітром здуло. Гала заплакала. Її сльози обеззброїли його.

— Ти ж так любиш повторювати свого улюбленого Шекспіра: «Життя — театр…» А це… Це просто роль. Така роль поза сценою…

— Роль… — автоматично повторив він.

— Вимушена, — додала вона.

— Вимушена… — повторив він. — А чому?

— Чому роль? Чи чому вимушена? — тінь іронічної усмішки ковзнула обличчям, з якого вона ще не встигла зняти грим.

— І те й друге.

— А ти що ж, припускаєш, що я можу любити цього рудого кнура?! Цього тупого тлустого «мнясокомбіната»?! — аквамариново-сині очі Гали (лінзи — під колір сукні) спалахнули праведним гнівом.

— А якби він був не рудим, не тлустим і не тупим?

— Ти на що це натякаєш? Та мені ніхто, крім тебе, не потрібен! Ніхто-ніхто-ніхто! А цей «мнясокомбінат»… Він обіцяє гастролі до Києва і запис на телебаченні. Розумієш? Запис на центральному телебаченні! Статтю в газеті! Знаєш, скільки це коштує? Ти можеш це зробити на свою зарплату? Не можеш. То хоч зрозумій! Ці дванадцять квадратів «малосімейки»… Чути, як за стіною у сусудів комар дзижчить… Цей Мих-Мих, у якого ти під п’ятою! А не буде Мих-Миха, з’явиться на його місці хтось інший. Ти ніколи не станеш головним. Тобі ж до всього байдуже, крім сцени. Усе твоє життя — тільки територія сцени. А що ми за це маємо? Я більше так не можу! Не мо-жу!

Авжеж. Щоб розуміти, грошей не треба. Не таким вона уявляла життя актриси, тим більш — дружини режисера. Блиск, овації, квіти. А опісля… А їй же весь час хочеться почуватися королевою. Міг би здогадатися ще тоді, коли вперше побачив її. Той затятий фанатичний блиск в очах дівчинки, яка вже зіграла роль королеви у студентському театрі й вирішила будь-що нею стати. Той чіпкий і впертий погляд крізь малахітово-зелені лінзи. Він допоміг їй піднятися на одну сходинку до трону. Всього на одну… А далі? А що ж далі?

І раптом його пронизав дикий страх, аж у грудях похололо. Навіщо він їй? Тепер вона може обійтися без нього, може покинути його. Вона може… А він без неї — ні. Схопив Галу за плечі, рвучко шарпнув до себе, притиснув.

— Боляче! — скрикнула вона.

— Не хвилюйся. Будуть гастролі. Будуть…

— Ой, Левчику, як я тебе люблю! Тільки тебе! Одного-однісінького на всьому білому світі! Ти такий добрий, такий благородний… Думаєш, я не знаю, як ти захищав мене перед Мих-Михом? Думаєш, не здогадувалася, що ти сам купував букети, щоб мені їх дарували після вистави? Але це було на початках. А тепер я справді заслуговую тих букетів. Правда ж, заслуговую? Правда ж?

— Правда.

— Тепер… У мене виросли крила, і їм треба польоту. Або я «зірка», або… Або все, або ніщо. Я така. Розумієш?

— Та розумію! Заспокойся…

Вони зайшли до банкетної зали разом. А прокинувся він там під ранок сам. Не пам’ятав, скільки випив, що говорив, як «вирубався» і коли пішла додому Гала. Таке з ним сталося вперше в житті.

Гастролі відбулися. І статтю у центральній газеті надрукували. Але до столичного театру Галу ніхто й не збирався запрошувати. Наївна дівчинка, отруєна незрілою славою… Вона вперто чекала, що її кудись покличуть, що світ впаде до її ніг, замре там, вражений її талантом. Що вона завжди і скрізь буде тільки першою, тільки королевою!

Так минуло ще три роки. І настала та фатальна неділя. Гала запекла качку з чорносливом, спекла пиріг з курагою, поставила на стіл пляшку французького вина, що стояла у їхніх запасах уже майже рік. Взагалі-то вона не дуже любила поратися на кухні. Частіше їли те, що нашвидкоруч готував Левко, або ж перехоплювали щось у театральному буфеті. А тут — без будь-якого приводу.

А привід, виявляється, був.

— Я їду, — сказала вона і підняла келих на рівень очей, так, що вони заховалися за червоним вином.

— Куди? — грайливо перепитав він.

— Далеко.

— Дуже?

— Дуже-дуже.

— І твій Лев, грізний-прегрізний цар звірів, буде тебе далеко-далеко супроводжувати й охороняти! — він перехилився через стіл, спробував зазирнути їй в очі, заховані за келихом з вином.

— Який з тебе лев? Тебе самого треба охороняти…

— То ти мене не візьмеш?

— Ні!

Вона випила вино, поставила келих і глянула на нього.

— Я зустріла іншого. Він… Ми їдемо до нього. І ще… Я взяла у касі театру грошей, оформила як безпроцентний кредит. Ні-ні, ти нічого такого не думай — він дуже мене любить і дуже забезпечений, найімовірніше, ці гроші мені не будуть потрібні. Але про всяк випадок. Не їхати ж мені бідною Попелюшкою. У мами навіть просити не можу. Ти сплачуй на перших порах. А я пізніше віддам. Обов’язково.

Скло тріснуло у Левка під пальцями. Червоне вино вилилось на стіл і потекло до тарелі з пирогом. Кров з порізаної долоні закапотіла і змішалася з вином. Він не відчував болю.

— То це і є небо для твоїх крил?

— Пробач! Не треба сцен! — Гала кинула йому серветку і хутко вийшла з кухні.

Коли він прокинувся, її вже не було. Тільки прощальна записка біліла на столі, біля так і не надрізаного пирога. «Вона не могла так швидко зібратися, — подумав. — Це просто розіграш. Просто якийсь дурний розіграш. Актриси це вміють». Похапцем одягнувся і вибіг у двір.

— Галина Михайлівна, мабуть, відпочивати кудись поїхала, — стрельнула цікавим поглядом сусідка, що вигулювала у дворі свого карликового пуделя. — На такій розкішній іномарці і не з нашими номерами. За кордон, може?

Він промовчав.

— Одні на іномарках по закордонах їздять, а інші собаці кісток не мають за що купити, — сердито пробурчала сусідка і потягла пуделя у під’їзд.

Наступного тижня у театр прийшла Вікторія. Як завжди, в образі вамп — синювато-чорне волосся, вигнуті змійками брови, чорна кофтина з глибоким декольте, темно-вишневі губи. Тільки він знав, яка невпевненість і ранимість ховаються за тим демонічним образом. І яка одержимість. Віка заради театру готова була на все — довічно жити у гуртожитку, перешивати і припасовувати секонд-хендівський одяг, недоїдати. Аби тільки грати. Саме це колись звело їх.

Вона дивилася на нього співчутливо, а він мовчав.

— Треба буде — поклич, — сказала.

Він кивнув. Але не покликав.

Намагалися загоїти його рану й інші актриси. Їх вистачало — самотніх, закоханих у сцену і не вельми, талановитих і не дуже, невлаштованих, таких же обпечених коханням і зрадами. Знав: досить поманити пальцем — і матиме будь-яку з них. Але перед очима стояла Гала. І хто це сказав, що фатальні жінки — конче темнокосі і чорноокі…

Місце головного він справді так і не зайняв. Натомість втратив те, що мав. Вечори наодинці з пляшкою не минулися даремно. Та й конфлікт з Мих-Михом визрів і вивергнувся, як давно сіпаючий фурункул.

На мамин похорон приїхав тимчасово безробітним. Після цвинтаря неприкаяно тикався з кутка в куток старенької осиротілої хати. Пив, а біль не проходив. Ночами не спалося, прислухався до тиші, а чув мамині пісні. Так виразно чув, ніби мама біля ліжка сиділа. Геть усі згадав. Боже, як вона співала! За що не зачепиться поглядом — усе нагадує про минуле. Із сутінків випливають обличчя — мамине, татове, братикове. Тепер вони всі разом, всі десь там, де вже не болить. А він — сам-самісінький. Сороківка минула, а в нього — ні сім’ї, ні дітей, ні близької душі.

Мама померла у вересні. Треба було викопати картоплю, зібрати городину — не пропадати ж тому, що так щедро вродило. В садку яблуні аж вгиналися від медових антонівок. Не знав, як довести все це до пуття. Почуття провини гризло серце, забирало сон — не дуже він переймався маминими сільськими клопотами, ой, не дуже. Театральне життя вихором закружляло, завертіло, перенесло в інший світ. Усе намагався спіймати у тому світі свою жар-птицю. А проворонив долю.

Якраз у такі хвилини і прийшов до нього сільський голова. Не Петюня, а його попередник — колишній Левків учитель історії, Андрій Пилипович. Прийшов, щоб висловити співчуття. А після того, як випили за упокій і розговорилися про життя-буття, запропонував:

— А залишайся, Левку, вдома. Створиш тут свій театр. Не переживай — знайдемо ставочку, я постараюся. І завклубом наша скоро на заслужений відпочинок іде. Займеш її місце. Твори, так би мовити, розвивай свій талант. Ніхто тобі тут не указ. На рідній землі і душевна рана хутчіше загоїться. Може, й молодичка якась приглянеться. А там видно буде. У житті — як на довгій ниві.

То був пік його справді народної слави. Про нього навперебій писали всі газети. Подумати тільки: відомий режисер і актор в одній іпостасі покинув місто, обласний театр, повернувся до рідного села, піднімає його культуру, став звичайним завідувачем клубу, а головне — створив народний театр, у планах якого і світова класика, і сучасні актуальні вистави.

Кожна постановка — «на біс». На кожну такі рецензії, ніби вона з’явилася не на сільській сцені, а в Гранд-опера.

— Ми вас на заслуженого подамо, — тиснув руку після останньої прем’єри завідувач районного відділу культури. — Таких народних театрів по всій Україні на пальцях однієї руки полічити можна.

Може, і справді подавали. Левко не цікавився. Тепер грати немає де і немає кому. Клуб темний і холодний, а його актриси виконують інші ролі — хто італійських престарілих сеньйор доглядає, хто в Польщі полуниці збирає. І Гала нікого в його серце так і не пускає.

***

Гала…

Нарешті до нього дійшло: це не мара, не сон, але й не Гала. Дівчина у білому кожушку — копія Гали. А Галин голос випливає з-за неї, з-за сінешніх дверей.

— Знаєте, пане Петре, коли півроку тому я приїхала на батьківщину і дізналася, що Левко Терен працює у сусідній області, в селі… А оце ми на Різдво до родичів зібралися… Веронічка зробила такий подарунок моїм землякам… Вона в мене з дитинства співає, з шести років у музичній школі… Ми тоді ще в Угорщині жили… А потім приватного репетитора наймали… Це вже у Швеції… А зараз? Зараз Веронічка на третьому курсі… У мене голосу особливого ніколи не було — драматичній актрисі не обов’язково співати, а в неї, мабуть, від тата… Ні-ні. Я вже давно не граю — мовний бар’єр та й… от Вероніці допомагаю пробиватися… Недаремно ж кажуть, що бездарність проб’ється сама, а талант треба підтримувати. А ви ж чули, як вона співає…

Розмова переходить із сіней у хату.

— Вероніко, оце той самий режисер, про якого я тобі розповідала… Мій театральний учитель і колега. Дуже талановитий! Дуже! Якби він працював не в провінції…

Він жадібно ловить уривки її фраз, пропускаючи мимо вух слова Петюні. Дивиться на білу руку з великим смарагдом на середньому пальці, простягнуту до нього. Смарагд — фальшивий, просто добре відшліфоване й огранене зелене скло. Рука дрібно-дрібно тремтить, на зап’ясті схвильовано пульсує синя жилка.

— День добрий, Левку Івановичу! Що ж ви не приїхали на концерт? Вероніка приготувала для вас пісню. Спеціально для вас.

Він підводить голову. Очі зелені, як псевдосмарагд на пальці. Колись вона підбирала лінзи під колір сукні, тепер, значить, — під колір прикрас. Обличчя доглянуте, але час не обминув і його — від крайніх кутиків очей тягнуться тонкі павутиночки зморщок. Такі зворушливі зморщечки… І такі очі…

Рука у його долоні вже не тремтить, а тріпоче, як наполохана пташка у клітці. Що це — хвилювання чи початок хвороби Паркінсона? Легенько стискає її і відчуває тверді мозолики на пальцях. Хм… Гала і мозолики…

— І вам доброго дня! Ви… ви… сідайте…

Хутко кидається у другу кімнату за стільцями. Але Гала притримує за руку.

— Не треба. Ми дуже поспішаємо. Мусимо їхати, вже вечір, а погода — самі бачите яка. Хоч би не перемело.

Вона бере з рук сільського голови великий пакет, ставить на стіл.

— Це вам до Різдва!

І враз якось поспіхом:

— У нас українська громада хоче свою театральну студію створити, щоб дивитися українські вистави. Не хотіли б попрацювати режисером? У Греції зараз дуже багато українців. Не хвилюйтеся — з переїздом я допоможу. Якщо раптом надумаєте… У нас там тепло… Ось моя візитка.

Він мовчить. У нього стільки запитань. Навіщо вона приїжджала? Навіщо пробиралася цими заметами з теплої Греції? Навіщо везла сюди, в цю поліську глушину, Вероніку? Щоб показати їй його? Щоб побачив він її? Навіщо?! Чи справді хоче, щоб він переїхав? І головне — чи знайшла те, що шукала? Чи впіймала свою жар-птицю?

Але Гала вже за дверима. Сіро-блакитна шубка розчиняється у сірих сутінках, ховається за білий кожушок. За мить спалахують фари, чується вуркотливий звук увімкнутого двигуна, і вишнева іномарка рушає синіми снігами вздовж вулиці.

Волошковий монстр

Скоро північ. А його й досі немає. Тільки диван зловісно поблискує між дверима і шафою — ніби прив’яла волошкова галявина, аномально прибита посеред літа зимовим інеєм. Його диван… Його… Диван… Синя потвора з полірованими горіховими боками і гнутими, ніби рахітними, ніжками. Чудовисько, яке ображає її вишуканий естетичний смак. Монстр, що за три місяці перетворив її життя, упорядковане, розмірене, розписане за ідеально складеною програмою, у хаотичний безлад.

Їй мулько на душі. Мулько і чогось страшнувато. Ніби вона залишилася наодинці з якоюсь міфічною істотою, незрозумілою і непередбачуваною. Істота, звісно ж, пам’ятає історію своєї появи у цій золотисто-бежевій кімнаті. Авжеж пам’ятає… От і зачаїлася, от і вичікує, щоб вибрати момент і помститися.

Головне — не висовуватися ні на сантиметр із території, окресленої жовтою лампою бра. Це щось на зразок крейдяного кола, яким захищаються від нечистої сили. Як отой бурсак у Гоголівському «Вії». Як там його?.. Здається, Хома. Так-так, Хома Брут. Але вона хитріша за Хому, вона не дозволить застати її зненацька. Треба відтягти журнальний столик від синього дивана і підсунути ближче до шоколадно-коричневого — Боже, який дисонанс кольорів! — шкіряного крісла. Ось так. Тепер «крейдяна» лінія світла ніби відрізує краєчок столика з перламутровим телефоном від сутінків вітальні.

Не втратити пильності. Не заснути. Не дати жодного шансу цьому волошковому монстрові напасти на неї сонну. Якби вони тоді не зайшли до того магазину. Якби… Може б…

…Вони не мали наміру обов’язково щось купувати. Просто поверталися з виставки в арт-галереї, перейшли на другий бік дороги і раптом побачили вивіску «Меблевий салон». Той блідо-салатовий прямокутник з жовтими фосфоричними літерами ніби виплив із небуття — новенький, яскравий, магнетично поблискуючий свіжою фарбою. Вони не дуже й здивувалися: магазини останнім часом вигулькують, як гриби з-під листя після рясного дощу — в них перетворюються житлові будинки, бібліотеки, дитячі садки, горища, підвали… Якась суцільна магазинізація всієї країни. Меблевий салон був якраз до речі: вони щойно завершили ремонт квартири, перевезли частину старих речей на дачу та в художню майстерню, тепер можна вже приглянути щось новеньке.

— О! Мій улюблений колір! — сказав Богдан весело, як тільки переступив поріг салону, і хутко пішов до дивана, наполовину захованого за світлою шафою-купе.

— Який дурень міг обтягнути меблі такою синьою тканиною та ще й з такими банальними квіточками! — обурилася вона.

— А я б із превеликим задоволенням полежав на такому диванчику. Це ж ніби волошкова галявинка. Аж пахне… Ух-х-х! — Він заплющив очі, втягнув носом повітря і блаженно посміхнувся.

— Не дивно, що ти лузер. З таким смаком не художником бути, а паркани фарбувати.

Напевно, вона сказала це надто голосно. Напевно… Дві молоді продавщині біля вікна враз припинили своє сороче скрекотання і повернули голови у їхній бік. В очах жінок зблиснула неприхована цікавість. Відкриті роти завмерли в очікуванні нової поживи для перемелювання.

Він мовчав. Тільки дві маленькі тіні, ніби дві хмаринки, пропливли від очей до підборіддя. Вона поглянула на диван і аж відсахнулася: здалося, він раптом спалахнув фосфорично-синім полум’ям, що довгими язиками переметнулося на стіну. Господи, та що це з нею? Нерви, нерви… То ж просто яскравий сонячний промінь несподівано пробився у вікно крізь жовту крону клена і «підпалив» блакитно-синю обшивку. За хвилину сонце зайшло за хмару і він так же несподівано згас.

