Майкъл Крайтън

Изгряващо слънце

На моята майка

Зюла Милър Крайтън

Навлизаме в свят, в който старите правила не важат.

Филип Сандърс

Бизнесът е война.

Японски девиз

Всички лица, фирми, институции и организации, описани в този роман, са плод на авторовата фантазия. Действията на наистина съществуващи фирми и хора, за които се споменава в настоящата книга, не отговарят на реалностите.

Изключение правят само японските компании — Мацушита, Минолта, Мицубиши, Нинтендо, Панасоник, Сумитомо и Тошиба; бившите министър-председатели на Япония Такешита и Танака и американските корпорации Крей Рисърч, Емерсън, Феърчайлд, Дженеръл Електрик, Худейл, Ар Си Ей и Сиърс. Всичко, написано за тях, е вярно.

Полицейско управление на Лос Анджелис

ПОВЕРИТЕЛНО!

ПРЕПИС ОТ ВИДЕОЗАПИС НА РАЗПИТ, ПРОВЕДЕН ВЪВ ВРЪЗКА С ВЪТРЕШНО РАЗСЛЕДВАНЕ

СЪДЪРЖАНИЕ: Машинописен препис, снет от видеозапис на разпит на детектив Питър Дж. Смит

13–15 март

ОТНОСНО: Убийството в небостъргача Накамото (А8895-404)

Настоящият препис е собственост на полицейското управление на Лос Анджелис и е предназначен само за вътрешно ползване. Правенето на копия от този документ, цитирането на пасажи от него, възпроизвеждането му по какъвто и да е начин, както и разкриването на съдържанието му, подлежи на санкциите, предвидени в закона.

По всички въпроси, свързани с настоящия препис, се обръщайте към:

Началника на отдел „Вътрешни разследвания“ в полицейското управление на Лос Анджелис

Лос Анджелис, Калифорния 92038–2029

ПК 2029

телефон: (213) 555–760

телефакс: (213) 555–7812

Видеозапис, на разпита на дет. П. Дж. Смит, проведен от 13.03. до 15.03.

СЛЕДСТВЕНО ДЕЛО: Убийството в небостъргача Накамото

НАЧИН НА ПРОВЕЖДАНЕ НА РАЗПИТА: Лейт. Смит е бил разпитван в продължение на двадесет и два часа общо от понеделник, тринадесети март, до сряда, петнадесети март. Разпитът е записан на видеолента S-VHS/SD.

ОПИСАНИЕ НА ОБСТАНОВКАТА: Обектът на разпита Смит седи до масата във видеозала 4 на полицейското управление. На стената зад гърба му се вижда стенен часовник. Разпитваният е в кадър от кръста нагоре. Пред него има чашка кафе. През първия ден Смит е със сако и вратовръзка, през втория ден — по риза и вратовръзка, а през третия — само по риза. В долния десен ъгъл на кадъра се отчита времетраенето на записа.

ЦЕЛ НА РАЗПИТА: Да се изясни отношението и съпричастието на обекта на разпита към случая „Накамото“ (сл. дело А8895-404).

Разпитът е бил воден от дет. Т. Конуей и дет. П. Хамънд.

Разпитваният се е отказал от правото си на адвокат.

Следственото дело е приключено с резолюция: „Извършителят не е разкрит“.

Запис от 13 март (1)

ВОДЕЩ РАЗПИТА: Видеомагнетофонът е включен, можем да започваме. Моля, кажете си името.

РАЗПИТВАН: Питър Джеймс Смит.

В. Р.: На колко сте години и какво звание имате?

Р.: На трийсет и четири. Лейтенант в Отдела за специално обслужване към полицейското управление на Лос Анджелис.

В. Р.: Лейтенант Смит, както ви е известно, до момента към вас не е предявено обвинение в престъпление.

Р.: Да, знам.

В. Р.: Независимо от това, имате право на настоящия разпит да бъдете представляван от адвокат.

Р.: Отказвам се да се възползвам от това свое право.

В. Р.: Добре. Упражняван ли е върху вас натиск да се подложите на този разпит?

Р.: (дълга пауза) Не, никой не ме е принуждавал да се явя пред вас.

В. Р.: Добре. Искам да поговорим за убийството в небостъргача Накамото. Кога се включихте в разследването на случая?

Р.: На девети февруари, в четвъртък, около девет часа вечерта.

В. Р.: Какво точно се случи тогава?

Р.: Бях си вкъщи. Позвъниха ми по телефона.

В. Р.: Какво правехте, когато ви се обадиха?

Нощ първа

Всъщност си седях на леглото в моя апартамент в Кълвър Сити и гледах по телевизията баскетболен мач на „Лос Анджелис Лейкърс“. Бях намалил звука и се опитвах да уча за следващия си урок от курса по японски за начинаещи.

Вечерта беше тиха и спокойна. Към осем бях сложил дъщеря си да спи и сега от касетофона, сложен върху кревата ми, жизнерадостен женски глас редеше неща от рода на: „Добър ден, аз съм полицай. С какво мога да ви бъда полезен?“. Или „Подайте ми менюто, ако обичате“. След всяко изречение жената ме изчакваше да го повторя на японски. Пелтечейки, аз се мъчех да не изоставам. „Магазинът за зеленчуци е затворен. Къде е пощата?“ — продължаваше тя все в този дух. Беше ми трудно да се съсредоточа, но се стараех най-съвестно.

— Господин Хаяши има две деца.

Опитах се да го изрека на японски:

— Хаяши сан ва кодомо га фур… футур…

Изругах, а жената от касетофона вече минаваше нататък:

— Тази напитка никак не е вкусна.

Учебникът ми беше отворен върху кревата до счупената кукла на дъщеря ми, която бях поправил. В другия край се мъдреха албум и снимки от втория рожден ден на Мишел. Бяха минали четири месеца, а аз така и не намерих време да подредя фотографиите в албума.

Подобни неща не бива да се отлагат, защото времето лети много бързо.

— В два часа ще има съвещание — изтърси магнетофонът.

Пръснатите върху леглото снимки вече не отговаряха на действителността. За четири месеца Мишел се бе променила напълно. Тя бе пораснала и роклята от черно гладко кадифе с бяла дантелена якичка, която бившата ми съпруга й бе купила за рождения ден, й бе омаляла съвсем.

На всичките снимки някогашната ми жена играе централна роля: държи тортата, докато Мишел духа свещите; помага на детето да разопакова подаръците. Изобщо изглежда като всеотдайна майка. Истината е, че дъщеря ми живее с мен, а бившата ми жена я вижда доста рядко. Често не я взема за събота и неделя и пропуска да ми изпрати издръжката.

Но на човек и през ум не би му минало всичко това, ако съди по тези снимки от рождения ден.

— Къде е тоалетната?

— Аз съм с кола. Мога да ви откарам.

Продължих да уча. Всъщност тази вечер бях дежурен на повикване. Ако в управлението им потрябваше някой от Отдела за специално обслужване, щяха да потърсят мен. Беше девети февруари, четвъртък. Вечерта бе спокойна и не очаквах да има много работа. До девет часа ми бяха звънили само три пъти.

Отделът за специално обслужване е нещо като дипломатическа служба на полицията. Ние поемаме случаите, когато дипломати или известни личности имат вземане-даване с органите на реда. Също така осигуряваме преводачи за чужди граждани, влезли по един или друг повод в контакт с полицията. Работата е разнообразна и не особено напрегната. Когато съм дежурен на повикване, най-много да ме потърсят пет-шест пъти, като обикновено не става дума за нещо спешно. В повечето случаи решавам проблема, без дори да си мръдна задника от стола. Доста по-приятно е от предишната ми служба в пресцентъра на полицията.

Но както и да е. Първото обаждане вечерта на онзи девети февруари касаеше Фернандо Консека, чилийския вицеконсул. Една патрулна кола го беше спряла. Фърни бил толкова пиян, че очевидно не бил в състояние да шофира, но се позовавал на дипломатическия си имунитет. Казах на полицая да го откара в дома му и си записах на сутринта отново да направя оплакване в консулството.

Час по-късно ме потърсиха двама детективи, които арестували в Гардина някакъв заподозрян в участие в кръчмарска престрелка. Човекът не говорел друг език, освен самоански и колегите искаха да им осигуря преводач. Казах им, че мога да го сторя, но според мен всички самоанци знаят английски, тъй като островите им от десетки години са под американска опека. Детективите отвърнаха, че сами ще се оправят. После ми позвъниха, защото камионите на телевизията паркирали пред противопожарните кранове на стадиона, където съставът „Аеросмит“ имал концерт. Посъветвах полицаите да се обърнат към пожарната. През следващия час не ме обезпокои никой. Задълбочих се в учебника и внимателно слушах напевния женски глас, който ми казваше неща като: „Вчера времето беше дъждовно“.

Тогава се обади Том Греъм.

— Някакви тъпи японци ни създават проблеми — рече Греъм. — Направо се учудвам на наглостта им. Най-добре ще е да дойдеш, Пийти сан. Адресът е: Фигероа хиляда и сто, на ъгъла със Седмо авеню. Това е новият небостъргач Накамото.

— За какво става дума? — попитах аз.

Греъм е добър детектив, но е много сприхав и има навика да преувеличава.

— Тъпите японци искат някого от тъпия Отдел за специално обслужване. Тоест твоя милост. Не ни дават да си вършим работата, докато не дойде някой от вас.

— Как така не ви позволяват? Защо? Всъщност какво правите там?

— Разследваме убийство — избоботи Греъм. — Бяла жена на около двайсет и пет години. Очевидно шест нула едно[1]. Просната е по гръб баш в средата на проклетата им заседателна зала. Чудна картинка! Гледай да дойдеш колкото можеш по-скоро!

— Музика ли чувам там при теб? — попитах аз.

— Да — отвърна Греъм. — Тук се вихри голямо парти. Тази вечер е официалното откриване на небостъргача Накамото. Хайде, моля те, побързай!

Отговорих му, че тръгвам. После позвъних на съседката, госпожа Асинио, и я помолих да се погрижи за детето ми, докато ме няма. Тя се съгласи. Малко допълнително припечелени пари никога не й бяха излишни. Докато я чаках да дойде, си смених ризата и облякох своя най-хубав костюм. Тъкмо тогава ми се обади Фред Хофман. Той беше старши дежурен по управление. Нисък, набит мъж с побеляла коса.

— Пийт, мисля, че този път ще имаш нужда от помощ.

— Защо? — недоумявах.

— Доколкото разбрах, става дума за убийство, в което са замесени японски граждани. Случаят може да се окаже деликатен. Откога работиш в отдела?

— От около шест месеца.

— На твое място бих взел със себе си някой по-опитен. Мини покрай Конър и го подбери пътьом.

— Кого, кого?

— Джон Конър. Не си ли чувал за него?

— А, да, разбира се.

Всички в управлението знаеха Конър. Той беше същинска легенда — най-прочутият служител на Отдела за специално обслужване.

— Та той не се ли пенсионира? — вметнах аз.

— В нещо като дългосрочен неплатен отпуск е, но продължава да работи по случаи, свързани с японци. Мисля, че ще ти е от полза. Знаеш ли, най-добре е аз да му се обадя, а ти направо мини да го вземеш — рече Хофман и ми даде адреса му.

— Добре. Благодаря ти.

— Още нещо. Използвайте наземна връзка, Пийт!

— Разбрано — отвърнах. — По чие нареждане?

— Просто мисля, че така ще е по-добре.

— Както кажеш, Фред.

„Наземна връзка“ означава да не използваме радиостанциите, за да не могат да ни прехванат журналистите, които слушат полицейските честоти. В някои ситуации това е обичайна практика. Всеки път, когато Елизабет Тейлър влиза в болница, минаваме на наземна връзка. Ако синчето на някоя известна личност загине при автомобилна катастрофа, също не прибягваме до радиостанциите, за да сме сигурни, че родителите ще научат новината, преди телевизионните екипи да започнат да тропат по вратите им. Но никога не бях чувал за наземна връзка при убийство.

Все пак, докато карах към центъра на града, не се обадих никому по телефона в колата, а си пуснах радиото. Вървяха новините. Съобщиха за тригодишно момченце, случайно простреляно при обир с взлом. Куршумът засегнал гръбнака, детето било парализирано от кръста надолу и…

Смених станцията и попаднах на някаква забавна програма. В далечината се мержелееха небостъргачите, които сякаш се носеха над мъглата. Когато стигнах Сан Педро, свих от магистралата по отбивката, водеща към дома на Конър.

За Джон Конър знаех, че е живял известно време в Япония, където научил езика и опознал добре културата на тази страна. През шестдесетте години той бил единственият полицай в управлението, който говорел японски, въпреки че в Лос Анджелис живее най-многобройната японска общност извън страната на изгряващото слънце.

Сега, естествено, в управлението служат повече от осемдесет полицаи с японски и много други като мен, които учат езика.

Конър се бе пенсионирал преди няколко години, но всички, работили с него, бяха единодушни, че той е най-добрият. Носеше му се славата, че действал светкавично и често решавал случаите за броени часове. Имаше реноме на много способен детектив, невероятно умел при воденето на разпити. Говореше се, че можел да измъква нужната му информация от свидетелите както никой друг. Но колегите го ценяха най-вече заради спокойния му, разсъдлив начин на действие. Веднъж някой от тях ми каза: „Работата с японци изисква ловкостта на въжеиграч. Ако нямаш това качество, рано или късно ще залитнеш на едната или на другата страна и ще паднеш. Някои от нас застават твърдо на позицията, че японците са прекрасни хора, неспособни да извършат нищо лошо. Други решават веднъж завинаги, че ония с дръпнатите очи са подли гадове до един. Конър успява да запази равновесие. Той не се поддава на подобни опростенчески обобщения и знае какво върши“.

Джон Конър живееше в индустриалната зона близо до Седма улица, в голяма тухлена сграда, използвана преди за склад, долепена до огромен гараж за камиони. Товарният асансьор беше повреден. Изкачих се по стълбите на третия етаж и почуках.

— Отворено е — обади се отвътре мъжки глас.

Влязох в малкия апартамент. Холът беше почти празен. Обзавеждането бе изцяло японско: рогозки татами, паравани шоджи и стени, покрити с дървена ламперия. На една от тях висеше свитък оризова хартия с калиграфски изписани йероглифи. Под него имаше масичка от черно лакирано дърво, върху която беше поставена ваза със стрък бяла орхидея.

До вратата забелязах два чифта обувки. Мъжките бяха яки, туристически, а дамските — с високи токчета.

— Капитан Конър? — казах аз.

— Момент!

Един от параваните шоджи се плъзна настрана и иззад него се появи Конър. Той се оказа учудващо висок, към метър и деветдесет. Беше облечен в юката, лек японски халат от синя памучна тъкан. На вид Конър изглеждаше към петдесет и пет годишен. Широкоплещест, започнал да плешивее, с грижливо подрязани мустаци, остро изсечени черти и пронизителен поглед. Гласът му бе дълбок и спокоен.

— Добър вечер, лейтенант.

Ръкувахме се. Конър ме огледа от главата до петите и кимна одобрително.

— Видът ти е представителен. Това е добре.

— Доскоро работех в пресцентъра. Там свикнах с мисълта, че човек никога не знае кога ще му се наложи да се появява пред камерите и фотоапаратите на журналистите — отвърнах аз.

Конър отново кимна.

— Значи тази вечер си дежурен на повикване от Отдела за специално обслужване?

— Да.

— Откога си в отдела?

— От шест месеца.

— Говориш ли японски?

— Малко. Вземам уроци.

— Би ли ме изчакал няколко минути да се преоблека? — Конър се обърна и изчезна зад паравана. — За убийство ли става дума?

— Да.

— Кой ти съобщи за случая?

— Том Греъм. Той е пристигнал на местопрестъплението и за момента ръководи разследването. Каза ми, че японците настоявали да повика някого от нашия отдел, който да говори езика им.

— Ясно — рече Конър.

Последва пауза. Чух звук от течаща вода.

— Такова искане нещо обичайно ли е? — поде отново той.

— Не. Най-често полицаите ни търсят, за да им превеждаме, когато не могат да се разберат с японците. Всъщност не съм чувал досега японец да е изисквал присъствието на някого от нас.

— И аз не съм — рече Конър. — Греъм ли те посъветва да ме вземеш? Това би ме учудило, ние с него много-много не се обичаме.

— Не — отговорих аз. — Фред Хофман предложи да се възползвам от помощта ти. Опасява се, че не съм достатъчно опитен. Каза, че ще ти се обади, за да те предупреди.

— Значи два пъти са ти звънели вкъщи?

— Да.

— Ясно.

Той се появи отново. Този път — в тъмносин костюм. Завързвайки вратовръзката си, отсече:

— Закъсняваме.

После погледна часовника си и добави:

— Очевидно факторът време е решаващ в този случай. В колко ти се обади Греъм?

— Към девет.

— Оттогава вече са минали четирийсет минути. Да вървим, лейтенант! Къде ти е колата?

И забързахме надолу по стълбите.