Поверталися додому мовчки. Кожен думав про своє. Вона відмахувалася від жовтого листя, що кружляло в повітрі, як набридливі мухи. Дивувалася: а що, власне, сталося? Подумаєш, диван… Ні, він не повинен довго гніватися… Та й за що? За сімнадцять років вони замовкали надовго тільки два рази. Але то було зовсім інше. Перший раз Богдан заховався у своє мовчання, як равлик у мушлю, після розмови про дитину. Тоді вона йому сказала:

— Я ще нічого не досягла, тільки закінчила інститут, влаштувалася на роботу, мене тільки-тільки помітили. Якщо зв’яжу собі крила пелюшками, то вже й не злечу. Навіщо ж було вчитися? Навіщо тобі було морочитися з тим моїм навчанням? Ще настане час. Я ж молода. Он за кордоном, кажуть, вперше народжують аж під сорок…

— Так-так, звичайно, у тебе ще багато часу. У тебе… — І він замовк. Здається, на тижнів два.

Вдруге це сталося, коли вона попросила його ніколи (ні-ко-ли!) більш не виставляти в галереї і взагалі нікому не показувати цей дурнуватий портрет. Ну й що з того, що всі хвалять, кажуть, що це найкраща його робота? Що з того, коли їй вона не подобається? Невже він не розуміє, що їй страшенно не хочеться, щоб всі бачили, якою вона була — худющим веснянкуватим сільським дівчиськом з витріщеними наївними очима, у якійсь примітивній ситцевій сукенці і розлізлих капцях? Та вона вже й сама не вірить, що це колись насправді було. А якщо й було, то в якомусь іншому житті, яке не має ніякого стосунку до теперішнього. Та в неї навіть ім’я тепер інше…

***

…Бурякові плантації — то кара Божа, або як тепер кажуть, карма для жінок у їхньому селі. Щоб дати їм лад — прополоти, прошарувати, прорвати, витягти з землі, почистити, повантажити — колгоспні рабині гнули спини від ранку до смерканку, від ранньої весни до пізньої осені, а то й до третіх заморозків. Колгоспне начальство спеціально затягувало збирання врожаю, щоб буряки набрали ваги і цукристості, щоб урожайність була вищою. Тож доводилося жінкам гибіти на полі під колючим вітром і снігопадом, обчищаючи посинілими від холоду руками оті солодкі, будь вони неладні, корені. Скільки вони потім відкашлювали той урожай! Скільки їх, передчасно зістарілих, застуджених, із зігнутими в три погибелі попереками, вже до смерті не могли випростатися.

Вона ніколи не бачила маму сплячою. Як би рано не прокинулася, навіть вдосвіта, — та вже на ногах. Готує сніданок та обід для сім’ї, їдло для свиней і курей, доїть корову, виганяє на пашу, біжить на город, щоб до поля ще якийсь рядок на своїй землі прополоти. І все — бігом-бігом-бігом. Не встигне відсапатися від того ранкового домашнього марафону, а вже Степан Дем’янів свою тарадайку до воріт підганяє, бібікає нетерпляче: «Ганко! Їдемо! Скільки ти там будеш монькатися?!» Мама і поснідати не встигне: в одну руку сапку, в другу сидір з хлібом, салом та цибулею — і до кузова, наповненого жіноцтвом. Та й почахкала машина за село, до поля.

Школярам ті буряки також у печінки в’їлися. Які уроки, коли буряки ждуть?! Які там співи чи малювання, коли робочих рук треба?! Їх або відпускали на поле допомагати своїм матерям, або ж організовано всім класом везли на плантацію. Якими безконечно довгими були ті рядки — аж до самісінького горизонту. Як нестерпно пекла спина і боліли руки та ноги! Як пересихало в роті і пекло в горлі! А дневі, здавалося, не буде кінця-краю. І довше віку тягся день, як написав один письменник.

Того вечора вона поверталася з поля особливо стомленою. Проклинала подумки буряки, над якими цілий день гнулася поруч з дорослими; клятих ворон, які вкрали сидір і залишили їх з мамою голодними, — чорні крадійки постійно пильнували за жінками і, як тільки ті відходили на інший кінець плантації, налітали на залишені ними вузлики з харчами; дядька Степана, який чомусь не приїхав з села за змученими сапальницями — мабуть, знов потонув на дні чарки і тепер випірне аж під ранок. А найбільше колгосп, у якому вона нізащо (ні-за-що!) не залишиться після закінчення школи. Куди завгодно — хоч у шахту на Донбас, хоч штукатуром на будівництво, хоч у Сибір на БАМ, тільки б подалі від цього бурякового пекла. Подейкують, що скоро щось зміниться — колгосп ось-ось розпадеться, землю розпаюють. Але ж чиєю б вона не стала, ота чорна в’язка земля, з якої після дощу ноги не витягти, буряки залишаться. Як же ж без них? Людям потрібен цукор. А вона ладна пити і їсти несолодке, аби буряки зліквідували.

Нестерпно пекли плечі — певно, обгоріла на сонці шкіра почне злазити і вона знову стане плямистою, як їхня рогата Зіронька. В одній руці тримала затупілу від цілоденного гупання по пересохлій землі сапку, у другій — чималий снопик волошок: коли проходили мимо пшеничного лану, не стрималася, щоб не нарвати. Поки рвала, мама пішла, мабуть, уже вдома порається. А вона…

— Привіт, русалочко-лоскоталочко! Ти всі волошки в полі зірвала чи й мені трохи залишила?

Незнайомець. Одягнутий не по-сільському, у витертих джинсах, картатій сорочці навипуск і такому ж картатому легенькому береті. Очі лукаво поблискують з-під вигорілих на сонці брів, довге волосся перехоплене на потилиці гумкою, усмішка до вух.

Усміхнулася у відповідь.

— О зупинися, мить, — ти прекрасна! Замри, русалочко, і не рухайся! І не забирай усміх з обличчя! Поверни на місце! Усміхайся, усміхайся! Боже мій! Викапана Мона Ліза! Джоконда! — захоплено вигукнув незнайомець. — Я мушу написати твій портрет! Ти не проти?

Вона здогадалася: це художник, один з тих, що приїхали оформляти Будинок культури.

— Богдан, — він простягнув руку.

Вона спалахнула, зніяковіла — соромно було за свою долоню, чорно-зелену від бур’яну, з твердими мозоликами від дерев’яного держака сапи. Опустила очі, заховала обличчя за волошками. Так і стояла, не подаючи руки і не називаючи імені.

— Ну гаразд, — він опустив руку. — Все правильно, за етикетом, дама першою повинна подавати, якщо захоче. Вибач, я справжній невіглас.

Стояв перед нею і не зводив очей. Аж вона мусіла пригнутися, щоб коліна прикрити.

— Давай зустрінемося завтра, — знову усміхнувся. — Тільки трохи раніше, коли ще сонця буде більше. Хочу, щоб ти купалася у промінні. То як, русалочко?

Вона не відмовилася. А хто б це на її місці відмовився? Справжній художник з великого міста захотів написати її портрет!

Наступного дня прийшла у новенькому костюмчику, купленому ще перед Великоднем і припасеному до першого вересня свого останнього шкільного року. Костюмчик демісезонний, з щільної тканини, по спині піт струмками стікає. Ще не розходжені черевички на підборах встигли натерти п’ятки, поки йшла зі свого кутка до Будинку культури. Але вона терпить. Заради портрета.

Він ніяково поглянув на її обновки і переступив з ноги на ногу.

— А ти… Ні, ти нічого такого не подумай… Тобі все це дуже личить… Дуже! Гарне вбрання. Але… Не могла б ти переодягнутися? Ну… у ту саму волошкову сукеночку, що вчора… І волошки прихопи. Вони ж іще не зів’яли, правда ж, русалочко?..

Дивак… Такий гарний костюм, єдина її обновка, а йому стару сукенку, вицвілу на сонці, подавай. І що ж то за портрет буде? Щоб потім все село сміялося з неї? Скажуть, не мала у що вбратися. А це ж портрет. Назавжди. Ні, вона не погодиться. Нізащо!

Він помітив її вагання.

— Мені головне — твоє обличчя. Розумієш? А та сукня добре відтінює очі. Вони ж у тебе… як волошки…

Якщо від того буде справді кращим обличчя… Якщо очі… Тоді що ж… Вона зітхнула. Зате дівчата від заздрощів умруть. І хай собі вмирають на здоров’я! Хай!

Першого разу все обійшлося добре. Після другого сеансу від мами добряче на горіхи перепало.

— Ти чого це шпаціруєш до того патлача городського? Га? Патрет? Який ще патрет? Нащо тобі той патрет? Як треба карточки, то Льонько сфотографує. Вберися і фотографуйся, скіко влізе. От і буде тобі патрет. Ти мені не викручуйся. Голови на плечах не маєш? Та ж той патлач тобі мало не в батьки годиться. Зведе з розуму, скрутить та й поїде, а нам хоч із села втікай. І хоч би чоловік путящий, а то безштанько якийсь — ходить у такому дранті вилинялому, що й перед людьми встид, не має, значиться, за що штани нормальні купити. Може, у нього і в городі ні кола, ні двора. Може, він такий же аркогольнік, як твій батько. Он як бринькають на гітарі та горланять по ночах його дружки-художники.

Ну як ти поясниш мамі, що оті «дрантяні» джинси — писк моди? Що довгі патли — це фішка така у художників. А гітара і чарка — це зовсім, зовсім різне. Грюкнула дверима і пішла. До нього. Хай після цього хоч уб’ють, але вона хоче на портрет.

Сукенку він таки намалював. І волошки. І старенькі капці. І запилюжену дорогу за плечима. І навіть причілок їхньої старенької хати з високою темною мальвою. Мама спеціально пішла до Будинку культури, щоб подивитися. Глянула — і слова не сказала: повернулася й вийшла. А вона дивилася і не впізнавала себе. Дорогу — так, і хату, і мальву на причілку, а от себе… Їй не дуже подобалася дівчина у старенькій сукенці і розтоптаних капцях, з оберемком волошок і великими синіми, як волошки, очима, у яких було щось таке… Ніби та дівчина збиралася обняти весь світ чи кидала виклик цілому світові…

Портрет він забрав із собою. Художники закінчили роботу і поїхали до міста. Це було вже у грудні. В селі без них стало так нудно, що хоч вовком вий. А перед Новим роком…

— Привіт, русалочко-лоскоталочко! Як життя? Як школа?

Вона ледь не впала на слизькій дорозі.

— А я тобі гонорар привіз.

— Що? — перепитала здивовано. — Який такий?..

— Гонорар. За картину. Мій… Тобто твій портрет на виставці перше місце зайняв. Мені премію дали. От я й вирішив, що треба з тобою поділитися. Недарма ж ти стільки вечорів позувала. І взагалі, якби не ти… Без тебе б точно не було ні портрета, ні премії.

Мама здивувалася: стільки грошей за якесь шмаровидло? Ти диви! Та на буряках цілу осінь треба гнутися, щоб стільки заробити… І вже не називала його патлачем. Сказала тільки, тяжко зітхнувши:

— І куди ти після школи? На учобу грошей нема. Якби ще батько як в інших. А то… Не просихає, аркогольнік. Як не з цього світу вже став. Он вітер ще перед морозами листок шиферу зірвав, снігу на горище намітає. Залатати треба. Кажу, а він як води в рот набрав. А весною дощі підуть. Бригадира просила прислати когось. Той тільки насміхається: «У хати хазяїн є». Хазяїн…

Богдан поїхав того ж дня. Обіцяв, що після випускного забере її до міста. Навіщо? А буде портрети з неї малювати, щоб на всіх виставках всі премії забрати. Та ні-ні, хай не лякається, це жарт — натурницею він її не зробить. А, скажімо, вчителькою малювання хотіла б стати? От і гаразд. Є в нього одна задумка і один добрий знайомий… А поки що хай вона налягає на уроки. Обов’язково треба мати добрі оцінки.

Вона не повірила. Але з того часу її як підмінили: до півночі сиділа за книжками, забула і про подружок, і про кіно, і про танці у клубі. Він її забере! Забере! З цієї просякнутої бурячанкою хати, від цих вічних сварок, від цієї бідності, від… Боженьку! Зроби так, щоб він не обдурив! Хай не обдурить! Хай!

Він не обманув. Приїхав за кілька днів після випускного і ще з одним художником — нібито подивитися, як там їхнє панно на стіні Будинку культури. Панно ще поблискувало фарбами. На Будинку культури, що цієї зими вперше простояв без опалення, висів замок: директорка приходить тільки під вечір, бібліотекарка — лише два рази на тиждень, бо її перевели на третину ставки і бібліотека більше зачинена, ніж відчинена. Колгоспу, що тріскається по швах, взагалі вже не до культури.

Він зітхнув і промовисто показав на сіру автівку на дорозі:

— Ну як, русалочко-лоскоталочко, готова в дорогу? Бач, карету подано! Як я й обіцяв.

— Вже зараз? — перепитала недовірливо.

— А навіщо відкладати на завтра те, що можна зробити сьогодні?

Мама вдарила руками об поли.

— Куди ти, оглашенна? Хто знає, куди він тебе завезе?

А за хвилину:

— Якщо чоловік обіцяє допомогти, то чого ж… Не проїжджий же якийсь. У сільраді знають, і де живе, і де робота його. Там же все записали, як платили за малювання.

Вона сподівалася потрапити якщо не у палац, то, принаймні, у розкішну квартиру. Це ж усе-таки не хто-небудь, а художник! Він поселив її у майстерні — тіснуватій, давно не біленій, заваленій полотнами, але з невеликим диванчиком і електричною плиткою. Сказав, хай звикає до атмосфери.

Атмосфера їй не дуже подобалася. Пахло старими стінами і фарбами. Попросила щітку і глину, щоб освіжити майстерню. Але він аж розсердився: їй треба готуватися до іспитів — бали в атестаті не такі вже й високі, а часу залишилося на заячий скік. Намагався втиснути в її забиту підручниками голову щось про основи рисунка. Вона ніяк не могла запам’ятати, зате затято зубрила відповіді на запитання з довідника для вступників до вишів. Перебувала наче в якійсь прострації, спала три-чотири години на добу. Але все менше вірила, що вступить. Десь прочитала, що діти пияків мають занижену самооцінку. Мабуть, так воно і є. Та й як не старалася в останньому навчальному році, відмінницею не стала.

Головним був творчий конкурс. Його вона боялася найбільше. Передчувала, що провалиться. Ну навіщо вона послухалася цього дивака? Що вона петрає в тому малярстві? Композиція, перспектива, колористика… Порожні звуки! Який з неї художник?! Та в них у школі й уроків малювання майже не було — то буряки в полі пололи, то огірки збирали, то яблука в колгоспному саду обривали. А коли нарешті наставала черга вчитися, то малювання і співи іншими уроками замінювали, щоб наздогнати згаяне з математики, фізики, географії чи історії.

Але члени приймальної комісії так підхвалювали її малюнки… Ну не зовсім її… Коли подавали їх, Богдан переконував:

— Ти навчишся. Не святі горшки ліплять. У тебе просто не було часу і підготовки. Головне — вступити, а там… Я допоможу. Думаєш ті, що приймають іспити, багато тямлять у мистецтві? Копіювальники! Дзеркальники! Я б декого з них сюди на гарматний постріл не підпустив. Навіть Санько, новоспечений ректор тобто… ще торік викладав малювання в училищі. А тепер… Така от тенденція: інститути відкриваються, як гриби після дощу… У нього блат нагорі, свої люди в Білому домі… От і має свій інститут. Ну ще оформлювачів готувати — куди не йшло, вчителів малювання — баба надвоє гадала. Але ж… Які претензії на вирощування мистецької еліти! А хто, хто її має готувати?!

Вона не дуже розуміла того, що він говорить. Яка тенденція? Яка еліта? Що відбувається? Але відчувала: він більше хвилюється за неї, ніж вона сама. А як він радів, коли її прізвище таки з’явилося у списку абітурієнтів! Ніби мільйон у лотерею виграв. Підхопив її на руки і кружляв, кружляв навколо себе.

Зразу ж після іспитів вона оселилася у його квартирі, що мало відрізнялася від майстерні за розмірами, але аж виблискувала новенькими шпалерами і свіжопофарбованими вікнами і дверима. Зізнався: не міг же він привести свою русалочку у холостяцький барліг, тож, поки вона жила у майстерні, робив ремонт — переважно ночами. Заради неї багато чого довелося змінити. Найважче було «відшити» численних друзів, які з усіх кінців міста збиралися «до Боді на вечорниці». Вона не злюбила їх, не розуміла, про що вони говорять, і боялася, щоб він не став таким, як батько. Той теж починав з чарки у товаристві. Він розумів її і з якимсь провинним виглядом розводив руками перед друзями: вибачайте, моя студентка до занять готується.

А потім вона стала викладачкою образотворчого мистецтва. Там же, де колись працював її ректор. Тільки тепер це училище стало коледжем. Малювала. Брала участь у виставках. Якось один недолугий критик написав, що її квіткові композиції банальні, простіше було б робити і виставляти фотографії. Мовляв, мистецтво — це не копіювання світу, не відтворення створеного природою, а особливе бачення його. Вона трохи поплакала, а потім заявила: все це від заздрості, бо її роботи не припадають курявою, як у декого, їх купують, особливо студенти. Вона сама привчила їх: краще придбати на подарунок картину з квітами, ніж букет, бо живі квіти за день-два зів’януть, а намальовані залишаться на роки.

Богдан після занепаду будинків культури якийсь час був без заробітку. Казав, нічого, запасів трішки є, а він тим часом попрацює для душі. Вона не розуміла тих його крилатих і чубатих чоловіків із сумними-пресумними, як на образах, очима. Чи розуміли інші? Мабуть, також, ні. Але він цим не переймався.