Подкарах нагоре по Сан Педро, свих вляво по Втора улица и се насочих към небостъргача Накамото. Над асфалта се стелеше лека мъгла. Конър гледаше през прозореца на колата.

— Имаш ли добра памет? — попита той.

— Горе-долу.

— Би ли ми повторил двата телефонни разговора, които си провел тази вечер? С повече подробности. Ако можеш дори дословно.

— Ще опитам.

Конър ме изслуша, без да ме прекъсва и без да коментира чутото. Не разбирах какво точно го интересуваше, а и той не сподели. Когато свърших, рече:

— Значи Хофман не ти каза кой му се е обадил за наземната връзка?

— Не.

— Така или иначе, идеята е добра. Напоследък аз също избягвам да ползвам радиотелефона в колата. Много народ взе да слуша ефира.

Завих по Фигероа. В далечината видях осветения от прожектори небостъргач Накамото. Сградата от сив гранит сякаш докосваше нощното небе. Отбих в дясното платно и извадих от жабката шепа визитни картички.

От едната им страна пишеше на английски: „Детектив лейтенант Питър Дж. Смит, Отдел за специално обслужване, Полицейско управление на Лос Анджелис“. От другата — същото, но на японски.

Конър разгледа картичките.

— Как мислиш да се справиш с тази ситуация, лейтенант? Досега случвало ли ти се е да общуваш с японци?

— Само два-три пъти с пияни шофьори.

— Имаш ли нещо против да ти предложа как да действаме? — деликатно подхвърли Конър.

— Напротив — отвърнах му аз, — много ще съм ти благодарен за помощта.

— Чудесно. Понеже ти си представителят на отдела, вероятно ще е най-удачно, когато пристигнем, да поемеш нещата в свои ръце.

— Окей.

— Не ме представяй никому и не говори с мен. Дори не ме поглеждай.

— Добре.

— Забрави, че съществувам. Действай, сякаш ме няма.

— Ясно.

— Дръж се дистанцирано и официално. Не разкопчавай сакото си и ходи изправен, не се прегърбвай. Ако някой ти се поклони, не му отвръщай със същото. Само леко кимни. Един чужденец никога не може да усвои ритуала на покланянето. Затова по-добре не се и опитвай.

— Окей.

— Овладей жестовете си. Не размахвай ръце, а ги дръж долепени до тялото. Японците намират ръкомахането за заплашително. Говори бавно, с равен и спокоен глас.

— Разбрано.

— Постарай се да следваш съветите ми.

— Ще гледам…

— Това може да се окаже доста трудно. Понякога японците са твърде досадни и са в състояние да извадят човека от равновесие. Тази вечер вероятно ще се държат тъкмо така. Оправяй се както можеш, но каквото и да става, не се ядосвай и не избухвай.

— Ясно.

— Те смятат това за изключително непристойно.

— Ъхъ — измънках аз.

Конър се усмихна.

— Сигурен съм, че ще се справиш — рече той. — Вероятно изобщо няма да се наложи да прибягваш до моята помощ. Но ако закъсаш, ще кажа само: „Навярно бих могъл да ви помогна“. Това ще е сигнал, че поемам нещата в свои ръце. Оттам нататък оставяш аз да говоря. Дори ако директно се обръщат към теб или те питат нещо, по-добре ще е да мълчиш. Разбрахме ли се?

— Да.

— Стигне ли се до моята намеса, не обелваш дума, дори да те предизвикват.

— Гроб съм.

— Каквото и да правя, не показвай учудване. Каквото и да правя!

— Ясно.

— Когато поема топката, мини зад мен, леко вдясно. В никакъв случай не сядай и не се оглеждай. Изражението ти не бива да издава разсеяност. Помни, че за разлика от теб те не са рожби на видеокултурата на Ем Ти Ви[2]. Японците придават значение на всичко, което вършиш. По външния ти вид и по поведението ти ще съдят за цялото полицейско управление и за мен, като твой началник и семпай.

— Добре, капитане.

— Имаш ли някакви въпроси?

— Какво е това „семпай“?

Конър се усмихна.

Минахме под арката от светлината на прожекторите и се спуснахме надолу към подземния гараж.

— В Япония семпай е по-старшият, който направлява младшия или така наречения кохай. Тандемът семпай-кохай е нещо обичайно. Този вид отношения съществуват там, където по-възрастен мъж работи заедно с младеж. Вероятно японците ще си помислят, че ние сме именно такава двойка.

— Нещо като майстор и калфа ли? — попитах аз.

— Не съвсем. Семпай е по-скоро грижовен наставник, който трябва да се отнася с безкрайно търпение към грешките и младежките ексцеси на подопечния си — усмихна се отново Конър. — Сигурен съм, че ти няма да ми създаваш подобни проблеми.

Пред нас се ширна огромният подземен паркинг. Моят спътник погледна през прозореца и се учуди:

— Къде са нашите хора?

Подземието на небостъргача Накамото бе пълно с лимузини. Облегнати на колите, шофьорите пушеха и разговаряха помежду си. Никъде не се виждаха полицейски автомобили. Обикновено при убийство на местопрестъплението е същински панаир от черно-бели служебни коли с мигащи буркани и наоколо снове маса народ: съдебният лекар с помощниците си, дежурният криминален екип и всички останали.

— Интересно — отбелязах.

Спряхме. Момчетата, обслужващи паркинга, отвориха вратите на колата и двамата с Конър стъпихме на дебелия килим. Лееше се тиха музика. Тръгнахме към асансьорите. Разминахме се с група издокарани хора. Мъжете бяха облечени в смокинги, а жените — в скъпи вечерни тоалети. До асансьора чакаше Том Греъм. Беше с яке от рипсено кадифе, цялото на петна, и пушеше нервно.

Когато Том Греъм играел полузащитник в отбора на Университета на Южна Каролина, нито веднъж не го включили в „А“ състав. Тази отдавнашна история като че беше белязала целия му живот. Не му вървеше в детективската професия. Все него подминаваха при повишенията. Греъм се местеше от отдел в отдел, но или районът не му пасваше, или не можеше да се сработи с колегата си[3]. Беше цапнат в устата и бе успял да си създаде много врагове сред началниците. Тридесет и девет годишен, той едва ли щеше тепърва да се издигне в служебната йерархия. Греъм се бе превърнал във вечно кисел и груб, вече прекалено натежал, макар и едър мъж, който успяваше да досади всекиму. Той беше убеден, че честните хора са обречени на провал, и се отнасяше със сарказъм към онези, които не споделяха този негов възглед.

— Хубаво костюмче имаш, Питър — подметна Греъм, когато се приближих до него. — Изглеждаш прекрасно.

После духна въображаема прашинка от ревера ми. Не обърнах внимание на забележката му.

— Как е, Том?

— Момчета, та вие би трябвало да сте гости на това парти. Така сте се издокарали, че ми е съвестно да ви товаря с работа — каза Греъм и се ръкува с Конър. — Здрасти, Джон. Чия беше идеята да те измъкнат от кревата?

— Аз съм тук само като наблюдател — кротко отвърна Конър.

— Хофман ме посъветва да го доведа — обадих се аз.

— Добре си направил — кимна Греъм. — Ще имаме нужда от помощта му. Тук положението е доста напечено.

Отправихме се към асансьора. Наоколо не видях други полицаи.

— Къде са останалите?

— Уместен въпрос — рече Греъм. — Японците успяха да ги задържат отзад, при служебния вход. Уверяват ни, че с товарния асансьор се стигало по-бързо догоре. Непрекъснато мелят за това, колко важен бил този прием и как нищо не бивало да засенчи блясъка му.

До вратите на асансьорите униформен японец от охраната на сградата ни огледа изпитателно.

— Тези двамата са с мен — каза му Греъм.

Човекът кимна, ала подозрението не изчезна от погледа му.

Влязохме в асансьора.

— Мръсни японци! — възкликна Греъм, когато вратата се затвори. — Тая държава е все още наша! И ние сме полиция в собствената си страна, по дяволите!

Стените на асансьора бяха прозрачни и докато се изкачвахме в рядката мъгла, под нас се ширна центърът на Лос Анджелис. Насреща се виждаше небостъргачът Арко, целият осветен.

— Знаете ли, че този асансьор е противозаконен? — рече Греъм. — Според строителните нормативи не е позволено стъклени асансьори да се изкачват по-високо от деветдесетия етаж. А тази сграда е най-високата в Лос Анджелис и има деветдесет и седем етажа. Но тя по принцип е „по-специална“! Вдигнаха я за шест месеца! И знаете ли как? Докараха готови модули от Нагасаки и тук само ги сглобиха. Не наеха нито един американски работник. Бяха си издействали специално разрешително, за да нямат проблеми с профсъюзите. Уж нашите специалисти не можели да се справят със специфичната технология. Вярвате ли на тая измишльотина?

Вдигнах рамене.

— Щом нашите профсъюзи не са протестирали…

— Ами, ще протестират! Хората от кметството също си затраяха. Знаеш ли каква пара е играла?! — продължи Греъм. — Японците поне имат мангизи колкото щеш! Самият проект на тази сграда е в нарушение на противоземетръсните изисквания и на куп други нормативни документи. Правят каквото си щат!

Отново повдигнах рамене.

— Политика…

— На това политика ли му викаш?! Известно ли ти е, че те дори не плащат данъци? Да, да, добре ме чу! За осем години са освободени от данък върху недвижимите имоти! Гадна работа! Разпродаваме си страната на безценица!

Известно време се возихме мълком. Греъм гледаше през стъклените стени надолу към града. Високоскоростните асансьори бяха марка „Хитачи“, последна дума на техниката. Най-бързите и най-плавно движещите се асансьори в света. Продължавахме да се издигаме към небето.

— Ще ни разкажеш ли за убийството, или искаш да запазиш всичко в тайна до последния момент, за да ни изненадаш? — не се стърпях аз.

— Шибана история! — изсумтя Греъм и разгърна тефтера си. — В осем и трийсет и две са се обадили в полицията. Мъжки глас със силен азиатски акцент казал на развален английски, че „възникнал проблем с един труп“. Телефонистката не успяла да разбере друго, освен адреса — небостъргача Накамото. Момчетата с патрулната кола пристигнали тук в осем и трийсет и девет и установили, че е извършено убийство на четирийсет и шестия етаж, на който има само офиси. Жертвата е бяла жена на около двайсет и пет години. Доста красиво момиче. Сами ще видите. И така, полицаите опъват лентата около местопрестъплението и се обаждат в управлението. Ние двамата с Мерино пристигнахме в осем и петдесет и три. Горе-долу по същото време довтасаха съдебният лекар и екипът от лабораторията. Дотук ясно ли е?

— Да. — Конър кимна.

— Тъкмо започнахме да си вършим работата — продължи Греъм, — когато някакъв японец от Накамото Корпорейшън се появи отнейде в тъмносин костюм за хиляда долара и заяви, че е упълномощен да разговаря с човек от Отдела за специално обслужване, преди да се прави каквото и да е в шибания им небостъргач. Говореше ми разни глупости като например, че сме нямали основателна причина да предприемаме следствени действия. Аз му рекох, че случаят е очевиден и се касае за убийство. Казах му да не ми се пречка, но тоя шибан японец говори перфектен английски и явно доста разбира от право. Аз се притесних и реших, че няма смисъл да се натискам да почвам разследването, ако има вероятност впоследствие резултатите му да бъдат оспорени поради нарушение на процедурните изисквания. Освен това не можах да разбера какъв е проблемът. Обикновено викаме хора от вашия отдел, когато някой не говори английски, а на този проклет японец на челото му е изписано, че е завършил право в Станфорд.

— И затова реши да ми позвъниш — прекъснах го аз.

— Да.

— Как се казва въпросният японец? — попитах Греъм.

— Как беше… — вторачи се той в записките си. — Ишихара… Ишигури… нещо такова.

— Сигурно ти е дал визитната си картичка.

— А, да. Тя остана у Мерино.

— Освен този, там има ли други японци? — попитах го аз.

— Сериозно ли ме питаш? — разсмя се Греъм. — Горе бъка от тях. Човек се чувствува като в Дисниленд.

— Имам предвид на самото местопрестъпление.

— Тъкмо за него ти говоря. Не можем да ги изпъдим. Повтарят, че сградата си била тяхна, че тази вечер е тържественото й откриване и те имали право да се движат свободно из нея. И разни други все в този дух.

— Къде дават приема? — зададох аз поредния си въпрос.

— На етажа под местопрестъплението, на четирийсет и петия. Страхотна навалица е. Сигурно има поне осемстотин души. Кинозвезди, сенатори, конгресмени. Мадона, Том Круз, сенаторът Хамънд, сенаторът Кенеди, Елтън Джон, сенаторът Мортън. Кметът Томас, къде без него. Градският прокурор Уайланд… Знаеш ли, може би бившата ти жена също е тук, Пийт. Нали още работи при Уайланд?

— Доколкото знам, още е при него.

Греъм въздъхна.

— Сигурно е чудесно да шибаш юристка. Не е честно правниците само нас да опъват!

Не ми се говореше за моята бивша съпруга.

— Напоследък не се виждаме много често — смънках аз.

Тихо дрънна звънче и асансьорът изтърси: „Йонджусан“.

Греъм погледна светещите цифри над вратата и рече:

— Това чудо дори говори! Какви ли не щуротии измислят!

— Йонджуши — продължи асансьорът. — Мосугу де гозаймасу.

— Какво каза?

— Че почти сме стигнали до етажа.

— Мамичката им японска! — процеди Греъм. — Щом искат асансьорът им да говори, поне да го научат на английски! Тук все още е Америка!

— Вече не съм много сигурен — отбеляза Конър, докато гледаше надолу към светлините на града.

— Йонджуго — рече асансьорът.

Вратата се отвори.

Греъм излезе прав. Партито беше грандиозно. Целият етаж бе превърнат в копие на бална зала от четиридесетте години. Мъжете бяха в смокинги и официални костюми. Жените — във вечерни тоалети. Оркестърът свиреше старовремски парчета на Глен Милър. Пред вратата на асансьора стоеше мъж с прошарена коса, широки рамене на спортист и загоряло лице, което ми се стори познато. Той влезе в кабината и ми нареди:

— Приземният етаж, моля!

Лъхна ме на уиски.

Друг, по-млад субект в костюм, се появи сякаш изпод земята и застана до него.

— Този асансьор е за нагоре, господин сенатор — рече той.

— Какво?

— Асансьорът е за нагоре, сър.

— Добре, но аз искам да сляза долу! — настоя побелелият спортист, като внимателно изговаряше думите, за да не си преплете езика.

— Да, да, знам, господин сенатор — припряно отвърна спътникът му. — Ще се качим на другия асансьор.

После здраво сграбчи пияницата за лакътя и го извлече от кабината.

Вратата се затвори. Асансьорът продължи нагоре.

— Парите на данъкоплатците в действие! — обади се Греъм. — Познахте ли го? Сенаторът Стивън Роу. Приятно е човек да го види на това парти. Особено като си помисля, че е член на сенатската комисия по финансите, която регламентира ограниченията на вноса от Япония. Но всъщност него повече го интересуват девойките, също както приятеля му, сенатора Кенеди.

— Така ли?

— Разправят, че си падал и по пиячката.

— Забелязах.

— Затова си води навсякъде онова момче. Да го варди от неприятности.

Асансьорът спря на четиридесет и шестия етаж. Отново звънна тихо електронната камбанка.

— Йонджуроку. Домо аригато гозаймасу.

— Най-сетне! — възкликна Греъм. — Вече можем да се захванем за работа.

Вратата се отвори. За малко не се блъснахме в стена от сини бизнесменски костюми, обърнати с гръб към нас. Поне двадесет мъже се бяха натъпкали във фоайето непосредствено пред асансьора. Във въздуха се носеха гъсти кълбета цигарен дим.

— Моля, направете ни път! Пуснете ни да минем! — провикна се Греъм и грубо разблъска мъжете. Аз вървях по петите му, а Конър се движеше зад мен, безмълвен и с нищо непривличащ вниманието на околните.

Четиридесет и шестият етаж беше приютил административната централа на Накамото Индъстрис. Имаше наистина впечатляващ вид.

Когато застанах в застланата с дебел килим приемна, пред мен се откри целият етаж като на длан. Той представляваше гигантско отворено пространство с големината на половин футболно игрище — може би около четиридесет на шестдесет метра. Всичко създаваше усещането за простор и изисканост. Таваните бяха високи, облицовани с дърво. Мебелите — тапицирани в сиво и черно. Килимът беше толкова плътен, че краката ти сякаш потъваха. Стените приглушаваха всички звуци. Осветлението също бе меко, което допринасяше за общата атмосфера на спокойствие и разкош. Обстановката повече подхождаше за банка, отколкото за офис на фирма.

И то за най-богатата банка в света.

Човек не можеше да не спре и да не се огледа. Застанах до жълтата лента, с която бе опасано местопрестъплението и всъщност бе преграден достъпът до самия етаж. Опитах се да се ориентирам. Право пред мен имаше голямо централно помещение, което приличаше на отворена в единия си край арена за корида. Там бяха бюрата на секретарките и на нисшите чиновници. Писалищата оформяха живописни кътове, като тук-там беше боднато по някое дърво, за да разчупи интериора. В средата на арената бе поставен голям модел на небостъргача Накамото заедно с обкръжаващите го сгради, които бяха още в строеж. Макетът бе осветен със специален прожектор, а останалата част от овалната зала тънеше в полумрак. Беше включено само нощното осветление.

Около арената бяха подредени кабинетите на началниците, отделени от секретарската обител със стъклени прегради. Външните им стени също бяха прозрачни, така че от мястото, където бях застанал, можех да съзерцавам всички околни небостъргачи. Създаваше се усещането, че целият етаж като че ли плува в пространството.

Вдясно и вляво имаше по една зала за преговори и съвещания. В дясната, по-малката, се виждаше тялото на момичето, проснато върху дълга черна маса. То бе облечено в черна рокля. Единият му крак, увиснал, почти докосваше пода. Не забелязах кръв. Но аз бях твърде далеч, поне на шестдесет метра. Не можех да различавам добре детайлите от сцената в заличката.

Чух пращенето на полицейски радиостанции и гласа на Греъм, който казваше:

— Ето ви човека от Отдела за специално обслужване, господа. Сега, надявам се, вече ще мога да пристъпя към работата си. Питър?

Обърнах се към японците, строили се край асансьора. Не знаех с кого да разговарям. Получи се конфузна пауза, докато един от тях не пристъпи напред. Беше около тридесет и пет годишен, носеше скъп костюм. Поклони ми се леко, само с глава. Аз му отвърнах със същото. После ми каза:

— Конбанва. Хаджимемашите, Сумису сан. Ишигура десу. Дозо йорошику.

Официален, макар и малко небрежен поздрав. Явно не искаше да си губи времето в прекалени любезности. Името му било Ишигура. Оказа се, че вече знае моето.

— Хаджимемашите. Ваташи ва Сумису десу. Дозо йорошику.

Приятно ми е и така нататък…

— Ваташи но мейши десу. Дозо — рече японецът и ми подаде визитната си картичка.

Движенията му бяха бързи и отсечени.

— Домо аригато гозаймасу — поблагодарих му аз и поех картичката с двете си ръце.

Може би жестът ми бе излишен, но си припомних съвета на Конър да се държа официално. После дадох на Ишигура моята картичка. Ритуалът изискваше всеки от нас да погледне визитката на другия и да каже нещо или да попита някаква баналност като например: „Това ли е телефонният ви номер?“.

Ишигура взе картичката ми с една ръка и рече:

— Това домашният ви телефон ли е, господин лейтенант?

Смаях се. Говореше английски като истински американец. Сигурно живееше тук от рождение. Или поне беше минал през американски университет. Навярно бе един от хилядите японци, учили в Щатите през седемдесетте години. Още оттогава Япония изпращаше ежегодно сто и петдесет хиляди студенти, за да опознаят страната ни. А ние и досега пращаме най-много по двестатина американчета годишно да се обучават в Япония.

— Да, най-отдолу е домашният ми номер — отвърнах аз.

Ишигура мушна визитката в джобчето на ризата си. Тъкмо се канех от вежливост да кажа нещо за неговата картичка, когато той отсече:

— Да прескочим формалностите и да говорим по същество. Проблемът е в следното: вашият колега не разбира от дума.

— Кого имате предвид?

Ишигура нервно посочи с глава:

— Онзи дебелия, Греъм. Има безразсъдното намерение да провежда разследване именно тази вечер.

— Защо намирате това за безразсъдно, господин Ишигура? — учудих се аз.

— Нямате основание да разследвате.

— Защо?

Ишигура изсумтя презрително:

— Мислех, че това е очевидно дори за човек като вас!

Запазих спокойствие. Пет години работа като оперативен работник и една в пресцентъра на полицията ме бяха научили да си сдържам нервите.

— Опасявам се, че наистина не ви разбирам, господине.

Той ме изгледа надменно.

— Лейтенант, нямате основание да свързвате смъртта на момичето с партито на долния етаж.

— Струва ми се, че тя е облечена във вечерен тоалет…

Ишигура ме прекъсна грубо:

— Предполагам, ще откриете, че е умряла случайно, от свръхдоза наркотици. Следователно смъртта й няма отношение към нашия прием. Не сте ли съгласен с мен?

Поех дълбоко дъх.

— Не, господин Ишигура, не съм съгласен. Не мога да твърдя такова нещо, преди да е приключило разследването.

Поех още веднъж дъх и продължих:

— Разбирам вашата загриженост, но…

— Не мисля, че ме разбирате — отново ме прекъсна японецът. — Настоявам да осъзнаете в какво положение ще бъде поставена фирмата Накамото. За нас тази вечер е изключително важна. Цялата общественост е вперила очи в нашия прием. Представете си как бихме се почувствали, ако тържеството ни бъде засенчено от безпочвени твърдения за това, че ние или някой от нашите гости би могъл да има нещо общо със смъртта на една никаквица…

— Какво искате да кажете с това „никаквица“?

Ишигура махна раздразнено с ръка. Явно се отегчаваше.

— Погледнете я само! Тя е една обикновена проститутка! Не мога да си представя как изобщо се е озовала в сградата ни. Затова твърдо се противопоставям на намерението на детектив Греъм да разпитва гостите ни на долния етаж. Това е направо безумие. Сред поканените на приема има сенатори, конгресмени и видни личности от управата на Лос Анджелис. Ще се съгласите с мен, че би било неуместно…

— Почакайте — рекох аз, — значи детектив Греъм ви каза, че ще разпита всички, присъстващи на приема?

— Точно така.

Най-сетне започнах да проумявам защо са ме повикали. Греъм не обичаше японците и явно се бе заканил да им провали партито. Естествено, не бе възможно да осъществи заплахата си. Той не би се осмелил да разпитва сенатори, да не говорим за главния градски прокурор и за кмета. Освен ако не искаше от утре да остане без работа. Греъм просто бе решил да ядоса японците, тъй като те също му бяха вдигнали кръвното.

— Най-добре ще е да сложим човек на изхода на долния етаж, който да запише имената на всички, когато си тръгват — предложих аз на Ишигура.

— Опасявам се, че ще е невъзможно — отвърна японецът. — Сами разбирате, че…

— Господин Ишигура, възнамерявам да направя именно това.

— Но трудностите, които…

— Господин Ишигура…

— Едно такова действие ще предизвика…

— Господин Ишигура, съжалявам, но такава е процедурата в подобни случаи.

Японецът се вцепени. Настъпи тишина. После той избърса потта от горната си устна и каза:

— Разочаровахте ме, лейтенант. Очаквах да проявите по-голямо разбиране.

— Разбиране ли? — Вече взе да ми писва. — Господин Ишигура, тук има мъртва жена и ние сме задължени да проведем следствие…

— Но вие сте длъжни да отчетете извънредните обстоятелства…

В този момент се чу гласът на Греъм:

— О, господи! Какво прави този?!

Погледнах през рамо и видях нисък японец, навлязъл на двадесетина метра в ограденото пространство. Той педантично снимаше местопрестъплението. Фотоапаратът беше толкова малък, че се побираше в дланта му. Но японецът не се опитваше да прикрива факта, че снима. Отстъпвайки заднишком към нас, той щракаше ли, щракаше, като час по час се спираше и премигваше иззад дебелите си очила с метални рамки, подбирайки следващия кадър. Движенията му бяха точни и обмислени.

Греъм отиде до лентата и викна:

— Махай се оттам! Това е местопрестъпление! Забранено е да се фотографира!

Мъжът не показа с нищо, че го е чул. Продължи да отстъпва към нас. Греъм се обърна и попита:

— Кой е този тип?

— Господин Танака, наш служител — отвърна Ишигура. — Той работи в Отдела по охраната на Накамото.

Не можех да повярвам на очите си. Човек на японците се разхождаше съвсем спокойно на мястото на престъплението и тъпчеше евентуалните следи. Това беше нечувана наглост.

— Изведете го оттам! — наредих аз.

— Но той само снима — възрази Ишигура.

— Това не е разрешено.

— Снимките са за наши служебни нужди.

— Няма значение, господин Ишигура. Той не може да остане в пространството, оградено с жълта лента. Кажете му да излезе оттам и после ми дайте филма, ако обичате.

— Добре. — И Ишигура каза бързо нещо на японски.

Танака се шмугна под лентата и изчезна сред навалицата от мъже в сини костюми, скупчени пред асансьора. Над главите им забелязах как вратата на кабината се отвори и пак се затвори.

„Мръсник!“, помислих си аз и усетих как ме обзема ярост.

— Господин Ишигура, знаете ли, че възпрепятствате действията на полицията?

— Опитайте се да ни разберете, детектив Смит — спокойно изрече Ишигура. — Ние, естествено, имаме пълно доверие в полицията на Лос Анджелис, но сме длъжни да проведем наше собствено разследване, затова са ни необходими…

Собствено разследване! Мръсникът му с мръсник! Усетих, че не мога да говоря. Стиснах зъби и пред очите ми се появи червена мъгла. Побеснях. Исках да арестувам Ишигура, да го ударя в стената, да му щракна белезниците около китките, да…

— Навярно бих могъл да ви помогна, лейтенант — обади се глас зад гърба ми.

Обърнах се. Джон Конър се усмихваше ведро.

Направих крачка встрани.

Конър застана пред Ишигура и му връчи визитката си. После каза бързо:

— Тоцузен шицурей десука, джикошокай шитемо йороши десука. Ваташи ва Джон Конър то мошимасу. Мейши о дозо. Дозо йорошику.

— Джон Конър? — възкликна Ишигура. — Онзи Джон Конър? Омени какарете коей десу. Ваташи ва Ишигура десу. Дозо йорошику.

Това означаваше, че за него е чест да се запознае с човек като Джон Конър.

— Ваташи но мейши десу. Дозо — възпитано му благодари за комплимента Конър.

Когато приключиха с формалностите, разговорът премина на толкова бързи обороти, че улавях само откъслечни думи. Давах вид, че следя с интерес словесната размяна между двамата. Гледах умно и кимах усърдно, въпреки че си нямах понятие за какво става реч. По едно време чух, че Конър говори за мен като за свой кобун, което означава протеже, помощник, калфа или нещо от този род. На няколко пъти ме изгледа свирепо и поклати глава като баща, разочарован от непослушния си син. Имах чувството, че се извинява за моята нетактичност. Освен това разбрах, че Конър окачестви Греъм като хесомагари — несговорчив човек.

Явно извиненията дадоха резултат. Ишигура се успокои и отпусна рамене. Дори се усмихна.

— Значи не ще подлагате на проверка самоличността на хората долу?

— Разбира се, че не — потвърди Конър. — Няма да безпокоим вашите многоуважавани гости.

Понечих да възразя. Конър ме изгледа.

— Не е необходимо да се легитимират — продължи той. — Сигурен съм, че никой от гостите на фирмата Накамото не би могъл да бъде замесен в този трагичен инцидент.

— Що направо не му цунеш задника на тоя японец? — изсъска Греъм.

Ишигура грейна. Но аз кипях от ярост. Конър ме бе докарал дотам да изглеждам като пълен глупак, отменяйки всичко, за което бях настоявал. Отгоре на това нарушаваше правилата на полицейското разследване. По-късно можеше да си имаме служебни неприятности. Мушнах ръце в джобовете си и се загледах встрани, за да не избухна.

— Капитан Конър, благодаря ви за вашата съобразителност и за това, че така умело се справихте с тази деликатна ситуация — за малко да се разтопи от любезност Ишигура.

— С нищо не съм заслужил благодарността ви — отвърна му Конър и се поклони церемониално. — А сега ще ви помоля да опразните етажа, за да може полицията да си свърши работата.

Ишигура премига.

— Да опразним етажа?

— Да. — И Конър извади тефтер от джоба си. — Освен това бихте ли ми помогнали да запиша имената на господата, които стоят зад вас, преди да са си тръгнали?

— Моля?

— Кажете ми имената на господата зад вас, ако обичате.

— Мога ли да ви попитам защо са ви имената им?

Конър пребледня и излая нещо на японски. Не разбрах какво, ала Ишигура почервеня.

— Извинете, капитане, но не виждам причина да използвате такъв език…

Тогава Конър не удържа нервите си и избухна. Приближи се до Ишигура, размахвайки пръст пред лицето му, и кресна:

— Икаген ни широ! Соко о доке! Кийтерунока!

Японецът се сви, слисан от тази словесна атака.

Конър се надвеси над него и добави със сарказъм:

— Доке! Доке! Вакаранайнока?

После се обърна и посочи побеснял струпаните около асансьора мъже, които не смееха да го погледнат в очите и нервно пафкаха цигара след цигара, ала явно нямаха намерение да си тръгнат.

— Хей, Ричи — викна Конър на полицейския фотограф Ричи Уолтърс. — Направи няколко снимки на тези хубавци, за да можем после да установим самоличността им!

— Окей, капитане — отговори Ричи, вдигна фотоапарата и защрака.

Ишигура изведнъж излезе от вцепенението си, застана пред обектива, вдигна ръце и викна:

— Почакайте, какво означава всичко това?

Японците вече се изнизваха, като извръщаха лица встрани от светлината на светкавицата, подобно на пасаж подплашени риби. За няколко секунди всички изчезнаха. Останахме сами на етажа. Ишигура явно се чувстваше беззащитен сред нас.

Той измънка нещо на японски. Очевидно пак не това, което трябваше.

— Така ли? — изгледа го иронично Конър. — Аз пък ще ви кажа, че вие сте виновен за всичко. Затова отсега нататък именно вие ще оказвате пълно съдействие на моите детективи! Искам да говоря с човека, открил трупа, и с онзи, който е позвънил в полицията! Искам имената на всички, посещавали този етаж, след като е бил открит трупът! Освен това искам и филма от фотоапарата на Танака! Оре ва хонкида! Ако продължавате да пречите на разследването, ще ви арестувам!

— Но аз трябва да попитам моите началници… — опита се да възрази Ишигура.

— Намерунайо — изсъска Конър и се наведе към японеца. — Не си играй с мен, Ишигура сан. А сега изчезвай и ни остави да си вършим работата!

— Да, разбира се, капитане — отвърна Ишигура, поклони се и излезе с обидено изражение.

Греъм се изкикоти.

— Добре го изпроводи тоя!

Конър се извъртя към него.

— Защо си му казал, че ще разпиташ всички присъстващи на партито?

— Само исках малко да го подразня — рече Греъм. — Да не съм луд да разпитвам кмета. Не съм виновен, че тия тъпи азиатци нямат чувство за хумор.

— Имат, имат — процеди Конър. — Добре са се пошегували с теб. Хубав номер са ти свили. Ишигура си е решил проблема с твоя помощ.

— С моя помощ? — смая се Греъм. — Какво имаш предвид?

— Очевидно японците са искали да поотложат разследването. Твоите агресивни методи са били чудесен повод да повикат човек от Отдела за специално обслужване.

— Хайде де! — възрази Греъм. — Ами ако той беше дошъл след пет минути?

Конър поклати глава.

— Не се залъгвай с подобни предположения. Те са знаели точно кой е дежурен тази вечер и колко време ще му трябва на Смит, за да стигне дотук. В крайна сметка успяха да забавят разследването с час и половина. Моите поздравления, детектив Греъм!

Греъм дълго гледа Конър. После извърна очи.

— Глупости! — рече той. — Това са пълни глупости и ти добре го знаеш! Хайде, момчета, да почваме! Ричи, готов ли си? Имаш трийсет секунди за снимки, после влизаме с хората от лабораторията. Размърдайте се! Да си свършим работата, преди девойката съвсем да се вмирише.

И заклати туловището си към местопрестъплението.

С куфари, пълни със снаряжение, и с пачки пликчета за проби и веществени доказателства, хората от лабораторния екип тръгнаха след Греъм. Ричи Уолтърс предвождаше шествието, като снимаше всяка педя по пътя към заседателната зала. После вратата от тъмно стъкло приглуши блясъка на фотосветкавицата, но аз го виждах как обикаля около трупа вътре в залата.

Ричи снимаше като обезумял: знаеше, че случаят ще е сензация.

Ние с Конър останахме отсам лентата.

— Доколкото си спомням, ти ми каза, че е ужасно невъзпитано да си изпуснеш нервите пред японци.

— Така е — потвърди Конър.

— Тогава защо избухна?

— За съжаление това беше единственият начин да помогна на Ишигура.

— Да помогнеш на Ишигура?

— Да. Разиграх сцената заради него. Той трябваше да запази достойнството си пред своя шеф. Ишигура не беше най-важният сред японците на етажа. Големият началник, джуяку, е бил някъде между мъжете, скупчени при асансьора.

— Не го забелязах — признах си аз.

— Това е обичайно за тях: да оставят някой по-нисшестоящ да се оправя, а босът да наблюдава действията му отстрани, без да привлича вниманието върху себе си. Нали и аз сторих същото с теб, кохай.