У місті більшало безхатьків, а навколо міста виростали багатющі двоповерхові хати, обнесені високими мурами. Скоробагатьки намагалися завішати стіни своїх розкішних вілл власними портретами, на зразок колишніх вельмож. Чимало художників хутенько перекваліфіковувалися на портретистів. Вона дивувалася, чому чоловік не береться за такі замовлення? Це ж така прибуткова справа. І головне — йому ж зовсім не складно. Адже ж міг написати її портрет…

Він то жартував — «її портрет писав не він, його рукою водило кохання, кохання з першого погляду», то віднікувався, то відмовчувався. Вона закипала: яка різниця, що малювати, якщо ти професіонал? Аби гроші платили! Зрештою вибухнула: взяв молоду жінку і хоче з неї жебрачку зробити? За кого він її має? Думає, вона все життя буде жити в цій тісній кімнаті? Не красти ж його просить, а малювати те, на що є попит. А не хоче, хай на будівництво йде, цеглу класти.

Він поступився — взявся оформляти офіси «нових українців». Сказав, краще вже це, ніж увіковічнювати їхні зарозумілі фейси. Замовлень не бракувало. І вона нарешті перестала вибирати те, що дешевше. Тішилася, переселяючись у нову квартиру, купуючи обновки. А він тішився, коли бачив її веселою. До своїх чубатих і крилатих більш не повертався. «І слава Богу, — думала вона. — Так і має бути: навіщо ж займатися тим, що нічого не дає, коли є стільки грошовитих пропозицій?»

Але останнім часом… Що з ним діється останнім часом? Якийсь… як зламана іграшка… Ходить неприкаяний дощовим містом, а тоді вривається до своєї майстерні, замикається і пише, пише… Що? А хто його знає. Каже: те, що давно хотів, те, що треба встигнути, бо життя минає. «Минає, минає, русалонько! Я просто фізично відчуваю, як воно витікає з мого тіла. Впаде у Лету, і сліду від мене не залишиться. І що я скажу Всевишньому? Що змарнував його дар? Що прожив, як… Ні дитини, ні картини. Хіба що той твій портрет з волошками. Але ж ти не хочеш, щоб його…»

Він усе частіше почав відмовлятися від замовлень і зачинятися у майстерні. Вона все більше сердилася: вже сивий, а яким ненормальним був, таким і залишився. Та вони могли б жити не згірш за того його Санька, чи то пак Олександра Сильвестровича, який як художник Богданові і в підметки не годиться. Могли б, якби її чоловік розумнішим був.

Увечері, після тих відвідин меблевого салону, вона знову говорила йому про це. Він мовчав і тихо гладив її по руці. «Я виправлюсь. Ось побачиш, русалочко-лоскоталочко. Я змінюся. Тільки будь поруч».

Уночі ударив мороз і наступного дня листя вже не кружляло в крихкому, продезинфікованому холодом повітрі — вляглося покірно на землі і приготувалося вмирати. А може, воно вмерло ще на гілках і тепер вітрові залишилося тільки загорнути його в білий сніговий саван?

Коли вона повернулася з коледжу, в кімнаті вже стояв той безглуздий диван.

— Навіщо ти його купив? — скипіла і спересердя шпурнула сумку. — Ти ж чув, що він мені не сподобався. Чув же! І невже не бачиш, що він не гармонує до жодної речі в квартирі? Наші знайомі будуть сміятися, коли побачать це синє чудовисько в кімнаті. Скажуть, що в мене немає смаку. А я ж… Я… Оце так ти змінився? Так виправився?!

Зі злістю штовхнула диван в його полірований горіховий бік. Гострий біль пронизав ступню, вистрелив у коліно, відкотився назад і сконцентрувався у великому пальці. Вона впала на підлогу й істерично заридала. Він злякано кинувся до неї, обняв за плечі.

— Сонечко, тобі болить? Дуже болить?..

Вона відштовхнула його і накульгуючи пошкандибала з кімнати. Крізь дверне скло помітила, як синє чудовисько в кутку нахабно усміхнулося їй вслід.

— Запам’ятай: я ніколи навіть не доторкнуся до цього монстра! — крикнула вже за дверима. — Або я, або він!

Перед сном сказала:

— У тебе тепер є диван. От і йди собі до нього.

Богдан мовчки вийшов зі спальні. А вночі вона почула за стіною дивні звуки. Нібито скрипіння пружин переходило у приглушений плач. Не тямлячи себе, зіскочила з ліжка і кинулася в кімнату:

— Мало того, що цей диван жахливий, так він ще й із пружинами сторічної давності. Мабуть, хтось обтягнув цим синім дрантям те, що вже на звалище годилося. А тепер я через нього ще й заснути не можу!

— Та що з тобою? — здивувався Богдан. — Тут взагалі немає ніяких пружин. Це ортопедичний матрац із кокосовою стружкою. Дуже зручний. Ось попробуй…

Він навіть підстрибнув, демонструючи їй безмовну покірність дивана. Вона вийшла. Але під ранок знову прокинулася від істеричного скреготу пружин. На неї накочувалося тихе божевілля: він не послухався її, він зробив по-своєму, він…

Вранці Богдан сказав їй:

— Знаєш, тут неподалік від міста підвернулася халтура. Зібралася бригада. Я поживу там. А повернуся — куплю тобі новий диван. Який захочеш. Найкращий! Імпортний! Можеш за цей місяць, поки мене не буде, підшукати, вибрати.

— А цей?

— Він зникне з твого життя. Разом з невдахою, з лузером…

Вона ще не бачила його таким.

— Справа ж не в диванові? Правда ж?.. Ти не його, а мене не…

Недоговорив. Злякався сказати те, чого найбільше боявся, заглянув в очі, ніби випрошував заперечення.

Вона не заперечила. Відвернулася.

Сьогодні під вечір Богдан мав повернутися. Вранці зателефонував (вперше за весь місяць), сказав, що робота завершена — залишилося тільки дещо підправити і гроші отримати.

Вона глянула на годинник: двадцять хвилин на першу. Страшенно боліла спина, хотілося прилягти. Але ж не могла вона прилягти на це волошкове чудовисько, що з’явилося у квартирі без її на те волі! Ну гаразд… Залишить відчиненими двері: якщо телефон задзвонить, то в спальні буде чути.

Проходячи мимо дивана, інстинктивно відсахнулася: здалося, що він раптом посунувся до неї на своїх кривих горіхових ніжках, наче величезна такса-мутант.

…Тільки торкнулася подушки, як у кімнаті почулися скрип, стогін, потім — гуркіт. Вона вбігла у вітальню і побачила, що місце, де стояв диван, порожнє. Білі гардини туго натягнуті, як вітрила під штормовим вітром. Кімната стрілою мчить кудись між хвилями. Чи між хмарами? Холодний протяг пронизує її від вікна до дверей.

Кинулася чимдуж зачиняти вікно і побачила, як за ним під густим снігопадом метається в усі боки величезний синій птах з кривими полірованими горіховими ніжками замість лап. Ось-ось він влетить у квартиру. О ні, вона цього не допустить. Брязь — і вікно зачинене. Вітрила опустилися і завмерли. Пташка стукнулась об раму, затріпотіла по склу пораненими крильми, здивовано поглянула і почала стукати закривавленим дзьобом у скло. Стук-стук, стук-стук-стук-стук…

…Стук-стук, стук-стук-стук-стук… Вона прокинулася, розплющила очі і сіла на широкому не розстеленому ліжку. Серце, здавалося, ось-ось вискочить із грудей. Об вікно билася хурделиця. Стук-стук, стук-стук-стук-стук… Ні, це не хурделиця. Це хтось обережно, але наполегливо стукав у двері. Ввімкнула світло, повільно пройшла коридором, подивилася у вічко. За дверима стояли двоє чоловіків. Вона їх знала: Марко і Тимофій, нерозлучні невдахи, вільні художники, а фактично безробітні, які час від часу отримують замовлення, підлатують боргові дірки і знову зависають у прострації. Відчинила двері.

— Ліно Георгіївно, ось…

Один з несподіваних гостей простягнув їй загорнуті у целофан гроші і блокнот.

Звісно ж, вона знала цей блокнот — Богдан завжди носив його при собі. Із блокнота випав якийсь аркушик. Тимофій підняв і мовчки подав їй. Це була вже трохи потерта сторінка зі старого столичного журналу. Чорно-біла колонка тексту і портрет у синій тональності: худюще дівча у простій синій сільській сукенці і капцях на босу ногу притискає до грудей величезний сніп волошок. Очі сині-сині і такі… ніби вона побачила щось, чого ще ніхто не бачив, і збирається підкорити світ. За худеньким плечем видніється краєчок хати з прогнутим дахом. Позаду — запилюжена дорога. Дорога… Звідки і куди?.. «Волошкова Василинка»… Богданова картина. І зарисовка про нього самого. Про перспективного художника, який ще має здивувати шанувальників українського малярства.

— Він що?..

— Його більш немає, — тихо сказав старший, Тимофій.

— За статистикою, на дорогах України гине п’ять тисяч людей щороку, — протарабанив молодший, Марко, а тоді схлипнув і співчутливо взяв її за руку. — Ми розуміємо, це вже нічого не змінить, але, може, ви хочете знати… Він не страждав.

— Він не страждав… — повторила машинально.

— Був уже без свідомості, коли машина розбилася. Інфаркт. Знаєте, у цьому віці багато чоловіків помирають від інфаркту. Ми їхали за ним, але нічого не могли зробити. Дуже вам співчуваємо, Ліно Георгіївно. Він вас так любив… Зараз мало хто так любить…

Хтось підхопив її на руки і поніс до вітальні. Вона ще відчула, як холодне синє полум’я обпекло її тіло, і провалилася у чорну безмовність.

Коли опритомніла, перше, що побачила, — волошкове світло прямо перед очима. Точно такого кольору була та старенька ситцева сукенка, в якій Богдан вперше побачив її, коли вона поверталася з поля. І навіть квіточки на синьому такі ж. В тій сукенці він і портрет її написав. Господи! Провела долонею по оксамитовій поверхні дивана, здригнулася і впала на неї обличчям. Вбирала в себе запах його тіла, що вже ледь вловлювався у блакитно-синій оббивці. Об вікно білими крильми билася віхола.

Осіннє танго

Червоний «бедрик» вткнувся у щось запилюженим капотом, глухо чмихнув і м’яко зупинився. Дмитро вийшов з машини, намацав біля вхідних дверей вимикач. Бліде світло сполохало сутінки, порозштовхувало їх по заставлених всіляким причандаллям кутках сарайчика, що слугував заодно й гаражем. Посеред сарайчика, під правим колесом автівки, лежало перекинуте синє пластикове відро, біля нього — розсипана картопля. Певно, Лінда збиралася занести до кухні і залишила. Повкидав бульбини у відро, поставив його біля відчиненої ляди погреба. Підігнав трохи далі двомісного польського «жучка», на лискучій спинці якого, як на крильцях бедрика, темніли кружальця — сліди від здертої фарби. Давно пора пофарбувати, але все не доходять руки. Ось запорає повністю город і вже тоді… Городу того — як кіт наплакав, всього шість соток, а клопоту на весь вересень вистачає.

Дістав з багажника дві важкі торбини з продуктами — тепер круп, макаронів та цукру на всю осінь вистачить. Зачинив дверцята машини, вимкнув світло.

— Ну, відпочивай, старенький трудоголіку!

Вийшов у двір, поцяткований кленовим листям. На деяких деревах осінь ще тільки-тільки почала квацяти вохрою зелені крони, а кленок уже й роздягнутися готовий. Крізь відчинені навстіж дерев’яні ворота у двір зазирає вузька піщана дорога, за нею їжачиться трохи поруділа стерня — влітку на полі, що добігає аж до приліску, колосилась пшениця. Лінди на дорозі вже немає. Хутко зачинив ворота на металеву защібку, підклав знизу, на місці стику двох половинок, цеглину і стежкою між пришерхлими кущами смородини й порічок попрямував до будинку.

Лінда й досі стояла перед вхідними дверима — перебирала ключі, що тихо подзенькували на брелоку. Невпевнено і якось аж провинно глянула на нього.

— Це… не ті ключі… Не до цих замків…

— Покажи-но. Авжеж, не ті. Ти, мабуть, старі, від міської квартири, з шухляди дістала. Я відчиню своїми.

— Старі? Як це — старі? Хіба… То це я без тебе сюди і не зайшла б? А якби тебе не було зі мною?

— Таке скажеш — якби… Якби росли в роті гриби… Це неможливо — я завжди з тобою. Де ж мені ще бути? А свої ключі ти, мабуть, на кухні залишила. Здається, я їх бачив на столі. Точно бачив. Зараз зайдемо і ти переконаєшся.

Він забрав від Лінди в’язку ключів, поклав до кишені, відчинив своїми двері і пропустив її вперед.

Вона зачепилася сірим мокасином за смугастий домотканий килимок у маленькому темному коридорчику, спіткнулася. Він кинув на підлогу торбини, підхопив її, пригорнув до грудей.

— Обережно! От всезнайка-поспішайка! Яка була, така й зосталася.

Лінда тихо засміялася, вирівнялася, відчинила двері кімнати й обвела її зачарованим, як у дитини, поглядом.

— Боже! Де ми? Це ж… Це ж як… Фантастика!

Після темного коридорчика невелика кімната нагадувала сонячний реактор. У вікно били два потужні прожектори — один від сонця, що наполовину зайшло за обрій і виривалося з-за нього багряно-вогнистими язиками, другий від його відображення у рухливому дзеркалі річки. Прожектори від неба і від води перетнулися, сфокусувалися у кімнаті й створили ефект сонячного вихору. Яскраве світло відбивалося від стін в теплих абрикосових тонах, від світлин у засклених рамочках, від бронзової люстри на стелі, від лакованої дерев’яної підлоги. Воно заломлювалося, розсіювалося, знову сходилося, переливалося, вирувало. Жовтувато-кавова штора на круглому, схожому на ілюмінатор вікні напнулася, наче вітрило на човні, й аж палахкотіла, підхоплена тим вихором, — ще мить і вона вибухне гарячим полум’ям.

З тієї світлової круговерті повистрибували сонячні зайчики і несамовито гасали картиною, що висіла якраз навпроти вікна, — засліплювали породистого вороного коня, лоскотали його вологі роздуті ніздрі, пробігали обличчям юної вершниці, її білосніжною сукнею, таким же чорним, як кінська грива, розметаним на вітрі волоссям. Здавалося, що вороний аж тремтить від нетерпіння, ось-ось він зірветься зі стіни, перелетить через кругле вікно, помчить осіннім світом, по вогнистій річці, понад лісом і зникне разом із сонцем за обрієм.

Лінда роззулася, поставила мокасини в коридорчику, обережно переступила поріг, пройшлася так, ніби боялася наступити на розсипані по підлозі промені, і раптом завмерла перед портретом.

— Хто це?

— Принцеса.

— Справжня? — перепитала недовірливо.

— Справжнісінька!

— А кінь…

— Його звати Орлик.

— Я дуже люблю коней.

— Я також.

Вона підійшла до стіни, дотягнулася рукою до коня, ніжно погладила його по високій лискучій холці, провела долонею по розкошланій чорній гриві, зітхнула, повернулася до вікна, відсунула штору, задивилася на річку, у якій хутко зникало сонце.

— Як гарно!

Дмитро відніс торбини на кухню, поклав на столик Ліндині ключі і повернувся до кімнати. Вона почула його кроки, озирнулася — по щоках котилися дві сльозини.

— Ти чого? — він стривожено схопив її за плечі.

— Не знаю… Просто так… Чогось… щемко… Глянь — як гарно! Це добре, що ми вибралися сюди восени, дуже добре. Осінь краща за літо. Правда ж?

— Правда ж, — усміхнувся Дмитро.

— Головне, що ми це зробили. Кожного року щось заважало — то тебе з роботи не відпускали, то тобі дисертацію треба було під час відпустки підтягувати, то Вадик захворів. А я все чекала, чекала, чекала… Цілих п’ять років! Думала вже, що ти ніколи не дотримаєш слова і не поїдеш зі мною. І ось дочекалася. Нарешті. Це нічого, що надворі осінь. Це зовсім нічого. Ти ж знаєш, як я люблю таку осінь.

— Знаю.

Він притиснув її до грудей, торкнувся вустами до сивого пасемка над лівим вухом.

— Що моя принцеса бажає на вечерю?

— Те, що й ти.

— Тоді омлет. З беконом.

— З… беконом?.. Добре. Хай буде омлет… з беконом.

— І каву. З молоком.

— І каву. З молоком.

Лінда не дочекалася вечері. Коли Дмитро зайшов з тацею у кімнату, вона вже спала. Лежала на правому боці — права нога витягнута вздовж канапи, ліва підібгана аж до підборіддя. Психологи стверджують, що так сплять невпевнені в собі люди, дуже ранимі і схильні до сумнівів та самоаналізу. Лінда завжди так спала. Але колись вона була такою рішучою! Такою, що аж-аж…

***

На Зенька він наштовхнувся неподалік від редакції. Той вирізнявся серед пробігаючого туди-сюди люду і всім своїм виглядом демонстрував, що його занесло в рідні краї нетутешнім вітром. Бежеві штани-дудочки з якимись прибамбасами по боках, широкий светр кольору нестиглих оливок, рудуватий берет з бомбоном, з-під якого звисали світлі кучеряві патли, зібрані на потилиці у довгий хіппівський жмут, через плече — торбина з кольоровими наклейками «made in nenasche», на ногах — руді мешти з гострими носаками. Усе це раптом різко повернулося, метнулося, стрепенулося, підстрибнуло мало не на півметра над тротуаром, вихором полетіло назустріч Дмитрові, закружляло навколо нього.