— Значи шефът на Ишигура през цялото време е следял развитието на събитията.

— Да. Ишигура е получил категорична заповед да не разрешава разследването да започне. Аз пък исках да действаме час по-скоро. Но трябваше да го направя така, че да не злепоставя Ишигура. Затова се престорих на побеснял гайджин, чуждоземец. Сега той ми е длъжник. Това е добре, по-нататък може да ми потрябва.

— Ишигура ти е длъжник? — смаях се аз.

Не можех да проумея как е възможно, след като Конър току-що бе крещял на японеца и според мен го бе обидил.

Той въздъхна и рече:

— Ти може и да не схващаш какво се случи, но повярвай ми, Ишигура разбра много добре. Аз му помогнах да излезе от затруднено положение.

Наистина не разбирах и се канех да задам още въпроси, ала Конър вдигна ръка, за да ме спре.

— Да идем в залата, преди Греъм и хората му да са дооплескали работата.

Бяха изминали почти две години, откакто не бях помирисвал оперативна работа. Приятно ми беше отново да съм част от трескавата суетня на местопрестъплението. В съзнанието ми нахлуха спомени за среднощното напрежение, за прилива на адреналин от лошото кафе в картонени чашки, за енергията, струяща от хората, които се въртят около трупа. Всяко разследване на убийство започва с това абсурдно съчетание: атмосфера, изпълнена с енергия, а в центъра — безвъзвратно вкочаненото тяло. Колкото и да е очевидна причината за смъртта, труповете винаги крият някаква загадка. Дори при най-баналната семейна свада, когато жената най-сетне е решила да застреля мъжа си — гледаш я, виждаш белезите от побои и следите от изгаряния с цигари по тялото й и все пак се питаш: „Защо тъкмо тази вечер?“. Уж всичко е ясно, а винаги има нещо скрито, нещо, което недоумяваш.

В досег с жертвата добиваш чувството, че си се докоснал до първичните истини на съществуването. Във въздуха се носи миризма на фекалии и на разложено. Обикновено наблизо се чува хлипане. Забравяш за малко дребните си житейски проблеми. Някой е умрял. Това е неотменим факт, подобно на паднала насред шосето канара, която потокът от коли трябва да заобикаля. В тази мрачна и потискащо реална обстановка се ражда едно особено другарство между хората, които работят съвместно до късно нощем и се познават много добре, защото са почти непрекъснато заедно. В Лос Анджелис се извършват средно по четири убийства дневно, тоест по едно на всеки шест часа. Когато детективът поема към поредното местопроизшествие, обикновено на главата му висят поне десет неразкрити убийства. За него новата касапница е просто досаден и непоносим товар. Затова той и останалите от екипа се надяват да разрешат случая на място и набързо да приключат с него. Енергия, напрежение, невъзвратимост — всичко се смесва в едно, когато се пристъпва към разследване на убийство.

След няколко години в Оперативния отдел това започва да ти харесва. Щом прекрачих жълтата лента, за мое учудване осъзнах, че детективската работа ми липсва.

Заседателната зала беше елегантно обзаведена: черна маса, черни кожени столове с високи облегалки. През стъклените стени се виждаха светлините на околните небостъргачи.

Техниците от лабораторията сновяха около мъртвото момиче и тихо разговаряха помежду си.

Косата на девойката беше руса, късо подстригана. Сини очи, сочни устни. Изглеждаше на около двадесет и пет, висока, със стройни нозе и спортна фигура. Роклята й бе от фин черен плат.

Греъм внимателно разглеждаше трупа. Стиснал фенерче в едната си ръка и тефтер в другата, той се бе вторачил в черните обувки с високи токчета.

Кели, помощникът на съдебния лекар, нахлузваше найлонови пликчета на китките на момичето, за да съхрани следите. Конър го спря:

— Почакай малко.

После заоглежда едната ръка, като се взираше под ноктите. След това разтърси пръстите.

— Не се хаби! — лаконично го посъветва Греъм. — Ригор мортис[4] още не е настъпил. Под ноктите няма нищо, нито парченца кожа, нито нишки от плат. Всъщност май изобщо липсват следи от борба.

Кели пъхна китката в пликчето. Конър запита:

— Можеш ли да определиш часа на смъртта?

— Работя по въпроса — отвърна му Кели и повдигна задните части на жертвата, за да сложи термометър в ануса.

— Вече съм поставил термометри под мишниците. След минутка ще мога да ти отговоря — добави той.

Конър опипа плата на роклята и погледна етикета. Хелън, от екипа криминалисти, отбеляза:

— Ямамото.

— Виждам — рече Конър.

— Какво е това „ямамото“? — попитах аз.

— Прочут японски моделиер — поясни Хелън. — Това черно парцалче сигурно струва поне пет хиляди долара. И то в случай че го е купила от втора ръка. Ново е не по-малко от петнайсет бона.

— Може ли да се издири кой го е платил? — обърна се към нея Конър.

— Зависи дали е купено тук, в Европа или в Токио. Проверката ще отнеме няколко дни.

Той веднага загуби интерес към роклята.

— Зарежи тая работа. Дотогава ще е твърде късно.

После извади фенерче с размера на молив и започна да оглежда отблизо черепа и косата на девойката. Надникна в двете уши, като при вида на дясното тихо възкликна от изненада. Надзърнах през рамото му и видях капчица засъхнала кръв при дупчицата за обеца. Сигурно не му стана приятно, че му вися над главата, защото се обърна към мен и рече:

— Би ли се дръпнал малко, кохай?

— Извинявай — смотолевих аз и изпълних молбата му.

След това Конър подуши устните на момичето, отвори и бързо затвори челюстта, като преди това огледа устната кухина с фенерчето. Обърна главата първо наляво, после надясно, нежно опипвайки шията.

Изведнъж се отдръпна рязко от трупа и каза:

— Аз съм готов.

И излезе от заседателната зала.

Греъм вдигна очи към мен.

— Никога не е знаел какво да прави на местопрестъплението — рече той.

— Защо мислиш така? Носи му се славата на голям детектив.

— Да, да — изсумтя Греъм. — Нали видя, че няма понятие как се прави оглед. Конър не е никакъв детектив, просто има много връзки. С тяхна помощ разкри ония случаи, с които се прочу. Помниш ли убийството на младоженците Аракава? Не си чувал за него? Беше доста отдавна. Сигурно още не си работел в полицията, Пийти сан. Коя година стана това, а, Кели?

— Седемдесет и шеста.

— Точно така, през седемдесет и шеста. Случаят на годината! Господин и госпожа Аракава, млада двойка, дошли да прекарат медения си месец в Лос Анджелис, си стоят на тротоара в източната част на града. Минава една кола и от нея в движение застрелват японците, съвсем по гангстерски. На всичко отгоре при аутопсията се оказва, че госпожа Аракава била бременна. Пресата тържествува: полицията не е в състояние да овладее ширещото се в града насилие и така нататък. Съболезнователни писма и пари пристигат от всички краища на Лос Анджелис. Хората са възмутени от безсмисленото убийство на младоженците. Естествено, детективите, на които е възложен случаят, не разкриват нищо. Какво да разкрият, като става дума за японски граждани? И така, накрая викат Конър. И той приключва разследването за един ден. Истинско чудо, като имаш предвид, че е привлечен цяла седмица по-късно! Материалните следи отдавна са изчезнали. Двата трупа вече са изпратени в Осака, а лобното място е отрупано с повехнали цветя. И изведнъж Конър доказва, че младият господин Аракава всъщност е главорез и че убийството е извършено по поръчка на японската мафия — якудзата. Освен това съпругът разбойник бил невинна жертва. Хората от колата стреляли по бременната жена, за да дадат урок на баща й! Представяш ли си! Конър изведнъж обърна нещата така, че лосанджелиската общественост се зачуди кому да съчувства. Впечатляващо, а? Какво ще кажеш?

— И ти смяташ, че е свършил всичко това само благодарение на връзките си в Япония?

— Нямам представа. Сам прецени — рече Греъм. — Знам само, че скоро след това замина за цяла година в Япония.

— Какво е правил там?

— Чух, че работил като съветник по сигурността на признателна японска фирма. Просто са се погрижили за него. Той им е свършил работа и те са му се отплатили. Това е, разбира се, мое предположение. Никой не може да ти каже каква е истината. Но в едно съм сигурен: като детектив Конър е пълна нула. Погледни го само какво прави в момента!

Конър стоеше в средата на залата за секретарки и зяпаше замислено тавана. В миг погледна първо надясно, после наляво, сякаш се чудеше накъде да тръгне. Изведнъж забърза към асансьорите, като че ли бе решил да си ходи. Насред път се обърна рязко кръгом и се върна в центъра на овалното помещение. Там спря и взе да разглежда листата на палмите в саксиите.

Греъм поклати глава.

— Градинарства ли, що ли, един господ знае! Странен тип е този Конър. Много пъти е ходил в Япония, ала все се завръща. За него Япония е като жена, без която не може да живее, но и с която не мели. Не го разбирам. Аз си обичам Америка. Или поне това, което е останало от нея.

После се обърна към хората от екипа, които вече си бяха свършили работата около трупа.

— Намерихте ли гащичките? — попита той.

— Не, Том.

— Търсим ги.

— Какви гащички? — зачудих се аз.

Греъм вдигна роклята на момичето.

— Твоят приятел Джон не забеляза най-важното, докато оглеждаше трупа. От вагината капе нещо, което доста прилича на сперма, липсват гащички, но затова пък си личи червена черта на бедрото на мястото, където са били раздрани. Големите срамни устни са зачервени и протрити. За мен е очевидно, че преди да я убият, е имало насилствено съвкупление. Затова наредих на момчетата да намерят гащичките.

Едно от „момчетата“ подметна:

— Може изобщо да не е носила гащички.

— Носила е, носила е — поклати глава Греъм.

— Има ли следи от наркотици? — обърнах се към Кели.

Той вдигна рамене.

— Взели сме за изследване проби от всички течности на тялото. Резултатите ще мога да ти съобщя по-късно. Но на пръв поглед ми изглежда чиста. Съвсем чиста.

Чак сега долових, че Кели явно е притеснен.

Греъм също го забеляза.

— Какво се гърчиш бе, Кели? Да не те чака маце на креват, докато ние тук те занимаваме с глупости?

— Никой не ме чака — отвърна Кели. — Ала честно да ти кажа, не само че няма следи от борба или от наркотици, но изобщо по нищо не личи, че е била убита.

— Шегуваш ли се? — стрелна го Греъм.

— Момичето има синини по гърлото. Под фон дьо тена прозират стари белези на същото място. По това съдя, че вероятно е била мазохистка. И преди шията й е била връзвана. И то неведнъж.

— Е, и?

— От медицинска гледна точка е възможно да не е била убита, а да е умряла от внезапна естествена смърт.

— Стига бе! Не ме баламосвай!

— Напълно вероятно е в случая да става дума за ненадейна физиологична смърт.

— Какво значи това?

— Че човекът просто е умрял.

— Без причина?

— Не съвсем. Обикновено има малка травма, свързана със сърцето или с нервите. Но тя не е достатъчна да причини смърт. Имах един случай, при който десетгодишно дете паднало мъртво в училищния двор, след като го ударили не много силно с бейзболна топка в гърдите. Друг пример — жена катастрофира леко и съвсем слабо се удря във волана. Отваря вратата да излезе от колата и умира на място. Обикновено това се случва при гръдни и вратни травми, когато са засегнати нервите, водещи към сърцето. Да, Том, възможно е тук да става дума именно за внезапна естествена смърт. И тъй като сексът не е подсъден, излиза, че няма никакво убийство.

Греъм присви очи.

— Значи твърдиш, че вероятно никой не я е убивал?

Кели повдигна рамене и взе бележника си.

— Няма да напиша това в протокола. Ще посоча като причина за смъртта задушаване, получено вследствие на душене с ръце. Защото е по-вероятно някой наистина да я е стиснал яко за гърлото. Но ти за всеки случай имай едно наум, че може и просто да си е умряла.

— Добре — потри ръце Греъм, — ще си го запиша в тефтера в раздел „Фантазиите на съдебния лекар“. Ей, момчета, установихте ли самоличността й?

Промърмориха, че все още не са.

— Мога вече да ви съобщя кога е издъхнала — обади се Кели, погледна термометрите и прокара пръст по някаква таблица. — Телесната температура е трийсет градуса. Като се има предвид температурата на стаята, смъртта е настъпила най-много преди три часа.

— Най-много преди три часа! Страхотно, Кели! И без твоето прецизно предположение знаехме, че е умряла тази вечер.

— За съжаление не мога да бъда по-точен — отвърна Кели и поклати глава. — Кривите на изстиване са доста неоформени през първите три часа след смъртта. Сигурно е само, че краят е настъпил в рамките на последните три часа. Но ми се струва, че вече е минало доста време. По-вероятно е да е умряла преди три часа, не по-късно.

Греъм пак се обърна припряно към хората си:

— Намерихте ли гащите?

— Още не сме, лейтенант.

Той огледа залата и рече:

— Ни дамска чантичка, ни гащи.

— Мислиш, че някой е разтребвал тук? — Изгледах го изпитателно.

— Не знам — отговори Греъм. — Но според мен момиче, което идва на парти, облечено в дрешка за трийсет бона, би трябвало да носи дамска чантичка.

После погледна през рамото ми и добави:

— Я гледай ти! Една от твоите обожателки е дошла да те види, Пийти сан.

Към мен крачеше Елън Фарли, прессекретар на кмета. Фарли беше тридесет и пет годишна, с тъмноруса, късо подстригана коса. Винаги ходеше безупречно издокарана. Навремето бе работила като журналистка, но вече от години беше говорител на кметството. Елън Фарли беше умна, действаше бързо и имаше страхотно тяло, което според мълвата не споделяше с никого.

Беше ми симпатична и й бях правил някои услуги, докато работех в пресцентъра на полицията. Кметът и шефът на полицията се мразеха. Затова, когато градоначалникът искаше нещо, той караше Елън да се обади в управлението, а тя обикновено се обръщаше към мен. В повечето случаи ставаше дума за дребни неща: да се забави съобщаването на данни за нарастващата престъпност до петък, та да излязат чак в съботните вестници; да огласим, че по някое следствено дело още не са предявени обвинения, въпреки че са. Правех й тези услуги, защото харесвах откровеността й и това, че винаги говореше без заобикалки. По всичко личеше, че и сега ще е пряма.

— Пийт, не знам какво става тук, но някакъв си господин Ишигура се е оплакал на кмета… — започна тя.

— Мога да си представя какво му е казал…

— Кметът ми възложи да ви предам, че е недопустимо властите в този град да се държат грубо с чужди граждани.

— Особено когато тези чужденци правят щедри дарения за предизборни кампании — вметна Греъм на висок глас.

— Много добре знаеш, че чужди граждани не могат да правят дарения за предизборни кампании на американски политици — отвърна Фарли и сниши глас: — Случаят е деликатен, Пийт. Бъди внимателен. Японците са много чувствителни към това как се отнасяме тук, в Америка, към тях.

— Добре.

Тя се взря през прозрачните стени на заседателната зала във високата фигура насред секретарската арена.

— Това там Джон Конър ли е?

— Да.

— Мислех, че се е пенсионирал. Какво търси тук?

— Помага ми.

Фарли се намръщи.

— Японците изпитват противоречиви чувства към него. Смятат го за човек, който от безумна обич към Япония е преминал в другата крайност и се е превърнал във войнстващ япономразец.

— Конър не е такъв.

— Ишигура се оплака, че Конър се държал грубо с него.

— Господинът се опита да ни командва. Обясняваше ни как да си вършим работата — отвърнах аз. — Май всички забравяте, че тук е извършено убийство…

— Стига де, Пийт — сопна се Фарли. — Никой няма намерение да ти се бърка. Просто ми се ще да вземеш предвид особените обстоятелства…

Изведнъж тя млъкна.

Гледаше трупа.

— Елън? Познаваш ли я?

— Не — промълви говорителката на кметството и се извърна настрана.

— Сигурна ли си?

Забелязах, че е смутена.

— Долу на партито ли я видя? — намеси се Греъм.

— Не знам… Мисля, че да… Време е да си вървя, момчета.

— Хайде, Елън, изплюй камъчето!

— Не знам коя е, Пийт. Ако знаех, щях да ти кажа. Бъди по-вежлив с японците. Кметът ми заръча това да ти предам. Трябва да тръгвам.

Тя забърза към асансьорите. Изпратих я с поглед. От срещата ни у мен остана неприятно чувство.

Греъм ми пошушна:

— Задникът й е страхотен. Но тя не казва истината. Дори с теб не е откровена.

— Какво искаш да кажеш с това „дори с теб“?

— Общоизвестно е, че между теб и Фарли имаше нещо…

— Глупости!

Греъм ме удари приятелски с юмрук по рамото.

— Хайде, хайде! Нали вече си разведен. Никой нищо не може да ти каже.

— Но това не е вярно, Том.

— Свободен човек си. При това хубавец…

— Казвам ти, че не е вярно.

— Добре — капитулира Греъм и вдигна ръце. — Информацията ми е била погрешна.

Наблюдавах Фарли. Тя стигна до отсрещния край на централното помещение, наведе се, мина под лентата, натисна копчето на асансьора и зачака, като нервно потропваше с крак.

— Наистина ли мислиш, че знае кое е момичето?

— Естествено! — троснато отвърна Греъм. — Кметът крачка не може да направи без нея. Тя е навсякъде до него и му пошепва името на всеки срещнат. Фарли има феноменална памет. Помни хора, които не е виждала от години. Съпругите им, децата, всички! Убеден съм, че позна момичето.

— Тогава защо си замълча?

— Еба ли му майката — дълбокомислено отвърна Греъм. — Сигурно е решила, че е по-важно да съобщи за убийството на някой друг. Видя ли я как изхвърча като куршум? Сами трябва да разберем кое е момичето. И то час по-скоро. Мразя да научавам всичко последен в този град.

От другия край на арената ни махаше Конър.

— Сега пък какво иска? — рече Греъм. — Я, май държи нещо в ръката си.

— Прилича ми на дамска чантичка — отговорих аз.

— Черил Лин Остин — прочете Конър. — Родена в Мидланд, Тексас. Завършила Тексаския университет. Двайсет и три годишна. Държи апартамент в Уестуд, но отскоро живее тук и затова още кара с тексаска шофьорска книжка.

Съдържанието на чантичката беше изсипано върху едно бюро. Ние ровехме в купчината с моливи.

— Къде намери чантичката? — попитах аз.

Тя представляваше малка, извезана с бисери торбичка със седефена закопчалка. Моделът беше в стил четиридесетте години. Очевидно доста скъпа.

— В саксията с палмата до заседателната зала — отговори Конър и дръпна ципа на вътрешното джобче. От него се изтърколи свита на руло пачка стодоларови банкноти.

— Я виж ти! Значи госпожица Остин била добре обезпечена — добави той.

— Няма ли ключове от кола?

— Не.

— Някой трябва да я е докарал.

— Навярно се е надявала и да я откара. Таксиджиите обикновено не разполагат с достатъчно дребни, за да развалят стодоларова банкнота.

В торбичката имаше още златна кредитна карта „Американ Експрес“, червило, пакет японски цигари „Майлд Севън Ментол“, членска карта на токийския „Даймаши найт клъб“ и четири малки сини таблетки. Това беше всичко.

С помощта на молива си Конър обърна празната чантичка наопаки. Отвътре изпаднаха няколко малки зелени трошици.

— Знаеш ли от какво са? — попита ме Конър и ги заоглежда с лупа.

— Не.

— От фъстъци, оваляни във васаби.

Васаби е вид зелен хрян. Бях го ял в японски ресторанти. Но не бях чувал за покрити с васаби фъстъци.

— Струва ми се, че това лакомство се продава единствено в Япония.

Греъм изсумтя.

— Всичко е ясно. Как мислиш, Джон? Ще ни изпрати ли Ишигура онези свидетели, както му нареди?

— Няма да е скоро — отвърна Конър.

— Прав си — рече Греъм. — Свидетелите ще се появят най-рано вдругиден, след като адвокатите им подробно ги инструктират какво точно да говорят.

Той се отдръпна от бюрото с разпръснатите лични вещи и продължи:

— Нали загряваш защо протакат? Това момиче е убито от японец.

— Възможно е — каза Конър.

— Повече от възможно, приятелю! Убийството е станало тук, в тяхната сграда. А момичето е точно техен тип: американска дългостеблена роза. На дребосъците им дай да шибат волейболистки.

Конър вдигна рамене.

— Може и така да е.

— Нали ги знаеш тия жълтите. У дома си, в Япония, бял ден не виждат. Работят като роби в големите фирми, тъпчат се в метрото. После довтасват тук, далеч от ограниченията на родната си страна, и изведнъж започват да се чувстват богати и свободни. Могат да вършат каквото си искат. Всички задръжки падат. Затова от време на време някой от жълтите превърта. Прав ли съм?

Конър изгледа продължително Греъм.

— Значи според теб, Том, някакъв японец е решил да се отърве от девойката тук, в заседателната зала на Накамото?

— Точно така.

— Смяташ ли, че изборът на мястото има символично значение?

Греъм махна с ръка.

— Откъде да знам, по дяволите! Тези хора са ненормални и поведението им е необяснимо. Но в едно съм сигурен — ще го пипна тоя мръсник, ако ще това да е последният случай в кариерата ми!

Асансьорът бързо се спускаше. Конър се облегна о стъклената стена на кабината.

— Съществуват много причини човек да мрази японците, но на Греъм не му е известна нито една от тях — въздъхна той. — Знаеш ли какво си мислят те за нас?

— Не знам.

— Смятат, че американците са прекалено нетърпеливи, за да създават теории. Според японците ние не отделяме достатъчно време за съзерцаване на света и поради това не разбираме същността на нещата.

— Това постулат от дзен ли е?

— Не — засмя се Конър, — просто наблюдение. Попитай който и да е японски търговец на компютри какво мисли за своите американски партньори и той ще ти каже именно това. Няма японец, общувал с американци, който да не е на същото мнение. Като гледам Греъм, напълно ги оправдавам. Той няма опит с японците, нито пък ги разбира. В главата му е пълна бъркотия от предразсъдъци и вестникарски измишльотини. Греъм не знае нищо за тая нация и дори не се опитва да научи…

— Значи според теб той греши и момичето не е убито от японец?

— Не съм казал такова нещо, кохай — отвърна Конър. — Възможно е да се окаже прав, но в момента…

Вратата се отвори и пред нас се ширна балната зала. Оркестърът свиреше „Лунна серенада“. Две двойки влязоха в асансьора. Мъжете изглеждаха като търговци на недвижими имоти: косите им бяха побелели, целият им вид говореше за солидност. Жените бяха хубави и леко глуповати. Едната от тях каза:

— На живо е доста по-ниска.

— Така е… Този с нея гаджето ли й е?

— Сигурно. Не се ли снима с нея в онзи видеоклип?

— Май беше същият.

Единият от мъжете се намеси в разговора:

— Мислиш ли, че циците й са силиконови?

— Вече не остана жена, която да не си ги е понапомпала.

— С изключение на мен, естествено — изкикоти се другата.

— Което си е вярно, вярно си е, Кристин.

— Но обмислям дали не е време и аз да се разкрася. Видя ли Емили?

— Направила си ги е огромни!

— Джейн е виновна. Тя първа си ги напомпа и сега всички искат като нейните.

Мъжът погледна надолу през прозрачната стена на кабината.

— Страхотна сграда — възкликна той. — Довършителните работи са изпълнени невероятно прецизно. Обзавеждането също си го бива. Сигурно е струвало цяло състояние. Напоследък работиш ли с японците, Рон?

— Около двайсет процента от бизнеса ми е с тях — отвърна другият. — Доста по-малко от миналата година. Заради тия японци трябва непрекъснато да се упражнявам на игрището си за голф. Петимни са да играят голф.

— Двайсет процента ли?

— Да. Сега изкупуват имоти в Ориндж Каунти.

— Защото Лос Анджелис вече е техен — разсмя се една от жените.

— Общо взето, така е. Купиха и онзи небостъргач, Арко. — И мъжът посочи през прозрачната стена. — Предполагам, че притежават около седемдесет, седемдесет и пет процента от центъра на града.

— А какво ще кажеш за Хавайските острови?

— Те са си техни. Деветдесет процента от Хонолулу, сто процента от Кона коуст. И навсякъде строят като побеснели игрища за голф.

— Дали ще покажат партито утре в „Ентъртейнмънт тунайт“[5]? Имаше доста камери.

— Да не забравим да го гледаме.

— Мосугу де гозаймасу — обади се асансьорът.

Спряхме на нивото на подземния паркинг и двете двойки слязоха. Конър ги проследи с поглед и поклати глава.

— Няма друга страна по света, в която хората съвсем спокойно да обсъждат факта, че градовете им се разпродават на чужденци.

— Какво ти обсъждане? Тия бяха баш продавачите! — възмутено възкликнах аз.

— Да. Американците се натискат да продават. Това смайва японците. Те смятат, че извършваме икономическо самоубийство. И са прави.

Както си говореше, Конър натисна копчето, върху което пишеше „Алармен сигнал“.

Разнесе се тихо бръмчене.

— Защо го направи?

Конър погледна към видеокамерата, прикрепена в ъгъла на тавана на кабината, и махна весело пред обектива.

По вътрешната уредба се чу глас:

— Добър вечер, господа детективи. С какво мога да ви бъда полезен?

— Вие от охраната на сградата ли сте? — попита Конър.

— Да, сър. Асансьорът ли е повреден?

— Къде се намирате?

— На приземния етаж, в югоизточния край на фоайето, зад асансьорите.

— Благодаря ви — рече Конър и натисна копчето за приземния етаж.

Дежурната стая на охраната в небостъргача Накамото се оказа малко помещение. Може би пет на седем метра. Централно място в нея заемаха три огромни видеостени, всяка от които се състоеше от дузина монитори. В момента, когато влязохме, повечето от тях бяха тъмни. Един ред показваше в различни ракурси фоайето и подземния паркинг. На друг ред екрани течеше партито. Третият следеше екипите от полицаи на четиридесет и шестия етаж.

Дежурният се казваше Джером Филипс, около четиридесет и пет годишен негър. Сивата му униформа имаше тъмни кръгове от пот около яката и под мишниците. Филипс ни помоли да оставим вратата отворена. Присъствието ни явно го смущаваше. Усетих, че крие нещо, но Конър подхвана съвсем приятелски. Показа му значката си, ръкува се и с цялото си поведение се мъчеше да създаде у Филипс впечатлението, че тримата сме един вид колеги, които просто дружески разговарят.

— Сигурно си имате доста работа тази вечер, господин Филипс.

— Така е. При цялата шумотевица около приема.

— Тесничко ви е било в тази стая.

Негърът избърса потта от челото си.

— Като се натъпкаха тук, не можеше да се диша.

— Кои са се натъпкали? — попитах аз.

Конър ме изгледа и рече:

— Всички японци, които бяха на четирийсет и шестия етаж, са дошли направо тук и са ни гледали на мониторите. Така ли беше, господин Филипс?

Той кимна.

— Не всички, но повечето. Зяпаха екраните, кадяха с гадните си цигари и си подаваха факсове.

— Факсове ли?

— Ъхъ. Час по час някой донасяше поредния факс, изписан с техните заврънкулки. Предаваха си хартийката от ръка на ръка и обсъждаха нещо, а след това изпращаха човек да отговори на факса. Останалите продължаваха да ви наблюдават.

— И да ни слушат, нали?

Филипс поклати отрицателно глава.

— Нямаме звуково оборудване.

— Това ме учудва — повдигна вежди Конър. — Тази техника ми изглежда модерна.

— Модерна ли? Та тя е върхът! В света няма по-добра. Ще ви кажа нещо. Тези японци правят ли нещо, го правят като хората. В сградата е монтирана най-съвършената сигнална противопожарна система. Най-съвършената противоземетръсна система и, естествено, най-съвършената електронна охранителна система: камери, детектори — всичко е последна дума на техниката.

— Виждам, виждам — рече Конър. — Затова се изненадвам, че няма аудио оборудване.

— Не, няма звук, нито цвят. Само черно-бяла видеотехника с високоразделителна способност. Не ме питайте защо. Мисля, че е свързано с инсталирането на камерите в сградата.

На плоските монитори видях четиридесет и шестия етаж от пет различни ракурса, тоест през погледа на пет камери. Явно те покриваха всяко кътче. Спомних си как Конър обикаляше централното помещение, вдигнал глава към тавана. Навярно той беше забелязал камерите още тогава.

Наблюдавах Греъм, който напътстваше екипите в заседателната зала. Той беше налапал цигара, въпреки че пушенето на мястото на престъплението е абсолютно забранено. Видях как Хелън се протегна и се прозя. Кели напъха тялото в найлонов чувал и се канеше да дръпне ципа…

Изведнъж ме осени очевидното.

Горе има камери!

Пет различни камери.

Те покриват целия етаж!

— О, господи! — възкликнах аз и се обърнах развълнуван.

Тъкмо се канех да кажа нещо, когато Конър ми се усмихна мило и сложи ръка на рамото ми. Стисна го силно.

— Лейтенант! — рече той.

Болката беше непоносима. Едва се сдържах да не примижа.

— Да, господин капитан?

— Имате ли нещо против да задам на господин Филипс един-два въпроса?

— Не, господин капитан.

— Бихте ли си водили записки?

— Разбира се.

Той пусна рамото ми и аз извадих тефтера.

Конър седна на ръба на бюрото и поде:

— Отдавна ли работите в охраната на Накамото, господин Филипс?

— Да, сър, вече почти шест години. Започнах в един от заводите на Накамото, Ла Хейбра, и когато окуцях след автомобилна катастрофа, ме преместиха в заводската охрана. При тази служба няма много ходене. Щом откриха фабриката в Торънс, ме прехвърлиха там. Намериха работа и на жена ми. Във фабриката сглобяваха някои детайли за „Тойота“. А откак построиха този небостъргач, работя тук нощна смяна.

— Значи общо сте от шест години в Накамото.

— Да, сър.

— Сигурно сте доволен от шефовете си.

— Службата ми е сигурна. А това не е малко в Америка. Знам, че японците не си падат много по нас, черните, но към мен винаги са се държали добре. А и като си спомня за предишната си работа в завода на Дженеръл Мотърс във Ван Нюи…

— Напълно ви разбирам — кимна съчувствено Конър.

— Не можете да си представите какви идиоти имаше в ръководството. Пращаха ни долу в цеха разни учени гении от Детройт, които бъкел не разбираха от производство. Нямаха понятие как работи поточната линия и не можеха да различат чук от клещи, но непрекъснато юркаха майсторите. Тези нафукани момчета получаваха по двеста бона годишно за нищо. Работата не вървеше. Колите бяха пълни боклуци. Виж тук, при японците — продължи Филипс и почука с пръст по бюрото си, — ако нещо не е наред, казвам на когото трябва и веднага идват специалисти, които си разбират от занаята. Тук проблемите се решават, и то светкавично — в това е разликата. Японецът обръща внимание на всичко!

— Значи ги харесвате.

— Винаги са се държали добре с мен — отвърна Филипс и кимна.

Увърташе, не изглеждаше да е всецяло предан на работодателите си. Помислих си, че с още няколко въпроса можем да го накараме да се разприказва. Трябваше му само начален тласък.

— Лоялността е изключително важно качество — рече Конър приятелски.

— Те много държат на нея — потвърди негърът. — Очакват от теб да даваш всичко от себе си за фирмата. Аз винаги идвам петнайсетина минути по-рано и оставам още толкоз, след като ми свърши смяната. Японците са много доволни, когато работиш извънредно. Правех същото и в Дженеръл Мотърс, но никой не го забеляза.

— Колко ви трае смяната?

— От девет до седем.

— Тази вечер също ли дойдохте по-рано?

— Да. Към девет без петнайсет бях вече тук.

Първото обаждане в полицията е било в осем и тридесет. Филипс бе пристигнал петнадесет минути след това и не е могъл да види убийството.

— Кой беше дежурен преди вас?

— Обикновено е Тед Коул, но тази вечер не знам дали е бил той.

— Защо? — попитах.

Негърът избърса потта от челото си и отклони поглед.

— Как така не знаете, господин Филипс? — продължих да го притискам.

Той премига, намръщи се, ала не ми отговори.

Понечих да задам следващия си въпрос, но Конър вдигна ръка, за да ме спре.

— Предполагам, че сте били доста изненадан, когато сте влезли в дежурната в девет без петнайсет. Така ли е, господин Филипс? — впи очи в негъра той.

— Точно така — рече Филипс.

— Какво направихте, когато се сблъскахте с тази необичайна ситуация?

— Ами рекох му: „Какво обичате?“. Вежливо, но твърдо. Все пак това е стая на охраната, не може всеки да влиза в нея. А този тип го виждах за пръв път. Освен това ми се стори нервен и напрегнат. Доста напрегнат! Той ми каза само: „Махни ми се от пътя!“. Грубичко и нагло. Грабна си куфарчето, бутна ме настрана и мина покрай мен. А аз му викам: „Извинете, господине, може ли да се легитимирате?“. Той не ме удостои с отговор. Прекоси фоайето и слезе по стълбите.

— Не се ли опитахте да го спрете?

— Не, сър.

— Защото беше японец ли?

— Познахте. Но се обадих в централната дежурна — тя е на деветия етаж. Казах им, че съм заварил някакъв тип в моята стая, а оттам ми отговориха да не се притеснявам, всичко било наред. Но усетих, че и те са напрегнати. После погледнах мониторите и… видях мъртвото момиче. Чак тогава разбрах каква била работата.

— Можете ли да опишете мъжа, когото сте намерили тук? — попита Конър.

Филипс вдигна рамене.