— Привіт, старий! — Зеньо аж нетямився від радості, хоча близькими друзями вони ніколи не були і навіть в одну компанію не ходили.

— Боже, яка експресія! Привіт! — Дмитро ледве вивільнився з цупких обіймів. — Ти з якого це неба звалився?

— Із сьомого! — засміявся Зеньо. — Уявляєш, старий? Аж із сьомого!

— Ого! І як ти там опинився?

Виявилося, Зиновій Луцик закінчив у столиці не тільки інститут іноземних мов, до якого його готували ще з першого класу, але й художню студію. Кілька років викладав іспанську в тому ж інституті, а заодно «натхненно і самовіддано шмаровидлив». Оте «шмаровидління» і проклало йому шлях до Європи. Несподівано Зеньо потрапив до фіналістів молодіжного конкурсу, отримав мистецьку стипендію і цілих два роки мандрував старенькою Європою — «слідами великих маестро». Місяць тому повернувся в Україну й одразу з корабля на бал — взявся організувати в рідному місті виставку робіт, написаних у найцікавіших точках своїх малярських мандрів.

— Барселона — це, я тобі скажу, Митьку, щось! Місто радості! Та-та-та-да-а-а! Та-та-та-да-а-а!.. Чуєш, як звучить? Майже, як «Ода радості». Готика, Антоніо Гауді, Пікассо, Далі… Я все літо прожив на Пласа де Каталунья. Туристів там — тьма тьмуща, замовлень у вуличних художників — приблизно стільки ж. Робив на замовлення невеличкі замальовки, писав портрети на фоні архітектурних шедеврів Гауді. Вистачало і на харчі, і на фарби, і на музеї й театри. А що ще треба бідному художнику? Нічогісінько! Все життя прожив би там, але треба було пересуватися, а потім і повертатися. Такі умови гранту. Трохи побуду — і знову рвону до Барселони. Не вийде легально, то поїду нелегально, а все одно якось проберуся і зачеплюсь там. Або в Мілані. О, Мілан! Бачив би ти Мілан! Митьку, це треба дивитися! Ти ще не плануєш покинути свої совки? Не задумувався? Ну що ж, тоді сиди, як гриб, у цій довбаній провінції. На старість шкодувати будеш.

— Запрошуєш рвонути разом з тобою? — усміхнувся Дмитро. Він добре знав, як непросто гомо совєтікусу прорватися за кордон. І в несподіваність Зенькової перемоги на конкурсі не дуже вірив. Якби не таточко тут та не дядечко в міністерстві, то й ніякий конкурс не допоміг би. Бідний художник Зиновій Луцик… Хто б говорив про бідність!

— Запрошую! Авжеж! — артистично розкинув руки Зеньо. — Але поки що на виставку! В арт-галерею! Оце якраз до тебе біг. Ти ж, кажуть, в журналюги подався. Здивував, старий, дуже здивував! Нібито ж на філологію вступав, а не на журналістику. Чогось я й не прикидав, що ти будеш папір шмарувати всякими там репортажами та інтерв’ю. Але для мене зараз це якраз те, що треба…

— Тобі потрібен папір? Хіба він у Європі вже закінчився? — іронічно перепитав Дмитро.

— Мені потрібен писака, а не папір!

— Дякую за писаку, — образився Дмитро. — Не знаю, як у Барселоні, але в нас писаки не продаються.

— Та ти чого, старий? — штовхнув його у плече Зеньо. — Не дуйся! Писаки скрізь продаються — і в роздріб, і оптом. Але я ж тебе не купую. Просто так, по-дружньому. Сам подумай — хто ж іще напише про мій талант, як не однокласник! Я своїм дорогим землякам пропоную на Європу подивитися крізь призму моїх картин, та й тут уже дещо встиг написати. Прийдеш — побачиш — напишеш. Ага, ось і шефові твоєму запрошення, і… Ну кому треба, тому й вручи. І оголошення в номер на першу сторіночку — щоб побільше народу прибуло, щоб, так би мовити, яблуку ніде було впасти. Так, здається, ваш брат газетяр пише, коли публіки багато збирається. Ну от. А потім… «У затінку слави героя запросим погрітися й вас».

Виставка була так собі. Музеї, театри, окремо — ескізи історичних фасадів з атлантами й каріатидами, замальовки дахів і колон. На майдані худющий чоловік зі скрипкою в руках і капелюхом біля ніг — не розбереш, чи це вуличний музикант, чи жебрак. Старий годує голубів… Голуби на скульптурі посеред фонтану… Все це передано з фотографічною точністю. З таким же успіхом можна було б подивитися світлини у туристичних буклетах. Зенько тихо поскаржився, що привіз багато замальовок старовинних церков, але їх виставляти «не дозволено».

Дмитро спокійно споглядав експозицію, повільно переходив від серії до серії. І раптом аж стрепенувся. Серед архітектурної готики і бароко, замальовок площ з різношерстою туристичною публікою і зграями голубів виділявся портрет юної вершниці. Важко було повірити, що його також написав Зеньо. Норовливий вороний кінь, щоправда, трохи непропорційний і передні ноги його зігнуті неприродно. Але здається, що він летить у повітрі. А над ним — підхоплене вітром чорне волосся дівчини, її біла розкішна сукня у середньовічному стилі, свіже, наче росою вмите, обличчя з виразними горіхово-карими очима, гарячий захоплений погляд — ніби вона побачила перед собою щось таке, чого не бачать інші, й ось-ось домчить до того дива на своєму вороному…

«Лінда» — повідомляв скромний напис внизу картини.

— Ух ти! Оце дівчина! Зеню, гайда до Барселони! Щоб заглянути в ці очі, я готовий покинути все! Ладен летіти, пливти, їхати, йти, повзти! Навіть таємний підземний перехід через кордон прорию заради неї! — вигукнув Дмитро. — Зараз же починаю збиратися! Негайно! Бувай, о великий да Вінчі! Чао! Біжу!

— Куди, божевільний? Ще ж офіційного відкриття виставки не було! Ти повинен слово сказати про мою експозицію! Ми ж домовлялися! — Зеньо схопив його за рукав.

— Які шедеври? Де вони? Де? Я нічого не бачу! Мене осліпила краса твоєї каталонки!

— Якої ще каталонки? — здивувався Зеньо.

— Оцієї, на летючому вороному. Пообіцяй, що познайомиш з нею. Поклянись, Зеньку! Бо не напишу ні про виставку, ні про те, який ти великий художник.

— З чого ти взяв, що ця вершниця — каталонка?

— Барселона ж не просто іспанське місто, це столиця Каталонії. А каталонці — народ гордий і вільнолюбивий. Як вони за свою незалежність борються, як свою культуру оберігають!

— Ти що — сепаратист? Самостійник? — хмикнув Зеньо.

— Сам ти самосійник! — штовхнув його Дмитро. — Я ж про горду вершницю. У нас таких дівчат немає.

— А я кажу — є.

— А я кажу — немає.

— Парі? — Зеньо хитро примружився і простягнув руку.

— Давай, — погодився Дмитро.

— Хто програє, той замовляє столик на трьох у «Білому роялі», — запропонував Зеньо.

— Згода.

Вони вдарили по руках

— А тепер іди замовляти столик! Йди-йди! — засміявся Зеньо і побіг у другий кінець галереї.

За кілька хвилин він підвів до Дмитра чорняву дівчину у ніжно-бузковій блузці і темно-фіолетовій міні-спідничці. Вона не сяяла так ефектно, як та, на картині. Але це була вона. Ті ж очі, ті ж різко вигнуті, мов крильця чаєняти, брови, ті ж вуста.

— Знайомся — Лінда, — відрекомендував Зеньо.

— Та сама, з Каталонії, що під самісіньким Ковелем! — весело засміялася дівчина.

У неї був особливий сміх — не дзвінкий, але сильний, оксамитовий, схожий на туркотіння горлиці. І вся вона була незвичайна, наче налита весняною бростю, що переповнювала її тіло і випромінювалася з очей, вуст, з ледь помітних ямочок на щоках і на підборідді, з обтягнутих блузкою тугих грудей. І Дмитро, потрапивши в поле того випромінювання, відчув, як раптом гаряча хвиля прокотилася його тілом, як молодий хміль забродив і вибухнув у жилах, як прискорено забилося серце.

— Д-д-митро. То що, йдемо у «Білий рояль»? — сказав, аби якось приховати збентеження.

— Пізніше! — запротестував Зеньо. — Зараз мене офіційно представлять, розкажуть, який я хороший, побажають мені нових творчих успіхів, зроблять фото на згадку. І тоді вже…

— Але ж хтось кілька хвилин тому говорив, щоб я уже, цієї ж миті, замовляв столик, — нагадав Дмитро.

Він поспішав, дуже поспішав. Бо страшенно боявся, що Лінда може не дочекатися закінчення цієї дефіляди і, поки Зеньо буде слухати спічі на свою адресу та позувати перед фотокамерами, піде з арт-галереї, зникне, загубиться. Хтозна, може, десь під дверима на неї справді чекає її вороний і вона скочить у сідло, торкнеться гриви і полетить туди, куди йому, простому смертному, потрапити не дано. О ні, він цього не допустить. Взяв Лінду за руку, міцно стиснув.

— Маестро Зиновію, ми з Ліндою й так знаємо, який ти геніальний. Ну вилитий Сальвадор Далі, тільки без вусів. Отож нічого нового від присутніх тут не дізнаємося. Чекаємо тебе за півгодини у «Білому роялі».

— «Ми з Ліндою?!» — Зеньо зблід. — Як це розуміти? З якого це часу ти з Ліндою? З нею сюди прийшов я. І я не відпускаю її з тобою.

Він схопив дівчину за другу руку. Вона висмикнула її.

— Це ще що за рабовласницькі замашки? — спалахнула, кресонула поглядом і зразу ж засміялася. — Мені навіть мама з татом ніколи не наказували з ким і куди йти. Я вільнолюбива. Дуже-дуже. Як справжня каталонка. Запам’ятайте це про всяк випадок. Отже, чекаємо тебе, Зиновію, у «Білому роялі».

За хвилину вони вже забули про Зенькове існування. У ресторані сиділо всього дві пари середнього віку і якийсь підстаркуватий мачо зі строкатою хустинкою на шиї. Вочевидь, клієнтура підтягувалася в «Білий рояль» тільки під вечір.

— Потанцюємо? — запропонувала Лінда.

Дмитро невпевнено стенув плечима — він любив танці, але ніколи не танцював у ресторані.

— А що тут танцюють? Вальс?

— Якщо вже я горда каталонка, то годилося б станцювати пасодобль. Можна й французький па де грас, він недавно повернувся в моду. Але я найбільше люблю танго. Спробуємо?

— Н-ну… — зам’явся Дмитро. — От якраз танго я не вмію.

— То зараз навчишся! — засміялася весело Лінда. — Та ти не ніяковій. Сміливіше! Ми ж не на сцені і не перед суворим журі. У танці головне — імпровізація, тим більш у танго. Це ж еротичний танець, тіло саме повинне підказувати рухи. Принаймні, так наш керівник студії каже.

Лінда підійшла до офіціанта, про щось пошепталася, і в залі зазвучала ритмічна музика. Дівчина повернулася, впевнено поклала руки йому на плечі.

— Прислухайся до мене.

Він прислухався. Відчував запах її розгарячілого тіла, кожен подих, кожен порух, вловлював її бажання. Кров пульсувала у скронях, душа злітала до неба. Не помічав ні людей за столиками, ні Зенька, оторопілого, зблідлого, застиглого біля дверей. Коли Зенько вимкнув програвач, вони подивилися на нього, як на космічного пришельця, який не знає одного з головних земних законів кохання — третій зайвий.

За тиждень Лінда стала Дмитровою дружиною. І оте традиційне «Разом до самої смерті — і в горі, і в радості» прозвучало у рагсі так, ніби вони готувались до цього все своє попереднє життя.

Ось такою рішучою була вона колись.

***

Дмитро заснув аж під ранок. І зразу ж побачив перед собою вороного, що мчить над лугом, не торкаючись копитами трави. Спіймав очима зачарований усміх чорнокосої вершниці.

— Ліндо! — гукнув. — Ліндо! Будь обережною! Куди ти летиш? Куди ти знов летиш? Якою всезнайкою-поспішайкою була, такою й залишилася!

Лінда махнула головою. Чорне волосся раптом піднялося, зібралося докупи і стало крилом великого птаха. Воно закрило Ліндине обличчя. Кінь скочив з берега, опустився у червону річку. Випірнув з неї уже не вороним, а вогняним. І без вершниці.

— Ліндо-о-о! Вернися! — закричав Дмитро і прокинувся.

Лінди в кімнаті не було. Він похапцем одягнувся і вийшов у двір. Хвіртка відчинена. На траві попід штахетником збита роса. Сліди ведуть на дорогу і губляться на білому піску. Він побіг за ними. Обминув обійстя, завернув на стежку, що вела до річки, вийшов на місток. На містку лежав блакитний пасочок від Ліндиного халата. Значить, вона знову була тут. Перейшов місток. Лінда стояла на другому березі, розгублено дивилася на течію і дрібно-дрібно тремтіла. Від холоду чи від страху?

— Я тут! Я тут, люба! — накинув на плечі куртку, взяв за руку.

Лінда покірно пішла за ним.

— Хто ж іде з дому не снідавши, — сказав докірливо. — Поснідала б і тоді вже гуляла б собі на здоров’я. Тим більш, що ти й заснула вчора без вечері. От всезнайка-поспішайка!

— Дякую тобі! — сказала вона.

— За що?

— Тут дуже гарно. Така осінь… Якби не робота, ми могли б не повертатися до міста.

— А ми от візьмемо й не повернемося.

— А як же Вадик? Йому ж до школи треба.

Дмитро поставив чайник на електричну плитку, нарізав батон, дістав масло, сир.

— Вмивайся і до столу!

Вони тут живуть уже чотири роки. Переїхали через три з половиною після того, як дізналися про Ліндин діагноз.

Лікар Петровський, давній приятель, з яким вони разом не одну чарчину випили, довго вагався, перш ніж винести свій вердикт. Зрештою залишився з Дмитром наодинці.

— Кепські справи, пане професоре. Геть кепські. Хвороба Альцгеймера. Загадкова, непояснима і невиліковна. Що провокує? Якби я міг відповісти на це запитання, то став би Нобелівським лауреатом. Може, стреси, може, надмірна втома мозку, може, гени, а може, ще щось…

Спочатку вони не повірили в прогноз старого психіатра. Якщо не здаватися, опиратися, боротися… Якщо… Зрештою, трапляється й чудо. Он дехто навіть від раку на четвертій стадії виліковується. А щоб жінка з такою нестримною енергією, з такою феноменальною математичною пам’яттю та втратила її!

Боротьба була запеклою. З суворим режимом, з ретельно збалансованою дієтою, з численними логічними вправами. Але вони міліметр за міліметром програвали територію Ліндиної пам’яті Алоїсу Альцгеймеру. Зрештою Дмитро, за порадою лікаря, понаклеював по всій кухні таблички з написами. «Тарілки», «Ложки», «Ножі», «Хлібниця», «Цукор», «Сіль» — повідомляли жовті квадратики паперу. Але Лінда все одно забувала, що де лежить, а інколи навіть, що означають самі ці слова.

Якось Вадим зайшов до батька в університет.

— Ти тільки нічого такого не подумай, тату, — мені дуже жаль маму. Ти ж знаєш, як я її люблю. Але… Рита дратується і боїться. Це постійне плутання — то цукор у сільниці, то ножі в холодильнику… Ці папірці по всій квартирі… Вони ж нічого не дають. А людина з такою хворобою в міському помешканні — це дуже небезпечно. Вона ж може і газ залишити ввімкнутим, і в квартиру кого завгодно впустити. Ми всі розходимося, а вона залишається. Та й… Ми з Ритою чекаємо дитину. Треба приймати кардинальне рішення, треба щось робити. Сам розумієш… Ми всі будемо її там провідувати.

— Де це — там? — аж сполотнів Дмитро.

— Сам знаєш, — опустив голову син.

Наступного ж дня Дмитро подав заяву на звільнення. Йому не повірили — мабуть, пан професор жартує. Справді, міг би ще працювати і працювати, професура в їхньому університеті довго тримається, дехто вже ледь пересувається, ледь говорить, але вперто дибуляє до аудиторій і повчає «плем’я молоде і незнайоме». Йому ж тільки під сімдесят. А Лінда… Їй тільки шістдесят три. Чому це сталося саме з нею? Чому так рано? Уявити її в психоневрологічному притулку, пропахлому ліками, серед згасаючих старих із безнадією в очах…

— Тату, — ображено сказав Вадим, коли Дмитро отримав розрахунок. — Як ти міг піти з університету? Навіщо? Ми з Ритою думали, що ти нам допоможеш на квартиру зібрати. А тепер… З самої пенсії сьогодні на нормальне житло не відкладеш. А в нас зарплати — сам знаєш які. Що ж нам, отак і жити всім разом? Рита каже…

— Я знаю, що каже Рита, — обірвав його Дмитро. — Можеш її заспокоїти.

Тоді він і згадав про будиночок на березі Капустельки, неподалік від дачного масиву, який його аспірант збирався продати. Скаржився недавно, що не має ні часу, ні бажання морочитися з тією сільською халабудою, яку йому залишили батьки. Лікар же казав, що для Лінди спокій і перебування на свіжому повітрі — найкращі ліки. Хоча, якщо вже геть чесно, то ліків від її хвороби взагалі ще не винайдено.