— Трийсет — трийсет и пет годишен. Среден на ръст. С тъмносин костюм — те всички носят такива. Всъщност беше малко по-фриволно издокаран от останалите: вратовръзката му беше на цветни триъгълничета. А и освен това на ръката си имаше белег като от изгаряне.

— На коя ръка?

— На лявата. Забелязах резката, когато онзи тип затваряше куфарчето си.

— Видяхте ли какво има в куфарчето?

— Не.

— Когато влязохте в стаята, той го затваряше, така ли?

— Да.

— И решихте, че е взел нещо…

— Не, не знам, не знаех…

Увъртанията на Филипс започнаха да ме дразнят.

— Според вас какво е взел японецът? — попитах директно аз.

Конър ме стрелна с поглед.

— Наистина нямам представа, сър — угоднически отговори негърът.

— Откъде да знае човекът какво може да има в някакво чуждо куфарче — намеси се Конър. — Между другото, господин Филипс, записвате ли картината от камерите?

— Да.

— Бихте ли ми показали как го правите?

— Разбира се.

Филипс стана от бюрото и отвори една врата в другия край на дежурната. Последвахме го в малко помещение, почти килер, натъпкано до тавана с метални кутийки, върху всяка от които беше написано по нещо с японски йероглифи — канджи, и с арабски цифри. На всяка кутия светеше червена лампичка и имаше по един електронен брояч.

— Това са нашите видеомагнетофони — поясни Филипс. — Те записват сигналите от всички камери в сградата. Осеммилиметрова видеотехника с висока разделителна способност.

Той извади малка касета, не по-голяма от аудиокасета, и ни я показа.

— Една такава съдържа осем часа запис — продължи негърът. — Вечер в девет ги сменяме. Това е първото нещо, което върша, щом застъпя на дежурство. Изваждам пълните и зареждам с нови.

— Тази вечер също ли ги сменихте?

— Да, сър, както винаги.

— А какво правите с тези, които извадите?

— Прибирам ги ето тук — отвърна Филипс, наведе се и ни показа няколко тесни чекмеджета. — Пазим записите в продължение на седемдесет и два часа. Тоест три дни. Затова работим общо с девет комплекта касети. На всеки три дни ги завъртаме. Разбирате ли?

Конър се поколеба.

— Я по-добре да си го запиша — рече той и извади малък тефтер и химикалка. — Значи една касета записва осем часа. Имате девет комплекта…

— Точно така.

Конър драсна нещо и после ядосано затръска химикалката си.

— По дяволите, свършил е пълнителят. Къде е кошчето ви за боклук?

Филипс посочи към ъгъла.

— Ето там.

— Благодаря ви.

Конър изхвърли химикалката. Аз му подадох своята и той продължи да записва.

— И така, господин Филипс, разполагате с девет комплекта касети…

— Да. Отделните комплекти са обозначени с буквите от „А“ до „И“. Когато застъпя в девет, изваждам пълните касети и ги заменям с комплекта, обозначен със следващата по ред буква. Тази вечер например махнах комплект „В“ и сложих комплект „Г“. В момента се записва върху него.

— Ясно — каза Конър. — Значи касетите от комплект „В“ сте прибрали в някое от чекмеджетата.

— Точно така — отговори негърът и издърпа едно от тях. — Ето в това.

— Ще ми позволите ли? — вежливо попита Конър, наведе се и заоглежда четливо обозначените, подредени в стройни редици касети.

После изтегли останалите чекмеджета и хвърли бърз поглед на съдържанието им. То беше същото. Само цифрите и канджите върху етикетите на отделните касети бяха различни.

— Сега разбирам — продължи Конър. — Всъщност вие използвате последователно девет комплекта.

— Да.

— Върху всеки комплект се записва веднъж на три дни.

— Ъхъ.

— Откога функционира тази система за наблюдение?

— Сградата е съвсем нова, но камерите работят почти от два месеца — отвърна Филипс.

— Охранителното ви съоръжение наистина е на висота — призна Конър. — Благодаря ви за разясненията. Имам към вас само още един-два въпроса.

— Питайте, питайте.

— Тези броячи — и той посочи прозорчетата с мигащи цифри — отчитат изтеклото време от началото на записа, така ли е? Сега е близо единайсет часът. Вие сте подменили касетите в девет, броячът на най-горния магнетофон показва 1:55:30, а този под него — 1:55:10 и така нататък.

— Да, сър. Сменям касетите една след друга. Затова има разлика от по няколко секунди.

— Ясно. Виждам, че всички броячи са отчели почти два часа. Само този магнетофон показва, че записва от трийсет минути. Дали не му се е повредил броячът?

— Ами… — намръщи се Филипс. — Сигурно му има нещо. Тази супермодерна техника навярно не е съвсем изпипана. Или пък се е получил някакъв срив в захранването. Аз смених всички касети в девет.

— Можете ли да ми кажете коя камера е свързана с този магнетофон? — попита Конър.

— Разбира се.

Филипс погледна номера на магнетофона и отиде в дежурната.

— Камера четирийсет и шест, тире, шест — рече той и почука с пръст по един от мониторите. — Ето тази.

Това бе една от камерите, разположени на тавана на овалното помещение за секретарки. Тя предаваше общ план на етажа.

— Системата за наблюдение е безпогрешна — обясни Филипс. — Дори един от магнетофоните да се е повредил, етажът се заснема и от други камери. Както виждам, техните магнетофони са наред.

— Да, така е — потвърди Конър. — А защо тъкмо на четирийсет и шестия етаж има толкова много камери?

— Ще ви кажа, но не сте го чули от мен. Нали ги знаете японците колко държат на ефективността и на производителността на труда. Говори се, че шефовете на фирмата щели да стягат дисциплината на чиновниците. Да въвеждат ред, по тяхному — кайдзен.

— Значи камерите са инсталирани предимно за да се наблюдава работата на административния апарат и да се повишава производителността на труда?

— Така разправят.

— Сигурно сте прав — рече Конър. — А, да не забравя. Знаете ли адреса на Тед Коул?

Филипс поклати глава.

— Не.

— Приятели ли сте с него? Виждате ли се извън службата?

— Не особено често. Той е странен човек.

— Ходили ли сте у тях?

— Не. Пада си малко потаен. Мисля, че живее с майка си. Черпим се обикновено в едно барче, „Паломино“, до летището е. На Тед му харесва обстановката.

Конър кимна.

— Последен въпрос. Къде е най-близката телефонна кабина?

— Във фоайето, до тоалетните. Но защо не се обадите оттук? Моля, заповядайте!

Конър се усмихна на негъра и сърдечно се ръкува за довиждане.

— Господин Филипс, благодаря ви, че ни отделихте толкова време.

— Ама моля ви се — отвърна Филипс.

Дадох му визитната си картичка.

— Ако се сетите за нещо, което би могло да ни е от полза, обадете ми се без да се колебаете! — казах аз и излязох.

Конър се отправи към телефона във фоайето. Апаратът беше от онези с две слушалки. Двама души можеха да говорят едновременно по една линия. Такива кабини бяха инсталирани в Токио още преди години и сега започваха да се появяват навред и из Лос Анджелис. Естествено, Пасифик Бел отдавна бе загубила позицията си на основен доставчик на улични телефони в Америка. Японците бяха завладели и този пазар. Конър записа телефонния номер на апарата в тефтерчето си.

— Какво правиш? — попитах го.

— Тази нощ трябва да намерим отговорите на два въпроса. Защо момичето е било убито на етажа на администрацията? И кой се е обадил в полицията, за да съобщи за убийството?

— Мислиш, че е телефонирал оттук ли?

— Възможно е.

Той затвори тефтера и погледна часовника си.

— Стана късно. Да тръгваме!

— Смятам, че допускаме голяма грешка.

— Защо? — сепна се Конър.

— Трябваше да вземем касетите от дежурната. Някой може да ги подмени.

— Те вече са подменени — махна с ръка той.

— Как разбра?

— Такава хубава химикалка пожертвах… Хайде, да вървим!

И тръгна към стълбището, което се спускаше към подземния паркинг. Аз го последвах.

— Щом Филипс обясни системата на въртене на комплектите, веднага ми стана ясно, че вероятно касетите са били подменени. Въпросът беше как да го докажа — прокънтя гласът му из бетонното стълбище.

Конър вземаше стъпалата по две наведнъж. Аз бързах надолу след него, за да не изостана.

— Който го е сторил, сигурно не е разполагал с много време и се е страхувал в бързината да не направи грешка, като пропусне да вземе някой уличаващ запис. За по-сигурно навярно е подменил целия комплект касети. Но с какво? Ако на негово място сложи следващия, по-късно ще се забележи, че един от деветте липсва — ще остане празно чекмедже. Затова е донесъл двайсет нови касети — цял комплект. Потвърждение намерих в кошчето.

— Затова ли си изхвърли химикалката?

— Да, не исках Филипс да разбере, че търся нещо в боклука.

— И какво бе то?

— Целофанени опаковки от нови видеокасети.

— А, ясно!

— След като се убедих, че касетите са били подменени, оставаше да разбера само кои, кой комплект. Направих се на трудно схватлив и разгледах съдържанието на всички чекмеджета. Навярно и ти си забелязал, че етикетите на комплект „В“ бяха по-бели от останалите. Разликата в цвета на хартията бе едва доловима, защото системата функционира само от два месеца, но все пак си личеше, че някои касети са по-нови.

— Аха — рекох аз.

Значи някой бе донесъл в дежурната двадесет чисто нови касети. Беше ги разпечатал, надписал етикетите им и ги бе заредил във видеомагнетофоните на мястото на лентите със записа на убийството.

— Ако питаш мен, Филипс знае повече, отколкото ни каза.

— Възможно е — отвърна Конър. — Но ние с теб имаме по-важна работа. Освен това той не може да знае много. За убийството е било съобщено в осем и трийсет, а Филипс е пристигнал в девет без петнайсет. Така че не е видял престъплението. Да предположим, че предишният дежурен, Коул, го е видял. В девет без петнайсет вместо него в дежурната вече е шетал непознат японец.

— Според теб той ли е подменил касетите?

Конър кимна.

— Твърде вероятно е. Не бих се изненадал, ако е извършил и убийството. Надявам се да разбера това в апартамента на госпожица Остин.

Той отвори вратата и влязохме в подземния гараж.

Неколцина от гостите чакаха момчетата от гаража да им докарат колите. Ишигура разговаряше с кмета Томас и с жена му. Конър ме поведе към тях. Японецът излъчваше сърдечност, граничеща с раболепие. Щом ни забеляза, той се усмихна лъчезарно.

— Как върви разследването ви, господа? Мога ли с нещо да ви бъда полезен?

До този момент всъщност не се бях ядосал истински. Но когато видях как Ишигура се мазни пред кмета, започнах да почервенявам.

Конър отговори, сякаш нищо не се беше случило:

— Благодаря ви, Ишигура сан. — И леко се поклони. — Разследването върви добре.

— Надявам се, че нашите хора ви съдействат?

— О, да — кимна Конър. — Всички са толкова любезни.

— Чудесно. Много се радвам — рече Ишигура, погледна кмета и му се усмихна.

Явно не се скъпеше на усмивки.

— Има само едно нещо… — подхвърли Конър.

— Да, кажете. Ще направя каквото мога, за да…

— Записите на охраната са подменени.

— Записите на охраната ли?…

Думите на детектива явно завариха японеца неподготвен.

— Видеозаписите от охранителните камери.

— Не знам нищо за това — каза Ишигура, — но ви уверявам, че всички наши записи са на ваше разположение.

— Благодаря ви — отговори Конър. — За съжаление касетите, които имат отношение към убийството, са били взети от дежурната, просто липсват.

— Липсват ли? Господа, убеден съм, че тук има някаква грешка.

Кметът следеше съсредоточено разговора.

— Възможно е — не отстъпваше Конър, — но мисля, че не бъркам. Господин Ишигура, ще съм ви много задължен, ако лично се заемете с изясняването на въпроса.

— Непременно, непременно — рече Ишигура. — Още веднъж искам да подчертая, капитан Конър, че не вярвам да липсват каквито и да е записи.

— Благодаря ви, че се съгласихте да проверите случая, господин Ишигура — натърти Конър.

— Няма защо, капитане — отговори японецът, все така усмихнат. — За мен е удоволствие да ви помагам с каквото мога.

— Мръсно копеле! — процедих аз. — В очите ни лъже!

Карахме на запад по магистралата Санта Моника.

— Това наистина дразни — отвърна спокойно Конър, — но Ишигура не възприема нещата от тази гледна точка. Той смята, че докато е заедно с кмета, е длъжен да се държи по определен начин. За японеца са изключително важни обстоятелствата. Той е способен да промени изцяло поведението си в зависимост от обстановката. За нас това е лицемерие, а за тях — адекватно държане.

— Най ме вбеси с демонстративната си самоувереност.

— За него това е естествено — рече Конър. — Той би се учудил, че поведението му те е разгневило. Ти го смяташ за неморален, а той теб — за наивен. Японецът не може да се отнася еднакво към всички. Пред хора с различно положение в обществото той се държи по различен начин. Променя се дори когато минава от стая в стая в собствената си къща.

— Може и така да е, но това не променя факта, че Ишигура е мръсно лъжливо копеле.

Конър ме изгледа.

— Би ли използвал такива думи пред майка си?

— Не, разбира се.

— Виждаш ли, че и ти се променяш според ситуацията — продължи той. — Всички го правим. Само дето американците си мислят, че във всяка индивидуалност има някаква същина, която остава неизменна. А при японците всичко зависи от обкръжението.

— Това ми звучи като оправдание за лъжата — продължих да упорствам аз.

— Те не го възприемат като лъжа.

— Лъжата си е лъжа.

Конър вдигна рамене.

— Ти мислиш така, кохай. А те гледат на нещата другояче.

— Да, да… — изсумтях аз недоверчиво.

— Виж какво, щом искаш, продължавай да се дразниш, но по-добре се опитай да разбереш японците и да ги приемеш такива, каквито са. Проблемът на нашия народ е, че не познава нравите им и не умее да общува с тях.

Колата друсна в една дупка и слушалката на радиотелефона падна на пода. Конър я вдигна и я закачи на мястото й.

Наближавахме отбивката за Бънди. Престроих се в дясното платно.

— Едно нещо не ми стана ясно — казах аз. — Защо мислиш, че човекът с куфарчето може да е убиецът?

— В осем и трийсет и две са се обадили в полицията. По-малко от петнайсет минути след това, в девет без четвърт, някакъв японец слиза в дежурната, подменя касетите и заличава следите. Твърде бърза реакция за японска фирма.

— Какво имаш предвид?

— При кризисно положение японските организации обикновено действат доста бавно. Ръководството взема решение въз основа на прецеденти. Когато възникне необичайна ситуация, направо се оплита. Спомни си за факсовете, които са си подавали от ръка на ръка. Предполагам, че цяла вечер са хвърчали факсове до централата на Накамото в Токио и обратно. Без съмнение фирмата още не е решила какво да предприеме. В непривични условия японските компании не могат да се справят бързо.

— Но един японец може.

— Точно така.

— Затова ли смяташ, че човекът с куфарчето вероятно е убиецът? — попитах аз.

Конър кимна.

— Да. Или е пряко свързан с убиеца. Ще узнаем повече в апартамента на госпожица Остин. Мисля, че стигнахме. Ей там, вдясно.

Импириъл Армс беше жилищна сграда, разположена на широка улица, на около километър от Уестуд Вилидж. Фасадата й в псевдотюдоровски стил се нуждаеше от боядисване. Цялата постройка имаше доста очукан вид. Но това беше съвсем обичайно явление в този квартал, обитаван от току-що дипломирали се студенти и млади, не особено заможни семейства. Най-характерното у Импириъл Армс беше анонимността й. Човек спокойно можеше да мине покрай нея, без да я забележи.

— Идеално място — заключи Конър, докато се изкачвахме по стълбите към входната врата. — Те харесват точно такива къщи.

— Кои харесват такива къщи?

Влязохме във фоайето, обзаведено в най-банален калифорнийски стил: тапети на цветенца в пастелни тонове; канапета, тапицирани така, че сякаш всеки момент щяха да се пръснат по шевовете; лъскави хромирани ниски масички, върху които се мъдреха евтини керамични лампи. Единственото, което го отличаваше от стотиците други фоайета на жилищни кооперации, беше якият японец, настанил се зад портиерското бюро в ъгъла. Той вдигна поглед от комикса и изръмжа неприветливо:

— Какво обичате?

Конър му показа значката си и попита за апартамента на Черил Остин.

— Аз съобщя за вас — рече портиерът и се пресегна към телефона.

— Няма нужда.

— Ще съобщя. Може при нея има някой.

— Сигурен съм, че няма — настоя Конър. — Коре ва кейсацу но шигото да.

Обясни му, че сме дошли по служба.

Портиерът се поклони неохотно.

— Хея банго ва кю десу — отговори той и ни подаде ключа.

Минахме през втора стъклена врата и се озовахме в застлан с килим коридор, от двете страни на който бяха подредени масички от лакирано дърво. С изчистените си линии интериорът беше изненадващо елегантен.

— Типично за японците — усмихна се Конър.

„Олющена жилищна сграда с псевдотюдоровска фасада в Уестуд! Какво му е типично японското?“, зачудих се аз. От една врата вляво се носеше тиха рап музика. Последният хит на Ем Си Хамър.

— По външния вид не можеш да разбереш какво се крие вътре — обясни ми Конър. — Това е основен принцип на японското мислене. Архитектурната фасада, човешкото лице — всичко, което е за показ, не бива да разкрива същността. От векове в Япония е така. Вземи старите самурайски къщи в Такаяма или в Киото. Отвън нищо не можеш да доловиш.

— Тази сграда японска ли е?

— Разбира се. Иначе защо ще сложат за портиер японец, който почти не знае английски? Още повече член на якудза. Нали забеляза татуировката?

Не бях я забелязал. Якудза е японската мафия. Не предполагах, че в Америка се подвизават японски гангстери, и го казах на Конър.

— Тук в Лос Анджелис — отвърна ми той, — в Хонолулу, в Ню Йорк — навсякъде съществува успореден японски свят. Ние нямаме контакт с него. Живеем си в нашия американски свят, ходим си по нашите американски улици и не знаем, че в градовете ни съществува потаен затворен друг свят. В Ню Йорк може да ти се случи да забележиш японски бизнесмен, който влиза в необозначена с каквито и да е надписи сграда. Като отвори вратата, ще мернеш вътре ресторант. Може да чуеш някой да споменава за барче в Лос Анджелис, дето сервират суши и кувертът е хиляда и двеста долара на човек — съвсем като цените в Токио. Такива заведения не се упоменават в туристическите справочници. Те са част от един японски свят в сянка, до който имат достъп само японците.

— А тази сграда за какво служи?

— Това е бетаку. Тук си държат любовниците. А, ето го и апартамента на госпожица Остин.

Конър отключи вратата и влязохме.

Апартаментът имаше две спални и беше обзаведен със скъпи мебели, взети под наем. Повечето от тях бяха тапицирани в пастелно розово и в зелено. Картините по стените също бяха взети под наем. Табелката, прикована отстрани на рамката на една от тях, гласеше: „Вещи под наем. Брюнер“. На плота в кухнята бе оставена купа с плодове. В хладилника намерихме само кисело мляко и диетична кола. Нищо друго. Канапетата в хола изглеждаха така, сякаш никой никога не бе сядал на тях. На ниската масичка имаше луксозен албум за звездите на Холивуд и ваза със сухи цветя. Навред бяха разпръснати празни пепелници.

Една от спалните бе превърната в дневна с канапе, телевизор и статичен велосипед за поддържане на фигурата. Апартаментът изглеждаше необитаем. Върху единия ъгъл на екрана на телевизора имаше лепенка: „ДИГИТАЛНА НАСТРОЙКА НА КАНАЛИТЕ“. Ръкохватките на кормилото на велосипеда бяха опаковани в найлон.

В същинската спалня най-сетне открих следа от човешко присъствие. Огледалната вратичка на гардероба зееше отворена и на леглото бяха хвърлени три скъпи официални рокли. Явно момичето се е чудило какво да облече за приема. Върху тоалетката имаше флакончета с парфюми, диамантена огърлица, златен часовник „Ролекс“, снимки в рамки и пепелник с угарки от цигари „Майлд Севън Ментол“. В полуиздърпаното горно чекмедже намерих дамско бельо. На дъното забелязах паспорт. Разлистих го. Една виза за Саудитска Арабия, една за Индонезия и печати от три посещения в Япония.

Стереоуредбата в ъгъла беше включена, но касетата бе свършила. Превъртях я обратно и я пуснах. Джери Лий Луис запя: „Мътиш ми мозъка и нервите ми късаш! Накрая от любов съвсем ще ме побъркаш…“. Тексаски рок, твърде старовремски за такова младо момиче. Може пък да си е падала по ретро парчета.

Върнах се при тоалетката. От цветните снимки ми се усмихваше Черил Остин на фона на японски храм, дзен градина, токийски небостъргачи, спирка на метрото. На повечето снимки Черил бе сама, но на някои до нея се мъдреше очилат възрастен японец, започващ леко да плешивее. Последната фотография бе правена някъде в американския Запад. Черил се усмихваше, застанала до прашна камионетка, редом с крехка старица със слънчеви очила. Бабичката бе сериозна и явно се притесняваше.

До тоалетката бяха пъхнати големи листове хартия, навити на руло. Разгърнах един от тях. Оказа се плакат, изобразяващ Черил по бикини с чаша бира „Асахи“ в ръка. Надписите бяха на японски.

Влязох в банята.

В ъгъла бяха запокитени чифт дънки. Върху умивалника бе метнат бял пуловер. На закачалката имаше влажна хавлиена кърпа. Под душа беше мокро. На поличката под огледалото до електрическата маша за коса бяха наредени снимки на Черил с друг японец, правени на кея в Малибу. Този беше красив и относително млад — на около тридесет и пет. Беше я прегърнал през раменете. Ясно се виждаше белегът на ръката му.

— Ето го! — възкликнах аз.

— Намери ли нещо? — обади се Конър и тутакси влетя в банята.

— Нашият човек с белега.

— Браво — потупа ме той и се вторачи в снимката.

Аз отново огледах банята.

— Нещо тук ме смущава.

— Какво? — попита Конър.

— Знам, че момичето е живеело в този апартамент отскоро и че мебелите са взети под наем… но не мога да се отърва от чувството, че в обстановката има нещо изкуствено, нещо нагласено.

Конър се усмихна.

— Поздравявам те, лейтенант! Наистина е нагласено. Виж това.

Той ми подаде снимка, направена с „Полароид“. На нея се виждаше банята. Захвърлените в ъгъла дънки, окачената мокра кърпа, машата за коса на поличката. Фотографията бе заснета с широкоъглов обектив „жабешко око“, от онези, които изкривяват изображенията на предметите. Нашите екипи понякога използваха такава оптика, за да документират ситуацията на местопрестъплението.

— Къде я намери?

— В кошчето за боклук, долу във фоайето до асансьорите.

— Значи снимката е направена тази вечер.

— Да. Забелязваш ли някаква разлика между нея и онова, което видяхме в банята?

Разгледах внимателно фотографията.

— Не… Почакай! На снимката ги няма подредените на поличката фотоси. Някой ги е сложил там по-късно.

— Точно така.

Конър се върна в спалнята и взе една снимка от тоалетката.

— Виж — каза той. — Госпожица Остин и японският й приятел на спирка Шинджуку в Токио. Вероятно са тръгнали да пазаруват. Там е пълно с луксозни магазини. Погледни добре снимката. Не ти ли се струва, че покрай този ръб цветовете са по-светли?

— Да. — И в миг разбрах: върху тази снимка е имало друга. Крайчецът на долната се е подавал и е изсветлял на слънцето. — Значи някой е махнал горната снимка.

— Правилно — рече Конър.

— Апартаментът е претърсван.

— И то щателно. Дошли са тук преди нас. Заснели са обстановката с „Полароид“, претършували са стаите и после са поставили всички предмети обратно на местата им. Но не е възможно човек да направи абсолютно точна възстановка. Японците казват, че най-великото изкуство е да пресъздадеш естественото. Тези юнаци са се престарали. Разположили са снимките прекалено „раздвижено“ върху поличката, разпръснали са флакончетата с парфюмите прекалено хаотично. Всичко е малко пресилено. Мозъкът не може да регистрира това, ала окото го улавя.

— Но защо са претърсили апартамента? Какви снимки са взели? На които тя е с убиеца ли?

— Не знам — вдигна рамене Конър. — Явно не са се старали да прикрият, че е имала връзки с японци. Но е трябвало веднага да се отърват от нещо. И то може да е само…

Изведнъж от хола някой се обади колебливо:

— Лин? Скъпа? Тук ли си?

Тя застана в рамката на вратата и фигурата й се очерта срещу светлината. Беше боса, по шорти и горнище от бански. Не виждах добре лицето й, но без съмнение бе от онези жени, за които бившият ми колега Андерсън казваше, че при вида им и на смока кръвта му кипва.

Конър й показа значката си. Тя му се представи: Джулия Йънг. Говореше с южняшки акцент, като сливаше думите. Конър включи осветлението и можахме да я разгледаме по-добре. Джулия се оказа красиво момиче.

— Чух музиката и затова влязох — смънка тя и колебливо прекрачи прага. — Черилин тук ли е? Да не й се е случило нещо? Знам, че отиде на онзи прием…

— Не съм чувал за никакъв прием — отвърна Конър и ме стрелна с очи. — Познавате ли Черилин?

— Да, разбира се. Аз живея в отсрещния апартамент, номер осем. Защо днес всички влизате в жилището й?

— Всички ли?

— Ами вие… и двамата японци.

— Кога са влизали тук?

— Преди около половин час. Нещо случило ли се е с Черилин?

— Видяхте ли добре лицата им, госпожице Йънг? — попитах аз.

Мислех, че ги е наблюдавала през шпионката.

— Да. Казахме си здрасти.

— Така ли?

— Единия от тях, Еди, го познавам доста добре.

— Еди кой?

— Еди Сакамура. Всички го знаят. Еди Бързия.

— Можете ли да го опишете? — продължих да я разпитвам.

Тя ме погледна с присмех.

— Не сте ли срещали негови снимки във вестниците? Той е доста известен. Младият красив японец с белега на ръката. Често се появява по разни благотворителни партита и други светски сбирки. Еди е голям купонджия.

— Знаете ли къде можем да го намерим? — попитах аз.

— Еди Сакамура е съсобственик на „Бора Бора“, полинезийски ресторант в Бевърли Хилс. По цял ден там виси — отговори вместо нея Конър.

— Използва ресторанта си за офис — добави Джулия. — Аз трудно издържам дълго в тая въртележка. Много е шумно. Но на Еди не му пречи да сваля високи блондинки. Той страшно обича да гледа мацките от долу нагоре.

Джулия се облегна на масата и с жест на съблазнителка отметна буйната си кестенява коса от челото. Изгледа ме и се нацупи сладко.

— Вие двамата колеги ли сте?

— Да — отвърнах й.

— Той ми показа значката си, но ти не се легитимира.

Отворих портфейла си. Тя погледна служебната ми карта.

— Питър. Първото ми гадже се казваше Питър, но не беше толкова красив като теб — усмихна ми се Джулия.

Конър се покашля и рече:

— Друг път идвали ли сте в апартамента на Черил?

— Да, нали сме съседки. Но напоследък тя не се задържаше за дълго в Лос Анджелис. Все пътуваше някъде.

— Къде?

— Ню Йорк, Вашингтон, Сиатъл, Чикаго… навсякъде. Приятелят й често зачезва нанякъде и тя го придружава. Всъщност предполагам, че жена му си стои вкъщи и затова Черилин се разкарва нагоре-надолу с него.

— Значи приятелят й е женен?

— Има нещо, което пречи на връзката им.

— Знаете ли кой е той?

— Не. Веднъж Черилин ми каза, че никога не идвал в апартамента й. Бил някаква важна клечка. Голям богаташ. Изпраща личния си самолет да я вземе. Но който и да е той, Еди ужасно я ревнува от него. Еди иска да е за всички момичета иро отоко, най-великият ебач.

— Черил пази ли връзката си в тайна? — попита Конър.

— Нямам представа, не съм сигурна. Но има нещо… Знам само, че е лудо влюбена в този мъж.

— Наистина ли?

— Щом й се обади, тя зарязва всичко и заминава. Веднъж дойде при мен и ми даде два билета за концерт на Брус Спрингстийн. Сияеше от щастие, че вместо на концерт ще ходи в Детройт! Представяте ли си! В такъв тъп град! Беше си стегнала куфарчето и си бе облякла една рокличка, в която изглеждаше като ученичка. Самата невинност! И всичко това само защото онзи й се обадил преди пет минути и й казал: „Ела!“. Лицето й беше грейнало от радост като на петгодишно момиченце. Как може да не разбира, че този тип само я използва?

— Защо мислиш, че я използва?

— Черилин е красива и интелигентна. Работила е по целия свят като манекенка. Най-вече в Азия. Ала дълбоко в себе си тя е останала обикновено момиче от малък провинциален град. Мидланд е петролно градче. В него живеят доста богати хора, но си е провинция. Сигурна съм, че Черилин мечтае да се омъжи, да има много деца, градинка, куче… А не може да проумее, че този мъж никога няма да се ожени за нея.

— И вие не знаете кой е той? — попитах отново аз.

— Не.

На лицето й се появи лукаво изражение. Тя наведе рамо така, че гърдите й се очертаха под банския.

— Но вие не сте тук заради гаджето й, нали?

Конър кимна.

— Права сте.

Джулия се усмихна, сякаш искаше да каже: „Така си и знаех“.

— Интересува ви Еди, нали?

— Ъхъ — потвърди Конър.

— Винаги съм си мислила, че рано или късно той ще си навлече неприятности. Всички момичета тук, в Импириъл Армс, са на същото мнение. Често сме си говорили за това. Еди живее прекалено трескаво. Бързия Еди! Жаден е за бурни преживявания и много обича да се фука. Да не повярваш, че е японец.

— Той от Осака ли беше? — прекъсна я Конър.

— Баща му е голяма клечка в тамошната промишленост, от групировката Даймаши. Много сладък старец. Когато идва от време на време тук, понякога посещава едно от момичетата на втория етаж. А Еди е дошъл в Америка да учи няколко години и после ще се върне, за да работи в семейната фирма или както те му викат — кайша. Но хич не му се връща. Тук му харесва. Има си всичко. Щом блъсне поредното си ферари, веднага купува ново. Пълен е с пари. Живее в Лос Анджелис отдавна и вече се чувства американец. Красив е, сексапилен. Винаги има наркотици подръка. Царят на всички купони! Какво може да му предложи Осака?

— А защо казахте, че винаги сте мислили… — Тя не ме остави да довърша.

— Че ще си навлече неприятности ли? Така си е. Защото е малко луд. Много от японците са като него. Идват от Токио и дори да имат шокай, препоръка, човек трябва да внимава. За тях десет, двайсет хиляди са нищо. Оставят ги на тоалетката като бакшиш за една вечер. Но пък и такива неща са ме карали да правя! Не всички, ала има разни откачени…

Джулия млъкна. Погледът й стана празен, невиждащ. Аз реших да не се обаждам. Конър само я гледаше и кимаше съчувствено.

Изведнъж тя продължи, сякаш не бе забелязала, че е направила пауза:

— По правило японците смятат, че сме длъжни да изпълняваме всевъзможните им желания. За тях това е нещо толкова естествено, колкото и да пилеят хилядарки за бакшиш. Нямам нищо против да припечеля някой долар в повече. Не възразявам да ми слагат белезници и подобни щуротии. Ако харесам човека, готова съм да понеса и няколко шамара. Ала никога няма да позволя да ме режат. Колкото и пари да ми дават. Мразя ги тия номера с ножовете и мечовете… Повечето японци са вежливи, мили, но когато се възбудят… стават едни… — Тя поклати глава. — Странни хора!

Конър си погледна часовника.

— Госпожице Йънг, благодаря ви за съдействието. Много ни помогнахте. Може да се наложи да ви потърсим отново. Бихте ли казали на лейтенант Смит своя телефонен номер?

— Да, разбира се.

Аз разлистих бележника си.

— Ще ида да поприказвам с портиера — рече Конър.

— Името му е Шиничи — вметна услужливо момичето.

Конър излезе. Аз си записах телефона на Джулия. Тя ме наблюдаваше, докато дращех в бележника. После облиза устни и попита:

— Убил ли я е? Не се притеснявай. На мен може да кажеш.

— Кой кого да е убил?

— Еди. Убил ли е Черилин?

Тя беше красиво момиче, но в очите й светеше нездраво любопитство. В това имаше нещо отблъскващо.

— Защо питате?

— Защото открай време я заплашваше. Днес следобед пак й крещеше такива работи.

— Еди е идвал тук и следобед ли?

— Да. Той често отскача насам. Днес беше направо бесен. Когато купиха тази сграда, японците покриха стените със специална звукоизолация. Но тоя следобед така се караха с Черилин, че ги чух в моята стая. Тя по цял ден слуша Джери Лий Луис. Тази касета вече ми е втръснала. Пуска я винаги когато си имат разправия с Еди, ала виковете му заглушават музиката. „Ще те убия! Ще те убия!“ Все това крещи. Наистина ли го е направил?

— Не знам.

— Но тя е мъртва, нали? — Очите й все така блестяха.

— Да.

— Знаех си, че рано или късно това ще се случи — поклати глава Джулия.

Изглеждаше съвсем спокойна.

— Всички го очаквахме — продължи тя. — Обади ми се, ако искаш или ако ти трябва още някаква информация.

— Добре — отговорих и й дадох визитната си картичка. — И вие ми звъннете, ако се сетите нещо важно.

Тя мушна картончето в задния джоб на шортите си, като завъртя задник.

— Беше ми много приятно да разговарям с теб, Питър.