Головне протриматися і протриматися якомога довше, міркував Дмитро. А там, дивись, якась мудра голова щось і винайде. Якісь ліки, якийсь метод… Он скільки відкриттів у галузі медицини відзначено Нобелівською премією. А за Альцгеймера Нобеля точно б таки дали! І тоді б Лінда… Господи, якби все це припинилося…

Спочатку їй на новому місці начебто покращало. Вона ж завжди любила ліс, трави, любила слухати пташині голоси. Казала, що то автентична музика природи. Та клятий Алоїс і не думав відступати. Він тільки причаївся, щоб зробити новий хід.

Третій рік уже Лінда не може відчинити двері. Іноді ніби якесь просвітлення находить і вона точно потрапляє потрібним ключем у потрібну замкову щілину. А наступного дня знову розгублено стоїть біля входу в будиночок. За кілька десятків метрів від обійстя не може знайти дорогу додому. Не пам’ятає ні крихти з того, що було вчора. Не впізнає себе у юній вершниці на картині, яку Дмитро викупив у Зенька, точніше — викрав з виставки, а вже після того заплатив за неї шалені як на той час гроші. Зенько не хотів грошей, вимагав повернути вершницю, грозився навіть до суду подати. Скільки пригод було з тією картиною! Як це все могло зникнути з пам’яті? Зате деякі давні події Лінда бачить з такими деталями, що вони шокують Дмитра. Тиждень тому раптом видала повну назву його дисертації — він почав писати її після того, як пішов з газети і вступив до аспірантури. Сьогодні згадала, як вони п’ять років поспіль збиралися на відпочинок.

— Ти міг би після тієї ночі залишитися у неї, — сказала раптом спокійно, помішуючи ложечкою чай. — Хіба ж я боронила? Хіба я хоч колись неволила тебе?

— У кого? — здивовано перепитав Дмитро.

— У Світлани, лаборантки з вашої кафедри. Вона ж молодша від мене на шість років. Блондинка… Фарбована, правда, але симпатична… У вас в інституті тоді якась пошесть на розлучення була. Аркадій Іванович пішов із сім’ї до своєї двадцятирічної пасії. І Самійлович у п’ятдесят нову сім’ю завів, навіть батьком став. Дідусем і батьком в один рік. А ти повернувся додому. Чому ти повернувся?

Кров шуганула йому до голови. Лінда ніколи навіть не обмовилася, що знає про це. Ніколи! Він вважав, що вона навіть не здогадується. Переконував себе, що саме це незнання того його короткочасного роману робило її життя щасливішим, утримувало рівновагу їхнього сімейного човна. Інакше б… Постдраматичний синдром, як каже Петровський. А що, коли б вона не простила?..

Психолог чортів! Бовдур самовпевнений! «Людина — це «чорна скринька», яку неможливо вивчити». Хто це сказав? Ні, це вже не Петровський. Здається, Скіннер. Звісно ж, Беррес Скіннер у своїй теорії біхевіоризму. А він не погоджувався щодо «чорної скриньки». Сперечався з викладачем до зубів, доказував, що наука всесильна — людину можна розібрати на гвинтики, як машину, і зібрати заново. Розібрати, зібрати… Зібрати і знов розібрати… І вивчити, і пояснити, і навіть скорегувати… А спробуй! На — поясни!

Господи! Що ж вона пережила тоді, тридцять два роки тому, якщо її згасаючий мозок так чіпко тримає це в собі! Забути навіть саму себе — таку юну, таку прекрасну, на летючому вороному коні, у білосніжній сукні, але пам’ятати ту ніч. Ту ніч…

***

У нього тоді була дисертація. А ще — пари в інституті. А ще — робота над повістю, до якої ніяк не доходили руки, але яка постійно муляла в мозку і просилася на папір. Інколи продовжував підробляти в газеті. У Лінди був тільки Вадик. Хлопчик часто хворів. Лінда забула про все — наукову роботу, яку за Дмитровим же наполяганням розпочала писати, виставки живопису, жодну з яких до того не пропускала, верхову їзду, якою захоплювалася ще зі школи. Іноді Дмитрові здавалося, що вона забула і про нього. Він дивувався: як можна отак взяти і вкласти все те, що було сенсом такого повнокровного і цікавого життя, геть усе до краплини, у дві маленькі долоньки плаксивого вереди? Звісно ж, він також любить Вадика. Не просто любить — обожнює! Це ж син!!! Але відмовитися від усього…

Він так не міг. Мабуть, він не так влаштований. На якийсь час перестав розуміти Лінду з її постійною тривогою і жіночими страхами. Вона ж не розуміла його: як можна сидіти і клацати на друкарській машинці, коли плаче дитина? Дитина, яку вони цілих вісім років чекали!

Світлана його розуміла. Відверто кокетувала, артистично залицялася, на льоту ловила кожне його слово, не скупилася на компліменти і, здається, нічого від нього не хотіла. Принаймні, ніколи й не натякала, що замахнулася б на сім’ю чи претендує на роль дружини. Вона аж два роки прожила в першому шлюбі і всього півроку — в другому. А тоді, як зізналася якось під час вечірки на кафедрі, зробила для себе висновок: прати, готувати, терпіти поруч чиєсь кашляння, чхання і хропіння — це не для неї. Вона шукає чоловіка-свято і сама хоче бути святом для когось.

Того вечора він сказав Лінді, що їде у термінове відрядження. На два дні. Навіть квиток на вечірній потяг ніби ненароком «забув» на видному місці. Але дружина й не глянула на той клаптик паперу. На малого раптом наче щось найшло — він плакав, вередував, не відпускав її від себе, і їй було не до квитка.

Дмитро приніс шампанське й помаранчі. Світлана запалила фігурні свічі. М’які сутінки злилися з мелодією оркестру Поля Моріа. Відкриваючи шампанське, Дмитро зітхнув: Вадик дуже каверзував, мабуть, знов захворів. Світлана нервово пересмикнула оголеними плечима.

— Давай не будемо. Сім’я — це одне, а кохання — зовсім інше. Не треба змішувати картоплю з апельсинами. Краще вживати окремо — поліську бульбу з салом і екзотичні помаранчі з шампанським, — кинула насмішкувато.

— Цікава метафора, — усміхнувся Дмитро. — Але-але-але… Любов — пані примхлива і непередбачувана. Вона може оволодіти кожним нейроном мозку, кожною клітиною тіла, а потім раптом покинути все, піти і навіть ручкою не помахати на прощання. Таке трапляється, і нерідко. Але життя триває, і нова любов приходить. Бо як же без любові? Без неї і сім’ї не треба. Ліквідувати її, як більшовики класовий елемент чи як хірург рудиментарний орган, — і все, скрізь суцільне свято. Будемо жити, як дикуни у первісному суспільстві — дружними стадами і самими інстинктами.

— А мені подобається бути дикункою! — Світлана підхопила келих, закинула руку «на брудершафт», одним духом випила шампанське, припала вологими вустами до його вуст. Розстібнула «блискавку», сукня сповзла на підлогу, під сукнею не було нічого. — Веди мене до печери, мій неандертальцю!

Посеред ночі у нього заболіло в грудях, стало важко дихати. Щось млоїло, пекло, мучило, а він не міг визначити, де саме починається той біль. У серці? В шлунку? У бронхах? У голові? Тільки задрімав — перед очима постала Лінда, у білій сукні на вороному коні. Кінь спускався десь аж з-під хмар і падав на галявину, прямо на Вадика, який сидів на розстеленому пледі. Лінда повернула обличчя до нього. «Пам’ятаєш? До самої смерті — і в горі, і в радості!», — прошепотіла з-під хмар. Раптом різко хитнулася, перехилилася на бік, випала із сідла, розкинула руки і також почала падати, як підстрелена пташка…

— Вадику! Ліндо! — Дмитро закричав і прокинувся.

Піт заливав обличчя. У роті пересохло, губи пошерхли й аж запеклися. Здавалося, десь поряд, у кутку кімнати, відсапується вороний. Чорний кінь… Чорний кінь… Мама казала, якщо присниться чорний кінь, то хвороби не обминути. Це попередження. Жодного разу сон не обманув її. Вадик… Його син… Під копитами чорного коня… Лінда… У білій сукні… Це йому за гріх, за зраду. Це все через нього. Вадик не просто вередував — він просив, попереджав, застерігав. А тепер… Що з Вадиком тепер?

Похапцем одягнувся і вийшов. Надворі сіріло. Сонне місто здавалося напівреальним, наче з сюрреалістичної картини зійшло. Він пішов безлюдними вулицями, потім побіг. Не думав про те, що скаже Лінді, як пояснить це своє дострокове повернення з «термінового відрядження». Тільки б усе було добре. Тільки б із Вадиком нічого не сталося! Він клянеться, що більш ніколи… Намагався згадати Отченаш. Плутав слова, яких не повторював з дитинства. Зрештою просто зашепотів: «Господи! Захисти мою сім’ю! Спаси і сохрани!»

Біля під’їзду стояла машина «швидкої допомоги». Сходами спускалися лікарка і Лінда з Вадиком на руках. Він мовчки взяв сина, торкнувся губами до його палаючого лобика. Не відпустив від себе, аж поки Вадик не заснув — уже в лікарняній палаті.

«Кажуть, що у деяких людей дуже розвинута інтуїція. От ти й відчув і повернувся». Здається, так тоді сказала Лінда. Ні-ні. Це він готувався так сказати їй, якщо вона запитає, чому він так хутко повернувся. Але Лінда тоді нічого не запитала. Нічогісінько. Тільки коли вже проводжала його з палати, припала до грудей і заплакала.

***

Що їй відповісти зараз? Що?

— Я боявся тебе втратити.

— Якщо не любиш, то і втратити не страшно, — сказала задумливо Лінда і раптом кинула погляд на в’язку ключів, які він вчора поклав на стіл. — Дивись, мої ключі справді лежать на столі. Недаремно, значить, я не могла відчинити двері.

— Я завжди тебе любив. І тепер… Не уявляю, як би я без тебе… Любов мінлива. Вона змінюється, як і ми. Стає мудрішою… А ще з роками у неї з’являються зморщечки біля очей, такі симпатичні, як ось у тебе. Іноді на неї находить осіння хандра, як часом на мене. А чия любов не дожила до старості, тому просто не пощастило в житті. Правда ж, люба?

— Любов мінлива, — задумливо сказала Лінда і підняла чашку. — Сьогодні дуже смачний… — Вона запнулася, дзенькнула ложечкою об порцеляну. — Дуже смачний…

— Чай, — підказав Дмитро. — Чай такий, як ти любиш, — з ложечкою обліпихи. У нас її на всю зиму вистачить. Пам’ятаєш, яке рясне деревце ми знайшли у лісі? Жовте-жовте й аж обліплене ягодами. І як це ми його ні минулого, ні позаминулого року не побачили? Мабуть, воно тоді не вродило, от і не виділялося серед інших дерев.

— Подай мені до чаю… Подай…

— Що — батон чи, може, печиво?

Лінда невпевнено простягнула руку до батона.

— Ось.

Дмитро вирішив, що наступного тижня вони поїдуть до Петровського. Вже й так два візити пропущено. Старий буркотун, вочевидь, буде читати мораль, хоча й сам розуміє, що толку від тих візитів небагато — порятунку від хвороби Альцгеймера так і не знайдено, рекомендації все ті ж і всі неефективні. Але, як любить повторювати «коректор людських душ», в усьому має бути порядок, а в карточці — запис.

***

Петровський зустрів їх на диво спокійно, навіть меланхолійно. Не бурчав, не повчав. Схилив кудлату лев’ячу голову перед Ліндою, потис руку Дмитрові. Тієї ж миті обізвався його сотовий. Петровський глянув на висвітлений номер і хутко вийшов з кабінету — не хотів розмовляти при сторонніх, отже, дзвінок не діловий. Коли повернувся, здався пригніченим. Дмитро знав, що у нього не ладилося на сімейному поприщі. Двічі розлучався, довго жив сам, втретє одружився з молодою медсестрою, яка крутила ним, як циган сонцем. «Чоботяр без чобіт, а психіатр без психічної рівноваги… Невже ж навіть такий досвідчений лікар не знає якихось секретів порятунку для самого себе?» — подумав Дмитро.

Петровський хутко оволодів собою. Обов’язкові запитання, традиційні тести, абсолютно безнадійні рекомендації, новий старий рецепт…

Дмитро провів Лінду в коридор і повернувся. Петровський запитально поглянув на нього:

— Здаєтесь?

— Ні.

— А даремно, Дмитре Павловичу. І їй не допоможете, і себе заженете. Ще трохи і вона перестане розуміти, де перебуває і хто поруч з нею. Якби ви зараз залишили її на тижнів два-три, вона б вас уже не впізнала. На жаль… На превеликий жаль… Це й так дивно, що Лінда стільки тримається. І добре тримається. Якщо не помиляюся, стаж уже років сім?

— Майже вісім.

— Дехто витримує п’ять. Дехто трохи більше десяти. І все. Отже, Лінді лишилося недовго і попереду — найгірше. Нікому ще не вдалося зупинити цей процес. Тому я раджу вам все-таки віддати дружину в спеціальний заклад. Звісно ж, якби дозволяли кошти, можна було б відвезти у приватну клініку. Є така, але далеченько і дорого. А ви, наскільки мені відомо, грошей на старість не збирали. Тому я б порадив психоневрологічний інтернат у нашій області. Він підпорядкований обласній лікарні, а розміщений у невеличкому селі. Там гарна природа, навколо ліс, непоганий колектив. Ну, заклад, самі розумієте, специфічний.

— Вона не зможе без мене.

— А може, це ви не зможете без неї?

— І я не зможу.

— То що ви пропонуєте?

— Допоможіть, Борисе Йосиповичу, і мені… з нею. Щоб ми разом… скільки там їй залишилося…

— Та ви збожеволіли! — стомлені очі Петровського спалахнули не так гнівом, як здивуванням. — І який же я вам діагноз маю поставити? Синдром вічної любові? Чи, може, синдром глибокого звикання? У нашому з вами віці більше підходить друге. Бо кохання — то справа молодих, а далі воно плавно переходить у звичайнісіньку банальну звичку. Але треба мати мужність і відвикати.

— Банальна звичка, кажете. То чому ж ви так і не звикли жодного разу? Чому?

Петровський впав у крісло, що аж заскрипіло під вагою його важкого тіла, вп’явся колючим поглядом у Дмитра. Хотів щось сказати, але не знаходив слів, тільки хапав ротом повітря. Зрештою опустив очі.

— Ви штовхаєте мене на порушення лікарської етики. Не можу я вам написати фальшивий діагноз.

— А хіба я вас просив?

— А що ж ви просите?

— Роботу. Там же, де Лінда буде. Допоможіть влаштуватися.

— Ким? Може, лікарем? — нервово засміявся Петровський. — Але професор філології і психіатр — це, як кажуть в Одесі, дві великі різниці. Навіть якщо ви пишете психологічну прозу, то це не означає…

— Ким завгодно! — перебив його Дмитро.

— Ким завгодно? Ким завгодно… Ким завгодно… — Петровський нервово затарабанив пальцями по столу. — Ну, на медбрата ви також претендувати не можете — звиняйте, але не ті сили. А там всіляке трапляється. І втихомирювати доводиться, і гамівні сорочки надягати. Прибиральницею, чи то пак прибиральником… Вакансії є, але… Щоб пан професор мив клозети… Я вас дуже поважаю, Дмитре Павловичу, і такого просто б не пережив… Була там одна посада, щось на зразок організатора дозвілля. В інтернаті половина людей хворих, а половина просто старих, які не можуть самі собі дати раду і не мають дітей. Ну, така от специфіка закладу… Отож вони і телевізор дивляться, і в ігри грають, хтось малює, хтось вишиває чи майструє… І хтось має їм у цьому допомагати. Зазвичай організаторами працювали випускники медколеджу, але витримували недовго. Остання дівчина заявила на прощання, що краще на базарі буде стояти або в турецьке рабство продасться… Таке от зморозила… А потім ми й зовсім скоротили цю посаду — «позаяк за відсутності наявності фінансування», як написала у своєму критичному матеріалі одна журналістка.

— Мене фінанси не цікавлять — ви ж знаєте, — сказав Дмитро.

— Будете працювати за так?

— Буду.

— Тоді я поцікавлюся, чи можна щось вдіяти.

***

Ну от, речі зібрано, вікна забито дошками. Продукти з комірчини і городину з погреба забере Вадим — якось приїде машиною і перевезе все до міста. Не варто було й морочитися з тією бульбою та цибулею, краще б посиділи з Ліндою на сонечку та поговорили. Але хто ж знав, що зимувати тут уже не доведеться, — надіявся на краще.

Присіли перед дорогою. Лінда раптом підхопилася, радісно крутнулася посеред кімнати:

— Пам’ятаєш, Дмитрику, як ми з тобою танцювали танго в ресторані?

Він кивнув:

— Пам’ятаю.

— Ти мене тоді дуже здивував. І дуже вразив. Дуже-дуже! Щоб так станцювати танго з першого ж разу…

— Ти ж сама сказала: «Прислухайся до мене». Я й прислухався.

— І почув… Знаєш, я тоді загадала: якщо танець вийде, якщо співпадуть ритми наших тіл…

Лінда підвелася, підійшла до чоловіка, поклала руки йому на плечі.

— Програвач запакований, — сказав Дмитро. — Може, розпакувати?

— Навіщо? Ми й так знаємо музику, — зупинила вона його. — Прислухайся до мене.

— Добре, Ліндо.

На якусь мить йому здалося, що зараз станеться чудо, що це танго в опустілому будиночку посеред осіннього саду поверне Ліндину пам’ять. І не треба буде їхати до притулку. Але Лінда раптом зупинилася, здивовано подивилася на валізу біля дверей.

— Ти повернувся з відрядження, а я обід не приготувала. Зараз, любий, зараз, зачекай хвилинку.

Вона розгублено озиралася, не знала, які двері ведуть на кухню.

Дмитро взяв її за руку.

— Не треба, люба. Нам пора їхати.

***

Червоний «бедрик» завернув праворуч. Вузька шосейка відбігала від міжнародної траси, тяглася до лісу і губилася у його зелених нетрях. Дмитро знав: кілометрів п’ять вона буде в’юнитися між соснами, потім обмине дубову посадку, тоді шосейка перейде у звичайну піщану дорогу, яка через густий підлісок з болотяними калабанями вибіжить до озера. За озером — кілька сільських вуличок, а вже за ними, трохи осторонь, відділений від села крутим колінцем мілководної річки і захований у лісі від цікавого людського ока — інтернат. Той самий…

Ліс, власне, починався вже за сотню метрів від магістралі. Розкішні зелені сосни шуміли високими кронами над мініатюрним «жучком», ніби вітали неофіта в своєму царстві. Лінда, що було задрімала, прокинулася від того шуму, припала до скла.

— Ми їдемо до Залісся?! А де Вадик? Де наш Вадик? Його немає в машині! Дмитрику, зупинися! Треба повернутися і забрати у мами Вадика! Бідний наш хлопчик! Бідний хлопчик! Як ми могли його залишити?

Дмитро зупинився. Вийшов. А коли знову сів, Лінда спокійно розглядала сумочку.

Залісся… Ні, це не Залісся. Там вони були… Скільки це вже відтоді минуло?..

Дмитро добре запам’ятав — була п’ятниця, остання у вересні. Він ще по обіді відчитав пари, але затримався в інституті — проводив консультацію для першокурсників. Спустився у фойє, зупинився біля дошки оголошень. І раптом через вікно побачив по той бік вулиці Зенька. Очам своїм не повірив — з якого неба він цього разу звалився і чого стовбичить перед інститутом? Зенькова нетутешність тепер була іншою — штани-дудочки і широкий светр замінив класичний темно-сірий костюм, який доповнювала синя атласна хустинка на шиї, поверх костюма — світлий імпозантний плащ, кучеряве волосся не коротко, але акуратно підстрижене, в руках — шкіряний дипломат, обличчя наполовину закрите чорними дзеркальними окулярами. Він стояв і просвердлював відблисками від тих окулярів вхідні двері інституту.

«Цікаво, кого він виглядає?» — подумав Дмитро, відчиняючи двері. Йому не хотілося зустрічатися з колишнім однокласником. Після всього, що між ними сталося, після тієї запеклої війни за портрет Лінди, їхні стосунки обірвались. Отож хай собі Зенько стоїть, а він хутенько на зупинку і додому. Але Зенько раптом відірвав підошви від асфальту, крутнувся на них і хутко попрямував тротуаром до пішохідного переходу. Перейшов дорогу, завернув у бік інституту і пішов назустріч Дмитрові. Дмитро хотів звернути у бокову вуличку. Але несподівано почув прямо перед собою:

— О, скільки літ, скільки зим! Привіт! Які люди і без охорони! І навіть без авто? Яке неподобство! Що ж, так мало платять професорові, що на авто не вистачає?

— От стану професором і куплю, — віджартувався Дмитро. — А поки що тільки кандидатську дописую. Дай Боже ще і дописати, і захистити.

— Ну чого ж… Якщо допишеш, то й захистиш. Якщо допишеш… Ти хлопець впертий, — хмикнув Зенько. — А як на сімейному фронті? Ще не розбігся з вільнолюбивою каталонкою?

— Не діждешся! — вигукнув Дмитро. І вже спокійніше: — Лінда також викладає, на математичному, але зараз у декретній відпустці, з малим. А ти тепер де? — запитав, аби щось запитати.

— А-а-а, то у вас уже кіндер є?! Не знав, а то б щось прикупив. Вітаю, вітаю. А я… В основному в іспаномовних країнах. Був у Південній Америці, на Кубі. А далі… Побачимо.

— Усе малюєш?

— Що?! — здивовано округлив очі Зеньо. — А-а-а, ти про це… Ну, буває часом. Але це не головне.

— А що головне?

— Та… Колись поговоримо.

Розмова не клеїлась. Говорити не було про що. Давня сварка стояла між ними, як китайський мур. Вони попрощалися і розійшлися.

«Навіщо ж він мене чекав?» — губився у здогадах Дмитро.

А в понеділок його викликали у деканат.

— Тут лист… — чогось зам’явся декан, нервово поправляючи окуляри на переніссі. — Він без підпису, анонім, значить. Я б його викинув. Але ми мусимо реагувати. Такий порядок. Це ж усе-таки педагогічний інститут, кузня молодих кадрів… Викладачі повинні бути… Сам знаєш, Дмитре Павловичу. Мені… Ми покладали на тебе великі надії. Думали, ти перспективний, захистиш кандидатську… А ти, виходить, за кордон збираєшся… Похвалявся навіть підземний тунель прорити, аби тільки вибратися…

— І як ви собі це уявляєте, Іване Васильовичу? — засміявся Дмитро.

— Що саме?

— Тунель попід Бугом.

— Дурня якась. Тобто, — спохопився декан, — я хотів сказати, річ не в тунелі, а в тому, що радянський викладач готовий його прорити, аби тільки втекти зі своєї країни…

— Але ж я не втікаю.

— Ну, а ці захоплені розмови про відокремлення, самостійництво? Тут так і написано — це в дусі українського буржуазного націоналізму.

Дмитро відчув, як похололо раптом у грудях. Підкоп до Європи попід Бугом — абсурд, звісно. А от націоналізм… Від цього звинувачення не відмиєшся, тут уже ніякі аргументи не подіють. І комусь же потрібна ця брехня… Брехня чи перекручена правда? З пам’яті виплив Зенько, ще той, з довгими патлами під рудим беретом і в штанях-дудочках. Зенько… Барселона… Каталонія, яка бореться за незалежність… Але ж це ще коли було!

Наступного дня анонімку розглядали на партійних зборах. У президії сидів чоловік з непроникним обличчям. «З контори глибокого буріння, — здогадався Дмитро. — Невже все так погано? Але ж це анонімка. Ніхто її не підтвердить. І надворі все-таки не тридцять дев’ятий рік».

Анонімку справді не було кому підтвердити. Але й спростовувати ніхто не взявся. Навпаки, троє колег, які ще вчора запрошували в гості, тепер в дусі енкаведистської трійки почали засуджувати його дивну поведінку. Один, виявляється, запам’ятав, як він купив у «Букіністі» дві книжки Олеся Бердника. «Ну й що, що це фантастика, яка не містить антирадянщини? Але ж автор сидить, а всі його книжки наказано вилучити з бібліотек!» Другий бачив, як він заходив колись на заняття літстудії. «Ні, я сам там не був і не чув, про що вони говорили. Але ж керівника студії невдовзі після того засудили». Третьому здалося дивним, що він дозволив студентам дискутувати про роман Олеся Гончара «Собор». «Навіщо це, якщо книжка сумнівна, розкритикована згори?»

Збори постановили: викладача української літератури Дмитра Латника з роботи звільнити, з інститутської «малосімейки» виселити.

— Щось мені підказує, що наш анонім на цьому не зупиниться, — зітхнув декан, коли Дмитро, приголомшений тим, що сталося, зайшов до нього. — Натякали мені тут, що дуже рукастий той анонім. Я б тобі, Дмитре, от що порадив… Не як декан, а по-батьківськи. Є у мене в одній школі на Поліссі знайомий директор. Чоловік що треба, дехто з наших професорів йому і в підметки не годиться. Так склалося, що застряг він у тій глухомані. Школярів у нього чимало, бо в селі не лінуються народжувати, а вчителів — мало. Перебув би ти там якийсь час, а там, дивись, і перетреться все, забудеться. Повернешся — захистиш дисертацію, знову влаштуєшся в інститут.

Дмитро того вечора довго блукав вулицями міста. Мозок паралізувала думка про Лінду. Що він їй зараз скаже? Що?! Чи поїде вона з ним? Звісно ж, не поїде.

Наступного ж дня приїхала Ліндина мама. Заявила, що сама піде до ректора, в партком, у профком, у міськком, та куди завгодно, але правди доб’ється. Вони не мають права виселяти з гуртожитку жінку з малою дитиною. Тим більш, що за тиждень Лінда має вийти на роботу у тому ж інституті. Її ж ніхто не звільняв! Та краще хай Лінда і тижня не чекає, завтра ж виходить, а вона забере малого до себе.

— Нікуди не треба йти, мамо, — сказала Лінда. — Я поїду з Дмитром. І Вадик поїде з нами.

— Що? — оторопіла теща. — Ти повезеш таку хворобливу дитину в ту глухомань? Ти… Чоловік — це не рідна кров, а от дитина…

— Може, для когось і не рідна, а для мене — рідна, — спокійно відрізала Лінда.

Вони їхали на рік-два. А залишилися аж на дванадцять, до тисяча дев’ятсот вісімдесят дев’ятого.

Які дивні зигзаги робить доля, подумав Дмитро. Знову закидає їх у глухе село серед лісів. Цього разу в маленьку в’язницю під кодовою назвою «інтернат». Скільки їм суджено прожити тут цього разу?

Що ж, скільки суджено, стільки й проживуть. Петровський казав, що навіть на останній стадії, коли хворі вже не пам’ятають і не впізнають нікого, до них іноді повертається пам’ять — ненадовго, всього на мить чи на кілька хвилин. Ніхто не може пояснити цю загадку хвороби Альцгеймера, ніхто не може спрогнозувати, коли це станеться. Але він буде чекати. День за днем, тиждень за тижнем. І коли Лінда на тих кілька хвилин повернеться у цей світ, вона не буде самотньою.

Дім для клонів

З-за рогу зигзагоподібної вулички з одностороннім рухом виповзав тролейбус. Люди на зупинці дружно повернули голови, нетерпляче вглядаючись у табличку з номером маршруту. Добігала кінця п’ятниця. Завершувався робочий тиждень. Всі поспішали додому. До того ж на розімліле від спеки місто ось-ось мала обрушитися гроза. І тільки один чоловік, що стояв трохи осторонь, біля круглої тумби з афішами, знічев’я гортав журнал.

Віола помітила його, коли вже переходила дорогу. Її наче струмом пройняло. Шарпнулася назад. Хотіла підбігти і вчепитися пальцями у його набичену шию, у чисто виголене обличчя з фіолетовим відливом на вилицях, наполовину заховане за чорними окулярами, пошматувати нігтями (і манікюру б не пошкодувала) білосніжну сорочку з крикливою краваткою — яскраво-червоною в золотисту діагональ. Сьогодні вранці вона сказала йому: «Якби я мала зброю, то пристрелила б вас!» Він зареготав: «Дурепо, дивись, щоб тебе хлопці зі зброєю не повели туди, де Макар телят не пас. Я можу це влаштувати. А от ти нічого не можеш. Бо ти — ніхто».

Ти ніхто… Ти ніхто… Ти ніхто… Тиніхто… Віола все-таки не підбігла до нього. Перейшла дорогу і зупинилася. Її аж хитало від ненависті, крізь яку, наче відблиск ліхтаря крізь густий туман, пробилося здивування. Праскін — на зупинці?! Отакої! У нього що, «фольксваген» поламався, а «мерседеса» вкрали? Але й тоді він знайшов би якусь круту тачку, принаймні, викликав би таксі. Цікаво, що могло змусити цього лантуха, напханого по саму зав’язку грошима, стояти ось так біля зупинки і чекати? Кому це вдалося відірвати його тлустий зад від шкіряного сидіння авто і поставити біля цієї обдертої афішної тумби? Та ще й — упасти й не встати! — з журналом у руках!

Хмари повністю огорнули небо, взяли в облогу місто, як ординське військо. Повітря під ними аж загусло. Віола згадала, що не має парасолі, — вранці, коли виходила з дому, була сонячна погода. Але не могла зрушити з місця, відірвати ноги від розплавленого асфальту, відвести погляд від Праскіна. А той, затиснувши журнал під пахвою, вже підносив до вуха мобілку

Ти ніхто… Ти ніхто… Ти ніхто… Тиніхто… Цинічний регіт… Якби я мала зброю…

Віола відчула якийсь поштовх. Гаряча хвиля, наче грозовий розряд, вдарила у потилицю і накрила її з головою. А коли дівчина прийшла до тями, мимо афішної тумби стрілою летіло сріблясте авто. Коли воно зникло за зигзагом вулиці, Праскіна на попередньому місці вже не було. Віола пригледілася. Ні, він не зник, але вже не стояв, а лежав. У лівій його руці тріпотів обривок афіші (мабуть, падаючи, він вхопився за неї), а в правій була затиснута мобілка, що безперервно повторювала перші акорди якоїсь дурнуватої пісеньки. На білосніжній сорочці Праскіна червоніла малесенька цятка — якраз під колір краватки. Як ото буває хусточка в лівій нагрудній кишені — з тієї ж тканини, що й краватка. І раптом Віола зареготала. Голосно і нестримно.

А на зупинці — справжнісінький рейвах. Перелякані люди забули про тролейбус. Хтось кинувся до Праскіна, хтось до таксофона, а хтось оторопіло дивився на чорняву дівчину у бежевих джинсах і відкритій жовто-гарячій блузці, яка не могла вгамувати сміх.

***

Капітан Бонд (за паспортом Бондаренко, але про це вже мало хто пам’ятав) допалив третю цигарку і сердито загасив недопалок об краєчок керамічної попільниці. Він був спітнілий, стомлений і злий. «З великої хмари малий дощ», — подумав, спостерігаючи за кільцями диму над столом. Капітан затримав цю дівчину і навіть забрав до кабінету, бо сподівався, що вона стане ключиком до миттєвого розкриття злочину. Але її свідчення — коту під хвіст. Нічого суттєвого. Що ж, пора відпускати. Підписав перепустку. Простягнув було її через стіл, але враз передумав — поклав на синю теку з паперами. Інтуїція вперто нашіптувала йому, що крапку в цій двогодинній розмові ставити ще зарано. Якась вона дивна, ця дівчина із зеленувато-карими очима під густою чорною гривкою, що закриває все чоло. Чи то несповна розуму, чи то собі на умі… Він знову ввімкнув диктофон.

— Де ви були сьогодні о вісімнадцятій годині сорок п’ять хвилин?

— У вас що, прогресуючий склероз? Ви ж самі мене затримали. Я ж уже говорила…

— Прикусіть язика! Отже, де ви, громадянко Віолето Шумська, були сьогодні о вісімнадцятій сорок п’ять?.. Чому не відповідаєте?

— Ви ж самі наказали мовчати.

— Я сказав, щоб ви прикусили язика, коли хочеться патякати, і говорили, коли треба відповідати. Повторюю втретє…

— Відповідаю вдруге. Я їхала з роботи. Тролейбусом номер чотири. Вийшла на зупинці на вулиці Сагайдачного. Перейшла дорогу. Я завжди йду так додому — через скверик навпроти зупинки, мимо спортивного комплексу.

— Але ж цього разу не пішли…

— Я помітила на зупинці свою знайому…

— Чому ж не підійшли до неї?

— Бо не встигла! Ви що, даун? Чи прикидаєтеся? Яка могла бути розмова, коли всі перелякано верещали і бігали туди-сюди, сюди-туди?

— Отже, всі кричали, а ви сміялися…

— Я?..

— Ну не я ж…

— Може, і ви в цей час десь реготали. Звідки я знаю?

— Дівчино! Заховай свої перламутрові зубки за рубіновими вустами і відповідай на запитання. П’ятеро очевидців уже підтвердили, що ти стояла навпроти зупинки. Просто стояла і дивилася. А коли на ній було вбито людину, засміялася так, ніби перед тобою не труп, а Вєрка Сердючка з мікрофоном, — перейшов на «ти» капітан.

Він витирав спітніле чоло і проводив короткопалою п’ятірнею по густому білявому волоссю, ніби сам себе гладив по голові і заспокоював.

— Хм… Мало що вони можуть наговорити. До чужого рота не приставиш ворота. А сміялася я, бо він дуже смішно падав — обнімав афішну тумбу, як п’яний стовпа. Звідки мені було знати, що його пристрелили? Та й яка він людина, той Праскін? Лайно собаче…

Останні два речення Віола сказала пошепки, про себе. Але слідчий явно не страждав на відсутність слуху.

— Ану повтори, що ти сказала! Праскін… І щось там про лайно… То ти знала вбитого! І, як я зрозумів, не дуже його любила.

— Чорт забирай! До чого це ви хилите? Я стояла на другому боці вулиці. Якщо на зупинці були не сліпці, то вони вам повинні були вже сказати, що я автомата не мала, кулемета тим більш, Праскіна не вбивала і навіть рук у його бік не простягала. Це моє алібі. Якщо, звичайно, вам у вашій ментовці пояснювали, що означає слово «алібі».

— А хіба я сказав, що ти вбивала? Але ж ти могла бачити, хто це зробив. Могла запам’ятати номер машини. Адже сама казала, що Праскін упав тієї миті, як з ним порівнялося сріблясте авто. Інші ні слова про машину не кажуть. Чомусь її ніхто, крім тебе, всевидячої, не бачив.

— Бо всі якраз витріщилися на тролейбус і більш нічого не помічали… А та іномарка промчала як стріла. Звичайно, якби я знала, що вам потрібен буде її номер, то, може б, і вгледіла якусь цифру чи й дві.

— А може… Хм… Може, ти заздалегідь знала, що має бути? Стояла і чекала, щоб усе на свої очі побачити? Пересвідчитися, так би мовити…

— Ей, не вішайте мені на шию всіх здохлих у нашому місті котів! У вас це не пройде!

Очі Віоли спалахнули двома жовто-зеленими вогниками, як у молодої розлюченої вовчиці.

— Так-так-так…

Капітан затарабанив пальцями по столу. Запалив четверту цигарку.

— І припиніть пускати мені в обличчя дим. У мене на нього алергія! — закричала Віола.

Бонд криво усміхнувся. Але підійшов до заґратованого вікна і прочинив його. За вікном глухо гримнуло. Десь скрипнули гальма.

— Не велика цяця. Але ти у нас тепер головний свідок, а може, й не тільки свідок. Тому я не допущу, щоб ти в мене на очах вмерла від набряку Квінке.

Навіщо я йому сказала, що знаю Праскіна? Ну навіщо? Тепер він усе розкопає. І про те, як ми сварилися сьогодні вранці з Праскіним, дізнається. І про… І хтозна-що пришиє. Господи, ну чому я й справді не прикусила свого язика? А ще краще було зовсім його відкусити. Віола спостерігала, як капітан постукав цигаркою об решітку за віконною рамою, струсив попіл, ще кілька разів затягнувся і викинув недопалок за вікно. Вже повертався до Віоли. І враз став сповзати на підлогу, чіпляючись руками за підвіконня. Між бровами у нього червоніла малесенька червона цяточка. Якусь мить Віола оторопіло дивилася. Тоді вхопила зі столу диктофон і перепустку, вирвала аркуш із записника слідчого і кинулася до дверей. Перестрибуючи через кілька сходинок, кулею злетіла з другого поверху.

Коли віддавала перепустку черговому, навпроти відчинилися двері приймальні. Двоє чоловіків вийшли звідти і продовжили розмову в коридорі.

— Ми зробимо все можливе…

— Я в боргу не залишуся, пане підполковнику.

Віола, що вже минала чергового, наче до підлоги приросла. Вона могла дати руку на відсіч, що це голос Праскіна. Але ж Праскін… Його ж уже… немає… Вона оглянулася. І земля під ногами почала розверзатися. За кілька кроків від неї справді стояв Праскін. Живий і неушкоджений. І навіть ніскілечки не схудлий. Він догідливо кивав (таким вона його ще не бачила) і розкланювався, наче збирався зробити кніксен.

— Дівчино, що з вами? Вам погано? Я зараз викличу лікаря.

Вона махнула рукою черговому, мовляв, усе нормально, і вийшла на вулицю. Опинившись на подвір’ї, кинулася до тролейбуса, ящіркою просковзнула між дверима, що вже зачинялися, проїхала одну зупинку, вистрибнула, пересіла на маршрутку, через два квартали — на іншу. Вийшла на безлюдній околиці міста, протилежній від тієї, на якій жила. Перебігла трасу і пішла польовою стежкою у напрямку приміського села.

***

Старий ворон повільно розплющив ліве око. Правого у нього не було вже років десять. Це не заважало йому залишатися вожаком зграї аж до цьогорічної зими. Від водохрещенських морозів життя його пішло не так. Січень видався особливо холодним і голодним. І ворон втратив свою трьохсотлітню обережність. Вгледівши, як двоногий жбурнув чотириногому кістку, що нестерпно пахла м’ясом, він блискавично злетів з осокора на подвір’я і схопив її. Перед самісінькою роззявленою пащею пса. Ворон тоді вийшов переможцем із кривавого поєдинку. Та роздерте аж до жовтого сухожилля крило заживало довго. Він уже не міг літати так далеко і довго, як раніш. І зграя покинула його.

Цього ранку ворон сидів самотньо на сухому вершечку такого ж старого, як сам, дуба, прислухався до шарудіння поля і думав про те, як переживе наступну зиму. Раптом його єдине око вгледіло якусь дивну істоту. Вона лежала посеред дозріваючого жита, скрутившись клубком, як лисиця. Але це була не лисиця. Людина. Жінка. Старий ворон знав, що двоногі — найхитріші істоти на землі. До них не можна наближатися, їх не можна підпускати до себе. Але він ще ніколи не бачив, щоб людина отак от лежала посеред зарошеного житнього поля. Спить вона чи… Йому було цікаво. В ньому прокинувся давній азарт. Він тричі пролетів над людиною і приземлився. Принюхався. Нюх не передав його мозку сподіваної інформації. Але ворон подумав, що не варто дуже покладатися на притуплений за три століття нюх. Він став колами ходити навколо людини. Зробить одне коло, каркне біля чорнявої голови, подивиться, чи не ворухнулася вона, і робить наступне.

Віола спала. І водночас розуміла, що бачить не сон. Вона лежить у центрі білого кола. Це велетенський екран, розташований по всьому периметру неба, над горизонтом. На ньому один за одним, зліва направо, спалахують кінокадри. Вона все це вже бачила. Але не може заплющити очей. Хтось вперто повертає її по колу, за годинниковою стрілкою, клацає невидимою кнопкою і перемикає картинки. І вона дивиться, дивиться, дивиться…

Кар-р-р-р…

— Хто ходив колядувати? Вийдіть і станьте перед класом! І не думайте приховати. У мене є список. У ньому — всі!

Голос у Ріо — наче крига. Здається, він ось-ось трісне. Біля дошки вишикувалася шеренга колядників. У центрі — Андрій. У білій сорочечці і чорному святковому костюмі — Різдвяні свята ще не закінчилися. Віола підводиться, підходить до штрафної шеренги і стає поруч з Андрієм. Він усміхається до неї. Ріо полотніє. Припадаючи на праву ногу, підбігає до Віоли, бере її за плечі і силоміць садить за парту. Але Віола знову встає і йде до однокласників, до Андрія. Ріо хапає її за коси і повертає на місце, притискає руками до парти.

— Пар-р-ршивка! — шипить Ріо. — Ти ж не ходила з цими затурканими набожниками, ти весь той вечір вдома просиділа. Я сама за тобою пильнувала. Це ти мені назло. Зганьбити мене хочеш? Хочеш, щоб мене з роботи звільнили?! Ну зачекай. Вдома я з тобою не так поговор-р-рю…

Ріна Олександрівна… Рі.О. Ріо… Ріо-де-Жабейро… Кривенька качечка… Директорка школи… Бабуся…

Кар-р-р-р…

Ляпас у мами важкий. Але Віола плаче не через біль. Вона не розуміє, чим завинила. Мама, як завжди, напідпитку, намагається пояснити:

— Ти думаєш, мені того шматка сала чи яблук шкода? Мене бісить, що ти така дурепа. Повірила якимось зайдам, ніби вони погорільці. А вони — не погорільці, а по горілці. Ха-ха-ха… Не вір нікому. Не вір ніколи! Не вір нізащо. Чуєш? Не вір-р-р!..

Кар-р-р-р…

— П’яниця, п’яниця, пропила штани та й чваниться…

Хлопчаки кидають в маму грудками землі. Одна з них влучає їй у груди. Мама підводить голову і повертається до переслідувачів. Очі не каламутні, як зазвичай після випивки. Вони — як дві криваві ранки, як дві пекучі жаринки. Хлопці вклякають на місці, тоді злякано задкують і біжать з пагорба. Мама заходить у дім. Падає на ліжко і кричить, кричить, кричить…

Кар-р-р-р…

— Ти що ховаєш під ковдрою? Цуценя? А хіба ти не знаєш, що я заборонив приносити в інтернат псів, котів, черепах, голубів і всіляку іншу бродячу фауну? Через тебе і під час канікулів спокою немає. Як ти мені набридла! Зар-р-раза…

Кар-р-р-р…

— Ти будеш доброю дівчинкою, правда ж? Зі мною треба бути добренькою і слухняною. Щитай, тобі пощастило, що до мене потрапила. Це, канєшно, не супермаркет, але все-таки магазин. А будеш благодарною, то я тебе в більший переведу. Але яка різниця — великий, малий? Аби ковбаса була і до ковбаси… Ха-ха… Будь доброю дівчинкою, поняла?

Обличчя Праскіна розпливається в усмішці. Очі стають все вужчими і вужчими, поки не зникають зовсім. І голова зникає. Тепер на плечах у Праскіна — велика кругла головка голландського сиру в червоній оболонці.

— Давай, давай, Віоло! Треба, щоб з шиком, щоб все тіп-топ. Неси баличок, неси коньячок. Ох ти ж моя булочка! Вирахуємо з продавців, які не зловили злодіїв-покупців, спишемо на мишей, на щуриків… У нас же їх мільйони… Хі-хі-хі… Вчись, моя булочко, жити. Це тобі не тєхнікум… Це життя.

На червоній оболонці сиру знову з’являються масні очі Праскіна. Тепер вони круглі й глибокі — як буравчики. Сир перетворюється на голову велетенського тлустого щура.

— А хіба я тобі вчора казав накривати стіл тим, за що не заплачено? От тепер і заплатиш сама. До копійочки! Ну й що, що це мої люди? Ну й що, що так було завжди? Ну й що, що в тебе немає грошей? Плати, шльондро. Бо й тебе щурам згодую. Про тебе ж і питати ніхто не буде. Кому ти потрібна, злидото бездомна? Ти б мене пристрелила? Ха-ха-ха… Це я можу зробити так, що хлопці зі зброєю поведуть тебе туди, де Макар телят не пас. Я все можу зробити. Все! А ти не зробиш нічого. Бо ти — ніхто.

Ти ніхто… Ти ніхто… Ти ніхто… Тиніхто…

Кар-р-р-р…

Четвер. Напередодні тієї самої п’ятниці. Тієї самої… Небо розпанахують блискавки. Дощ періщить такий, що й парасоля не рятує. Але Віола не може чекати, поки гроза минеться. Вона вже й так затрималася, а там же Босик. Шифонова спідничка-максі змокла до колін. Віола зупиняється на ґанку, щоб викрутити її. Хтось налітає ззаду і хапає в цупкі обійми. Від нападника несе спиртним. Ну звичайно ж, знов Тертка, мало не двометровий телепень з подзьобаним рябим обличчям, син господині цього маленького будиночка на околиці міста, в якої Віола винаймає кімнатку. Два місяці тому він повернувся з колонії, і з того часу Віола не мала жодного спокійного вечора. Ну все, завтра ж вона піде з цієї квартири. Завтра ж, із самого ранку! За дверима голосно гавкає Босик. Його гавкіт ніби додає Віолі сили. Вона відштовхує Тертку так, що той летить сторчака з напівтрухлявих східців ганку.

— Ну, амбець твоїй шавці, — хрипить він навздогін.

Віола тільки встигає зачинити двері, як вони відлітають вбік. Тертка вривається в кімнату, хапає Босика і вдаряє ним об одвірок. Віола, не тямлячись, кидається до цуценяти, але розуміє, що йому вже нічим не зарадити. Вистрибує через вікно. Біжить садом і чує, як Тертка дихає їй у потилицю. Потилиця враз нестерпно заболіла. Віолі на якусь мить здалося, що з розверзнутого неба в неї вдарила блискавка. Голову огортає гарячий туман. Хоч би не впасти… Хоч би не впасти… Але і втекти вже неможливо. Вона різко повертається. Тертка також зупинився. Дивиться якось дивно, перелякано і наче мимо Віоли. Ніби у неї за плечима хтось стоїть. Хтось, кого навіть цей рецидивіст злякався. Віола спостерігає, як по закляклому обличчю Тертки стікають дощові струмені, як він падає на землю, хапаючись за кущі смородини. На мокру сіру футболку Тертки ніби червона ягода смородини впала. Віола не пам’ятає, скільки так стоїть. За кущами, за тином, до якого прилягає дорога, заревів, набираючи швидкість, автомобіль. Наче срібляста тінь майнула між мокрим зеленим листям. Зрештою, вона повертається, щоб подякувати тому, хто врятував її від Тертки. Але в мокрому саду нікого. Ніби хтось, невидимий, розчинився у дощі.

Кар-р-р-р…

Клац… Мама. Бліда і нерухома, зі свічкою у воскових руках… Клац… Тертка з червоною смородинкою на грудях… Клац… Праскін… Капітан Бонд… Клац… Мама… Тертка… Праскін… Капітан…

Кар-р-р-р…

Ворон завершив сьоме коло, переконався, що людина не ворушиться, і нарешті насмілився підійти. З розгону дзьобнув білу латочку шкіри на нозі — між джинсами і кросівкою. Віола скрикнула і прокинулася. Озирнулася, ніби шукала очима того, хто невідступно йде за нею. Чому? Щоб врятувати? Чи щоб загнати у заздалегідь приготовлену пастку? Але навколо тільки шаруділо жито. Вона побачила ворона. Так от хто своїм карканнням перемикав кадри її сну! Сердито глянула на птаха. І він зрозумів, що наступної зими вже не побачить. Поки змовкало перелякане серце, ще встиг подумати: «Ну як же, як же я, такий мудрий і досвідчений, міг так помилитися?»

Віола підвелася. З огидою відштовхнула ногою ворона і пішла до переліску. Йти залишалося недовго. Десь там, за цими деревами, село. А в ньому дім, у якому вона не була вже десять років — рівно половину свого життя. Вона не любила той дім. Але тепер її тягло до нього так, як тягне зацькованого мисливцями звіра до його лігва.

***

Віола не зразу впізнала вулицю, на якій пройшли перші десять років її життя. Але будинок на ній вгледіла зразу. Сіра похмура кам’яна споруда з облупленими каріатидами над вікнами і химерними балкончиками аж під самісіньким дахом стояла трохи осторонь від дороги, на пагорбку. Здавалося, вона з деякою погордою височіє над дерев’яними хатами і новими цегляними будинками. Зрештою, навіть найстаріша хата на вулиці не могла дорівнятися віком до неї. Коли пан Войницький, ще в середині дев’ятнадцятого століття, збудував свою кам’яницю, навколо буяв ліс, підперезаний тонкою дугою річки. Аж за річкою було село. Згодом воно перекочувало через русло і підійшло впритул до пагорба, оточило з усіх боків дім з химерами.

За переказами, спочатку маєток більшу частину року стояв пусткою, під наглядом двох слуг. Пан любив бувати тут лише влітку та ранньої осені. А коли овдовів і остаточно пустив за вітром маєтності у місті, змушений був перебратися сюди назовсім. Коли не стало й пана, у домі якийсь час жив його далекий родич. А Віолиній прапрапрабабусі Уляні цей будинок дістався після жовтневого перевороту 1917 року. Як любила повторювати Ріо, «за особливі заслуги в боротьбі проти гноблення трудового народу».

Віола не любила цей дім. І свою Ріо не любила. Цікаво, якою та стала за десять років? Зупинилася перед ворітьми.

— Ой, це ти? Як то тебе?.. Здається, Олена… Чи Олька… Ну, внучка Кушнірихи… — Маленька сива жіночка наче з-під землі виросла і аж руками об поли вдарила. Чи то дивувалася зустрічі, чи сердилася на свою діряву пам’ять. — А їй’бо ти. Запізнилася, бідолашна. Якраз дев’ять днів, як поховали твою бабу. Боліла крепко в останній рік. Та вона ніколи здоров’я доброго не мала. Але скрипливе дерево довго живе. Оце б на Спаса їй вісімдесят вісім сповнилося. Як вмерла, то сусіди хотіли дати тобі знати, та не знали, де шукати. А де ти живеш?

— Проти неба на землі. Звідси не видно.

Віола не хотіла розмовляти і не знала, як відкараскатися від назоли, якої зовсім не пам’ятала.

— Ключі у Грищуків, — бурканням на буркання відповіла жінка. І вже повертаючись в інший бік, сказала голосно, ніби до себе, але так, щоб Віола почула: — Ворона хоч і за море полетить, та все одно вороною вернеться. Приїхало в свинячий голос, та ще й приндиться.

Віола пішла до будинку під червоною черепицею. Двері відчинила Андрієва мама. Біла хустка, зав’язана молодичкою на сивій голові. Очі — наче перестиглі черешні, притрушені памороззю.

— Ой, Божечку! Та це ж Оля! Дитино моя дорога! Певно, почула душа твоя… Все-таки рідна кров. Ой, справді Олюня! А ми з Андрієм ще ниньки зранку про тебе говорили. Він тебе весь час згадує. Та що ж це ми через поріг? Заходь до хати. Андрій скоро прийде. Він теж недавно приїхав у відпустку. Якраз перед похороном Ріни Олександрівни. Ото зрадіє! Та ти не роззувайся. У нас не які хороми. Я ніколи тим не переймалася. Скільки того всілякого барахла людині на коротке життя треба? Воно ж як є, то розійдеться, а немає, то обійдеться.

— Я хотіла б ключі….

— У нас, у нас ключі, Олюню. Здається, Андрій поклав їх у шухляду в столі. Але я тебе так не відпущу. Ти ж з дороги, втомлена, голодна. Та й Андрій мені цього не простить.

Жінка буквально втягнула дівчину в кімнату, а сама побігла на кухню. Віола присіла на дерев’яний стілець, трохи посиділа і потягнула ручку шухляди, щоб взяти ключі. Ключі лежали на газеті. Віола знічев’я розгорнула її. Здивувалася, що газета з тих країв, які вона покинула два тижні тому. Як вона могла сюди потрапити? Прикипіла поглядом до третьої сторінки. Портрет Праскіна. Чорт забирай, він таки справді живий! Над знімком заголовок «Три загадкові вбивства за два дні». Праскін розповідав про свого брата-близнюка, без якого нібито дуже страждає. (Віола ніколи навіть подумати не могла, що у нього не те що брат, але й мама була, і ніколи б не повірила, що Праскін може страждати). Під матеріалом — коментар якогось підполковника. Той якось аж захоплено смакував подробиці сенсаційного вбивства: в тілах трьох жертв — бухгалтера Праскіна, капітана Бондаренка і недавно звільненого з місць позбавлення волі Радченка на прізвисько Тертка — не виявлено куль, ранки тонкі і ніби пропалені лазерним променем, але через дві години від них не залишається й сліду — все затягується. Отже, якщо жертву не виявити зразу, то через сто двадцять хвилин її смерть можна класифікувати як наслідок серцевої недостатності. Звісно, тоді ніхто й не шукатиме вбивцю. Це може сплутати всі карти у кримінальній статистиці і завести слідство у глухий кут. А злочинець вільно розгулюватиме собі на волі. Як він розгулює і зараз. З таким правоохоронці ще не стикалися. Це схоже або на позапланетне втручання, або на наслідки випробування невідомої зброї з якоїсь надсекретної лабораторії. Між трьома жертвами — ніякого зв’язку, ну абсолютно ніякого — вони навіть не були знайомі. Через що важко встановити мотиви вбивства….

— Читаєш? Це газета твоєї бабусі. Здається, ще червнева. Вона лежала у передпокої. Андрій взяв, як ходив зачиняти будинок. Каже, цікаво, чого це баба Ріо таврійську газету виписувала?

Андрієва мама поставила на стіл салатницю з порізаними огірками і помідорами і знову побігла до кухні.

«Розшукується двадцятирічна Віола Шумська. Прикмети…» Праскін… Щоб його чорти вхопили і до пекла затягли! Віола не сумнівалася, що він повторить в міліції ту фразу, яку вона кинула зопалу під час сварки. Може, ще й поскаржився, що вона його гроші розтринькала і не віддала… Прикмети, записані від нього, співпали з тими, які назвали люди на зупинці. А може, і матуся Тертки повідомила, що квартирантка зникла. Хоча вона така, що могла цього й не помітити. Та й не до того їй… Ну хай шукають Віолу Шумську… Віола зіжмакала газету, засунула в сумку, взяла ключі і вийшла. Їй хотілося самотності. Голова розколювалася від болю.

***

В передпокої — ледь чутний запах ладану. А вітальня буквально напхана ним. Мабуть, тут відспівували Ріо. Віола швиденько перебігла простору похмуру кімнату, потім ще одну, меншу, і зупинилася на східцях. Там, угорі, її маленька шпаківня. Повільно піднялася, штовхнула двері. Зачинено. Стала підбирати ключ на в’язці, але жоден не підходив. Згадала, що колись ховала свою відмичку в щілині з правого боку східців. Нагнулася, провела рукою. Точно! Є! Цікаво, чому це Ріо не віддала його Грищукам з усіма іншими?

У кімнатці все на тих же місцях, що й десять років тому. На столі — великий білий конверт. «Ользі»… Ріо називала її тільки так. Не Олею, не, боронь Боже, Олюнею, а тільки Ольгою. Розірвала конверт. З нього випав шкільний зошит у клітинку. Ну звісно ж, на чому б ще могла писати колишня директорка школи!

Віола знеможено впала у крісло з вилинялою оббивкою. Крісло голосно скрипнуло, ніби здивувалося появі напівзабутої господині. Віола розгорнула зошит.

«Ольго, якщо ти тут, значить, сталося те, чого я найбільше боялася. Інакше б ти сюди не повернулася. Я знаю: ти не любила цей дім. Ми всі його не любили. Але всі ховалися за його кам’яними стінами, коли сховатися більш не було де. Не можеш простити, що я віддала тебе в сиротинець? А що мені було робити? Я вже тоді була стара. А ти після смерті Діни зовсім від рук відбилася. Тобі було десять, і з тебе треба було очей не спускати. І це з моїм слабіючим зором…

Ні, не так. Я хотіла врятувати тебе. А для цього мусіла відірвати від себе, від цього дому, перервати ту пуповину, яка зв’язувала тебе з нами… Мені здавалося, що так буде краще. Я була впевнена: ти не просто виживеш, але й доб’єшся більшого у житті. Ти розумна і вперта, здатна зубами вигризти свою удачу. Точнісінько, як я. Але я каліка, кривенька качечка, Ріо-де-Жабейро, а ти… ти зовсім інша.

Ти так плакала за тим хлопчиком… А він і досі не говорить зі мною. Каже: «Ріо вигнала моє Оленя з дому, а мені розбила серце». Ну що він знає про розбиті серця?..

Так. Якщо ти, Ольго, тут, значить, я помилилася. Річ не тільки в цьому проклятому будинку, але й у чомусь іншому. Але мені вже важко звести докупи свої думки. Вони втікають, розпливаються, покидають мою стару голову. Щось мушу тобі важливе сказати, якщо ти тут…

Ти пам’ятаєш, хто збудував цей дім? Пан Войницький. З нього і почалася ця історія. Ще в позаминулому сторіччі. Я дослідила її, бо кому ж і досліджувати, як не історикові. Тим паче історикові, якому більш нічим зайнятися. Отже, оселившись у селі, пан не облишив своїх звичок. Сказано ж, вовк линяє, та натури не міняє. Їздив на бали, на які його запрошували багаті вдовиці та престарілі вельможні дівки із сусідніх маєтків, грав у карти і не церемонився з селянами. А в будинку влаштовував бучні оргії.

Якось на Зелені свята у місцевого кушніра пропала донька Уляна. Убиті горем батьки, які вже готувалися до весіля своєї одиначки, аж через тиждень дізналися, що вона в будинку Войницького. Він не думав на ній одружуватися, але й відпускати не збирався. Тримав як наложницю. Мати в горі прокляла пана до сьомого коліна. Материнське прокляття найстрашніше. Якби ж вона відала, кого проклинає…

Десь перед Різдвом знайшли пана Войницького задушеним у власній постелі. У селі подейкували, що так з ним поквитався Улянчин хлопець. Але звинуватили Уляну. Вона й не відмовлялася. Весь час, поки суд тривав, сиділа і ні пари з вуст. Обстригли її, закували в кандали і відправили на каторгу. Пішла вона туди не сама — понесла під серцем дитину. Від лютого ворога свого.

Повернулася Уляна в село років через сорок. Привезла з собою внучку, Ликерку. Про доньку сказала тільки, що була й нема. Ликера мала років чотирнадцять за плечима та місяців шість спереду… В селі зразу помітили і ще одне: з головою у дівчини щось не зовсім гаразд. Чи то вона від якогось горя звихнулася, чи зроду така була. Від мовчазної Уляни всі запитання відскакували, як горох від стіни. А Ликерка зовсім людей цуралася.

Ніхто з родичів не прийняв нещасну каторжанку. У нещасті, як відомо, немає ні брата, ні свата. Оселилася вона з внучкою у розвалюсі, самотня господиня якої давно переселилася на цвинтар. Сяк-так позалатувала діри, побілила стіни. Там і народила Ликера свою Ганю. І саме Гані суджено було прибрати до рук дім свого, хай законом не встановленого, але ж прадіда — пана Войницького. Його норовлива кров, що грала в її жилах, і люта ненависть до самого пана Войницького й таких, як він, злилися з червоним бедламом того часу і витворили у Ганчиній натурі справжню гримучу суміш. Коли почалися жовтневі події, шістнадцятирічна Ганка-вуркаганка, як її прозивали в селі, не за літами розвинена, горласта і безшабашна, одягла бушлата і з гуртом таких же пролетаріїв кинулася у вир революції.

На всю волость тоді залишився тільки маєток Войницького. Ганка не дала його спалити, з маузером у руці довела, що він по праву належить їй, бо її предки боролися проти панського гніту, убили самого пана і навіть відбули багаторічну каторгу. А що дім був не вельми розкішний і зовсім не такий великий, як в інших вельмож, то її переконання подіяли. Уляна з Ликеркою вселилися до нього. І якраз вчасно. Бо їхня халупа вже перетворилася на купу глини.

А Ганка-вуркаганка подалася на війну — добивати буржуїв і боротися за торжество світового пролетаріату. Через рік вона з’явилася в селі з немовлям на руках. Кинула його Уляні та Ликері, що вже зовсім втрачала глузд, повідомила, що звати дівчинку Інтерною, і знову подалася змінювати світ. Повернулася якоюсь згаслою і ще злішою. Створювала комнезам, проводила колективізацію, розкуркулювала, була головою сільради… Коли Інтерна народила дівчинку, Ганка навіть не запитала, від кого. Сказала, щоб назвали Тракториною і поїхала в район на нараду.

Тракторина — це я. Потім я стала просто Риною, Ріною, Ріною Олександрівною (всі жінки в нашому роду чомусь Олександрівни). Уляни я не пам’ятаю. Баба Ликера лякала мене своїм дивним сміхом і бесідами самої з собою. Бабусі Ганни я боялася, як порушник міліціонера, і намагалася не потрапляти їй на очі. А мама… Вона ніколи навіть не обняла мене. Я думала — через те, що я каліка-недоріка. Та якось вона у злості вигукнула, щоб я згинула з її очей, бо нагадую їй те, що вона не може забути. А вже пізніше я дізналася, що ж із нею сталося. Її зґвалтували троє з банди, за якою колись ганялася Ганка…

Я вбирала, всотувала з оточуючих мене жінок неприкаяну самотність і ненависть, як губка вологу. Ненависть до цього дому, в якому ніколи не пахло чоловіком, до самих чоловіків, до всього світу… Моя ще не сформована душа не знала, що таке ласка, любов, співчуття. Зрештою, цього я не пізнала вже ніколи. Зате я вчилася, наче навіжена. Завжди була першою в науці. Це був єдиний для мене спосіб завоювати місце під сонцем, змусити людей якщо не поважати, то хоча б боятися мене. Отак і стала вчителькою історії, а потім директоркою школи. Думаєш, я не знала, що мене не люблять? Що навіть ти, моя єдина внучка, називала мене Ріо-де-Жабейро?.. Чи не ти ж і придумала це прізвисько? Але ж і я нікого не любила, платила тією ж монетою. Так що ми квити.

Мені вже перевалило за тридцять п’ять, як у село приїхав… Трудно сказати, ким він був: чи то археологом, чи фольклористом, чи мандрівним філософом. Такий собі Сковорода… Одне слово, волоцюга бездомний. Щось він там розкопував на старому городищі, записував у сільських бабусь старовинні пісні і легенди. Вони йому і про нас наплели… Сім мішків гречаної вовни і всі неповні. А він все приходив до мене консультуватися як до історика. Поговорити я вмію, ти ж знаєш. А от його залицяння мені були ні до чого. Мама скривилася, як від зубного болю, коли побачила його в нашому домі, де ніколи не ступала нога чоловіка. А баба Ганна одягла всі свої медалі і пройшла повз нього, як Кутузов перед полоненим солдатом з армії Наполеона.

Він засміявся: «У вас тут що, дім клонів?» Я перепитала, що означає «клон». Тоді ще мало хто знав це слово, крім фахівців. Це вже наприкінці двадцятого століття, після клонування овечки Доллі, воно ввійшло в лексикон. Він сказав: «Так називають організми, що з’являються не від парування двох статей, а внаслідок вегетативного розмноження. Таке враженння, що ти і твої мати з бабою з’явилися на світ, як картопляні паростки з пророслої бульби. Ви взагалі якось дивно живете. Ніби в коконах, що відгороджують вас від емоцій, від почуттів. І народжуєте, і народжуєтеся без любові».

Він дуже багато знав такого, без чого можна прожити. Зате і я знала: бездомному чоловікові потрібен дім. А я… Не знаю, чому, але була впевнена: він би все одно мене не полюбив. Коли я заявила, щоб більш не приходив, той мудрагель подивився на мене, як на інопланетянку, і сказав… Ні, це ж треба! Він сказав, що в його особі Бог послав мені спасіння. Чуєш, Ольго? Спасіння! І що головне навіть не те, чи любить він мене… Головне, щоб я полюбила — як не його, то будь-кого. Бо тільки любов може врятувати мене і моїх нащадків, якщо такі, звісно, колись будуть. У моїх генах, мовляв, за століття сконцентровано стільки ненависті, що я вже й не жінка, а біологічний акумулятор негативної енергії. А це дуже-дуже небезпечно. Колись цей акумулятор, заряджений кількома поколіннями і захований у мене всередині, може переробити ненависть у страшну зброю. Зазвичай такі мутації стаються у сьомому поколінні.

Я засміялася і вигнала того волоцюгу-філософа. Навіть проводжати його не вийшла. Я не вірила у спасіння через любов. Але у мене з’явилася Діна. Вона добре вчилася, стала інженером. Працювала у місті. Там народила тебе. Від кого — не знаю, жодне чоловіче ім’я ніколи не зірвалося з її вуст. Вона повернулася якась така, наче закам’яніла, — ні усмішки, ні сльози, ні поцілунку. Втім, обніматися і цілуватися у нашому домі не було заведено. Казали, що на неї так вплинула радіація. Може, то й справді була мутація. Але мутація якась особлива. Коли це сталося… Коли вона наклала на себе руки, я вирішила відправити тебе з цього дому. Ти сьоме покоління, Ольго. Ти — сьоме коло. А що, як той… той філософ-волоцюга казав правду?

Я пильно, дуже пильно придивлялася до тебе. Я давно помітила в тобі цю особливість: у гніві твої очі ставали очима василіска, ти могла вдарити поглядом, як нагайкою. Ми всі трохи володіли цією силою. Іноді я у злості могла так подивитися на клас, що гармидер миттю вщухав і наступала німа тиша. А Діна… Але в тобі це проявилося особливо. Якось я хотіла покарати тебе за якусь провину. Ти сперечалася, кричала. Я замахнулася, але ти так кресонула очима по моїй піднятій руці, що в неї ніби хтось голку загнав.

Я подумала: що довше ти будеш тут, то більшою буде твоя сила і страшнішою зброя. Мені здавалося, що тебе «підгодовує» цей будинок. І я віддала тебе в сиротинець. Ти жодного разу не написала мені. Але я все про тебе знаю. Знаю, що ти змінила ім’я й прізвище — поскаржилася, що тобі огидне все те, що нагадує про людей, які зреклися тебе, і тобі пішли назустріч. Знаю, де ти вчилася і працювала. Ти й не задумувалася, за що тобі в інтернаті і технікумі, чи то пак, коледжі, видавали чималі суми допомог і премій, яких ти, до речі, не заслуговувала.

Ти так тужила за тим хлопчиком… Як ти за ним плакала!.. У нашому роду ніхто ще не плакав через чоловічу стать. Хіба що з ненависті. Це через нього ти не хотіла їхати із села. Може б, він… Андрій тебе дуже любив. І може, той подорожній, що на кілька ночей приблукав до нашого дому, правду казав?.. Його любов могла б… Не знаю! Нічого не знаю! Я об’явила всім, що тебе зразу ж удочерила сім’я з Америки й адреси ніхто не дає, бо не можна порушувати закон про таємницю удочеріння.

Ти тут. Отже, я помилилася. Ти не знайшла поза цим домом того, чого тобі так бракувало в ньому. Сталося найстрашніше. Ти зробила це. Правда, Ольго? Тому ти вдома. Ми всі ховаємося у цьому домі, коли заховатися більше немає де…»

***

Віола кинула лист на стіл і заплющила очі. Так. Вона це зробила. Не було нікого у неї за плечима. Не було ніякого сріблястого автомобіля. Вона його придумала. Давно. І сама повірила. Щоб у випадку чого… Скільки разів у хвилини відчаю вона думала: от якби ненависть убивала… Все почалося з Тертки. Як вона ненавиділа цього ґвалтівника-рецидивіста, який навіть рідну матір не шкодував… Скільки разів била його поглядом. Він відчував її силу. Але це ще більше роздражнювало його. Він грав зі смертю. І догрався. І їй зовсім його не жаль. Але чому все сталося саме того дня? Гроза… Так-так, допомогла гроза. Коли сила стихії з’єдналася з силою її ненависті, сталося так, як вона не раз бачила в своїх видіннях, те, що вона вже не раз робила в думках.

Вона тоді була приголомшена. Просто приголомшена. А наступного дня вирішила переконатися, що може спрямовувати поглядом енергію ненависті і вбивати нею. Другим мав загинути Праскін. Але вранці, коли вони сварилися, було сонячно. А під вечір знову почалася гроза. Після того, як Праскін упав, вона відчула себе всесильною. Це почуття переповнило її. І вона сміялася, сміялася, сміялася. Дурні люди. Що вони подумали? Що в неї істерика? Ха-ха… Якби вони знали, хто перед ними…

Подумки вона складала список тих, від кого звільнить місто. Список негідників, злодіїв, ґвалтівників, убивць… Капітан Бондаренко не належав до цієї категорії. Але ж він міг перешкодити їй виконати цю місію. Вона просто злякалася, коли сказала йому зайве і зрозуміла, що він докопається. Його не треба було вбивати. Не треба було… А потім виявилося, що Праскін — зовсім не той Праскін… Вона заплуталася. Ненависть — така страшна зброя… Господи, що вона наробила! Вона ж їх зовсім не знала. Ні Бонда, ні брата Праскіна…

— Оленя, я знаю, що ти тут! Відчини! Оленятко!..

Хтось відчайдушно стукав у двері.

Оленям її називав Андрій. Але це було так давно. В іншому житті. Того життя вже немає. Тепер вона не знає, хто вона. Ольга?.. Віола?.. Інопланетянка?.. Клон?.. Мутант?.. Акумулятор?..

Content

Надія Гуменюк
Коханий волоцюга
Збірка оповідань

Синдром вічної любові

Вовчиця

Перс і ласунка

Коханий волоцюга

Самотня жінка бажає познайомитися, або Ігри для риб

Фанатка

Волошковий монстр

Осіннє танго

Дім для клонів