— Така ли? Радвам се.

Тръгнах по коридора. Когато стигнах до края му, се обърнах. Тя стоеше на вратата на апартамента си и ми махаше за довиждане.

Конър говореше по телефона в портиерната, а японецът го гледаше тъпо, сякаш искаше да възрази срещу това, но не знаеше какво да каже.

— Точно така, всички изходящи разговори от този телефонен номер, проведени между двайсет и двайсет и два часа тази вечер.

Той слуша известно време, после продължи ядосано:

— Пет пари не давам, че системата ви на организация на данните не позволява. Кога ще имам резултата? Утре ли? Да не си полудял? Най-късно до два часа искам списъка! Ще ти позвъня. И ти си еби твоята! — завърши Конър и тръшна слушалката. — Да вървим, кохай!

Тръгнахме към колата.

— Задействаш връзките си, а? — подметнах аз.

— Връзки ли? — учуди се Конър. — А, Греъм сигурно ти е надрънкал разни глупости. Не разполагам с никакви специални информатори. Това са негови фантазии.

— Спомена за случая „Аракава“.

Конър въздъхна.

— Това е стара история.

Наближихме колата.

— Всъщност случаят беше съвсем прост — подхвана той. — Двама японски граждани са убити. Управлението възлага разследването на детективи, които не знаят японски. След седмица прехвърлят топката на мен.

— И ти какво направи?

— Семейство Аракава бяха отседнали в хотел „Ню Отани“. Взех телефонните номера в Осака, на които се бяха обаждали. Позвъних на тези телефони, после се свързах с осакската полиция. Те се учудиха, че не знаем за какво става дума.

— Така ли?

— Да. Но това не е всичко. Тукашното полицейско управление бе злепоставено. Пресата оплю лосанджелиската полиция. Сума ти народ бе изпратил цветя и изведнъж се оказа, че се касае за уреждане на сметки между гангстери. Много хора се почувстваха измамени. Аз опрах пешкира. Пусна се слухът, че съм решил случая, като съм използвал някакви подмолни средства. Тогава направо побеснях.

— И замина за Япония?

— Това е друга работа.

Стигнахме до колата. Погледнах към Импириъл Армс. Джулия Йънг бе на прозореца и ни наблюдаваше.

— Доста е съблазнителна — казах аз.

— Японците наричат такива като нея ширигару она, жена с шавлив задник.

Конър отвори вратата и се качи в автомобила.

— Явно взема наркотици — продължи той. — Не можем да вярваме на думите й. Някои обстоятелства около това убийство започват да се повтарят, което изобщо не ми се нрави.

Той погледна часовника си и поклати глава.

— По дяволите! Много се забавихме. Карай към бар „Паломино“, да поговорим с господин Коул.

Завих на юг към летището. Конър се облегна и кръстоса ръце на гърдите си. Вторачи се в обувките си. Изглеждаше недоволен.

— Кои обстоятелства се повтарят?

— Целофанените обвивки в кошчето за боклук. Изхвърлената снимка. Не би трябвало да оставят такива следи — отвърна ми той.

— Нали самият ти каза, че са бързали.

— Може и така да е. Но има и друго обяснение. Японците смятат американската полиция за напълно неспособна. Небрежността им в случая е израз на тяхното презрение.

— Но ние не сме неспособни.

Конър поклати глава.

— В сравнение с Япония сме абсолютни бездарници. Там залавят всички престъпници, до един. Японските ни колеги имат деветдесет и девет процентна разкриваемост на тежките престъпления. Всеки бандит си знае от самото начало, че рано или късно ще го пипнат. Нашата разкриваемост е седемнайсет процента. По-малко от една пета. Тук разбойниците с право се надяват, че я ги хванат, я не. А дори и да ги арестуват, трудно ще ги осъдят, защото законът преди всичко защитава правата на отделния гражданин. Знаеш ли, че според едно изследване на ефективността на полицейската работа, ако американските детективи не разкрият извършителя на престъплението през първите шест часа, така си и остава.

— Накъде биеш с всичко това?

— Разбери, виновниците в нашия случай разчитат, че няма да се справим. А аз искам да ги разкрия, кохай.

През следващите десет минути Конър мълча. Седеше, без да помръдва, със скръстени на гърдите ръце, увесил глава. Дишаше дълбоко и спокойно. Ако очите му не бяха отворени, щях да помисля, че е заспал.

Аз си карах колата, заслушан в равномерното му дишане.

Най-сетне той каза:

— Ишигура.

— Какво Ишигура?

— Ако знаехме причината за поведението на Ишигура, щяхме да разгадаем случая.

— Не те разбирам.

— За нас, американците, е трудно да проумеем начина на мислене на хора като него — заобяснява ми Конър. — В Америка грешките, неточностите се възприемат като нещо нормално, стига да не са прекалено много. Не се учудваш, че писмото ти се е загубило някъде из пощите, че полетът ти има закъснение, че пералнята ти се е повредила. В Япония е различно. Там всичко функционира без грешка. В токийското метро заставаш на обозначеното място на перона и вратата на вагона се отваря точно срещу теб. Влаковете пристигат на минутата. Не се е чувало някога да се е загубвал багаж на пътник при прекачване. Поръчките се изпълняват в срок. Всичко върви по план. Японците са прекрасно обучени и са абсолютно заинтересовани да се трудят добре. Те не се мотаят, а вършат работа. На тях може да се разчита.

— И какво общо има това с нашия случай? — недоумявах аз.

— Този прием е много важен за Накамото Корпорейшън. Можеш да бъдеш сигурен, че са планирали всичко до най-малките подробности. Поръчали са точно от онези вегетариански ордьоври, които обича Мадона. Поканили са само фотографите, които тя предпочита. Повярвай ми — японците са помислили за всичко! Прекарали са сума ти време в дълги съвещания, на които са обсъждали хиляди вероятности: „Ами ако избухне пожар? Или ако стане земетресение? Ако някой се обади, че в сградата има бомба? Какво ще правим, ако спре токът?“. До втръсване са анализирали най-невъобразими ситуации, които биха могли да възникнат. Вманиачени са на тема подготовка. За тях е изключително важно, когато дойде денят на голямото събитие, да владеят положението, нищо да не може да ги изненада. Японците смятат за изключително непристойно да изтърват контрола върху ситуацията. Разбираш ли?

— Да, разбирам.

— А официалният представител на Накамото, нашият приятел Ишигура, стоеше като истукан пред мъртвото момиче и очевидно нещата се бяха изплъзнали от ръцете му. Той се държа като йошики но, тоест кара се с нас, което е противоестествено за един японец. Но колкото и да се перчи, явно беше притеснен. Видя ли потта над горната му устна? Забеляза ли как си бършеше влажните длани в панталона? Освен това той беше рикуцупой — прекалено приказлив. Накратко казано, държа се така, сякаш не знаеше какво да прави и сякаш нямаше понятие кое е момичето. А той е длъжен да познава всички поканени на партито. Почти съм сигурен, че му е известно и кой е убиецът.

Колата друсна в поредната дупка на асфалта.

— Какво? Ишигура знае кой я е убил?

— Убеден съм. И не само той. До този момент поне трима души са посветени в тази тайна. В пресцентъра на полицията ли каза, че си работил?

— Да. Допреди половин година.

— Поддържаш ли още връзки с някого от телевизионните новини?

— С неколцина. Но напоследък не се виждаме много често.

— Искам да погледна видеоматериала, заснет на партито.

— Да го погледнеш или да го изземеш като веществено доказателство?

— Само да му хвърля едно око.

— Мисля, че лесно ще уредя това — кимнах аз.

Зачудих се дали е по-добре да се обадя на Дженифър Луис от Кей Ен Би Си или на Боб Артър от Кей Си Би Ес. Накрая реших да звънна на Боб.

— Трябва да е някой твой приятел, когото можеш да помолиш за лична услуга — рече Конър. — Официално телевизионните станции не ще ни окажат съдействие. Забеляза ли, че на местопрестъплението нямаше телевизионни екипи? Друг път при подобни обстоятелства от камери не можеш да си пробиеш път до лентата, а тази вечер не се мярна нито един репортер.

Вдигнах рамене.

— Нали поддържахме наземна връзка. Журналистите просто не са разбрали за убийството, затова не са изпратили екип.

— Но екипите вече бяха там — възрази Конър. — Правеха репортаж за „страхотното парти, на което присъстваха Том Круз и Мадона“. На горния етаж става убийство, а тях никакви ги няма! Това не е случайно.

— Мисля, че се увличаш в предположенията си, капитане.

От работата си в пресцентъра бях научил, че човек не бива зад всяко нещо да вижда заговори и машинации. Способностите на медиите често биват надценявани. Всъщност в тази сфера цари доста голям хаос.

В редките случаи, когато сме молили за пълно ембарго върху някоя новина, най-често при отвличания на хора, средствата за масова информация се затрудняваха да изпълнят исканията ни просто защото не можеха да се организират.

— Репортерите от вестниците трябва да си предадат материалите, преди броят да се даде за набор. А телевизионните екипи бързат да монтират за новините в единайсет. Затова не са успели да отразят убийството — предположих аз.

— Не съм съгласен с теб. Мисля, че японците са изразили пред медиите загриженост за шафу — за имиджа на фирмата. И журналистите са се съгласили да пропуснат новината за убийството. Повярвай ми, кохай, някой е оказал натиск върху когото трябва!

— Не ми се вярва.

— Помни ми думите! — натърти Конър. — Дори в момента някой оказва натиск!

В този миг звънна радиотелефонът.

— Питър — в слушалката прогърмя познат дрезгав глас, — какво, по дяволите, става с разследването на това шибано убийство?

Беше началникът на полицията. Стори ми се, че е пил.

— Какво имате предвид, господин началник?

Конър ме изгледа и натисна копчето на високоговорителя, така че и той да може да чува разговора.

— Защо тормозите японците бе, момчета? Искате пак да обвинят управлението в расизъм ли?

— Не, сър — отвърнах аз. — Не знам какво са ви казали, но…

— Чух, че онзи тъпанар Греъм типично в негов стил се нахвърлил с обиди върху тях.

— Не бих определил поведението му точно така, сър…

— Виж какво, Питър. Не ме баламосвай! Вече се накарах на Фред Хофман за това, че е изпратил на местопрестъплението тъкмо Греъм. Искам този расист да бъде отстранен от следствието! Отсега нататък трябва да действаме деликатно, за да си нямаме разправии с японците. Това е положението! Длъжни сме да се съобразяваме с определени неща. Разбра ли ме, Питър?

— Да, сър.

— Вярно ли е, че си взел със себе си Джон Конър?

— Да, сър.

— Защо си го привлякъл в разследването на този случай?

„Значи Фред Хофман е казал на шефа, че аз по собствена инициатива съм се обадил на Конър“, помислих си.

— Ами вижте…

— Разбирам те — избоботи началникът. — Навярно си се притеснил, че сам няма да се справиш. Опасявам се обаче, че вместо да улесниш задачата си, си я направил още по-трудна. Японците не обичат Конър. Аз Джон отдавна го познавам. През петдесет и девета заедно постъпихме в полицейското училище. Той открай време си е единак и все създава проблеми. За мен човек, който ходи често и за дълго в чужбина, просто не може да намери своето място в собствената си страна. Не искам Конър да ти провали работата.

— Господин началник…

— Действай бързо и пипай чисто, Питър! В това разследване разчитам само на теб! Чу ли?

— Да, сър.

— Връзката добра ли е?

— Да, сър.

— Приключвай със случая, Питър — нареди ми шефът. — Не искам пак да ми звънят по този повод.

— Да, сър.

— Давам ти срок до утре — отсече той и затвори телефона.

Аз също окачих слушалката.

— Да — рече Конър. — Някой наистина оказва натиск.

Карах по четиристотин и пета магистрала към летището. Мъглата тук беше по-гъста. Конър зяпаше през прозореца.

— В една японска институция шефът никога не би наговорил подобни приказки на подчинения си. Началникът просто ти прехвърли топката, без да поеме никаква отговорност. Освен това те обвини за неща, с които нямаш нищо общо. Като например за това, че аз и Греъм работим по случая.

Конър поклати глава и продължи:

— Японците никога не биха действали по такъв начин. Те имат една поговорка, която гласи: „Не търси виновния, а поправи грешката!“. Нас, американците, ни вълнува най-вече кой е осрал работата. Кому трябва да отсечем главата. А японците гледат да решат проблема и никого не обвиняват. Техният подход е по-добър.

Конър се умълча и пак се загледа през прозореца на колата. Минахме покрай Слосън, над главите ни, като тъмна дъга в мъглата, се мярна шосето към Марина.

— Шефът просто беше ядосан — махнах с ръка аз.

— Ядосан и зле информиран както винаги. Все пак си мисля, че е хубаво да приключим това разследване, преди да се е измъкнал от кревата утре сутрин.

— Смяташ ли, че е възможно?

— Да. Ако Ишигура ни предостави касетите.

Телефонът отново иззвъня.

Обаждаше се Ишигура.

Подадох слушалката на Конър.

Чувах слабо как гласът на Ишигура ромоли в ухото на Конър. Японецът говореше бързо и нервно:

— Моши моши, Конор сан. Ваташи ва кейби но хея ни денва о шимашита га, даремо демасендешита.

Конър закри слушалката с длан и ми преведе думите му:

— Казва, че не успял да намери човека, който е бил дежурен по време на убийството.

— Сореде, чуокейбишицу ни ренраку шите, хито о окуте морай, исшо ни ите тепу о какунин шимашита.

— После се бил обадил на хората от централната дежурна и заедно с тях проверили касетите.

— Тепу ва субете рекода но нака ни аримасу. Накунатемо торикаераретемо имасен. Субете дайджобу десу.

— Всички касети били в магнетофоните. Не били подменяни и нито една не липсвала — пошепна ми Конър, намръщи се и отговори: — Ия, тепу ва сурикаерарете иру хазу нанда. Тепу о сагасе!

— Субете дайджобу нандесу, Конор сан. Доширо то ю но десу ка.

— Продължава да твърди, че никой не е пипал касетите.

— Тепу о сагасе! — излая Конър и се извърна към мен. — Рекох му, че искам проклетите касети.

— Дайджобу да то итерунони, дошите сонани тепу о сагасе то осшарун десу ка.

— Оре нива вакате ирунда. Тепу ва накунате иру. Знам повече, отколкото предполагате, господин Ишигура! Мойчидо ю, тепу о сагасунда! — каза Конър и окачи ядосано слушалката.

— Мръсни копелета! — изсумтя той. — Не мърдат от позицията, че нямало липсващи касети.

— Какво означава това? — попитах аз.

— Решили са да играят твърдо — отвърна Конър и се загледа през прозореца в минаващите коли.

После почука с пръст по зъбите си и продължи:

— Никога не биха го направили, ако не се чувстваха силни. Неуязвими. Което значи, че…

Конър пак се потопи в мислите си. Виждах отражението на лицето му да се мярка върху страничното стъкло, когато минавахме покрай уличните лампи. Най-сетне той продума: „Не, не“, сякаш разговаряше с някого.

— Какво „не“? — наострих ухо аз.

— Не може да е Греъм. — И Конър поклати глава. — С Греъм би било твърде рисковано. При неговото минало… Не съм и аз. Вече съм си изпял песента. Оставаш ти, Питър.

— За какво говориш?

— Нещо е накарало Ишигура да си мисли, че може да ни се противопостави. Че има някакво преимущество или че е в състояние да ни притисне. Предполагам, че това нещо е свързано с теб.

— С мен ли?

— Да. Почти съм сигурен, че е някакъв епизод от личния ти живот. Имал ли си проблеми в миналото?

— Какви проблеми?

— Срещу теб да е възбуждано предварително производство, да си бил задържан, да е водено вътрешно разследване, да са ти отправяни обвинения в пиянство, хомосексуализъм, женски истории? Да си се лекувал от наркомания, да си влизал в сериозни конфликти с колеги, с началници? Проблеми от всякакво естество, в личния живот, в службата.

Вдигнах рамене.

— Не се сещам за нищо.

Конър ме изгледа изпитателно. След малко каза:

— Те си мислят, че са се докопали до нещо съществено, което могат да използват, Питър.

— Разведен съм. Дъщеричката ми, Мишел, живее при мен. На две години е.

— Да…

— Водя тих, спокоен живот. Гледам си детето.

— А бившата ти жена?

— Тя работи в градската прокуратура. Юристка е.

— Кога се разведохте?

— Преди две години.

— Детето след това ли се роди?

— Не. Малко преди развода.

— Защо се разделихте?

— Що за въпрос! Не знаеш ли защо се развеждат хората?

Конър предпочете да замълчи.

— Бяхме женени едва от година. Когато се запознахме, тя беше много млада. На двайсет и четири. Имаше малко наивна представа за света. Запознахме се в съда. Тя си въобразяваше, че съм мъжествен, смел детектив, който всеки ден среща лице в лице смъртта. Много й харесваше това, че нося пистолет. И така, сближихме се. Тя забременя. Не пожела да абортира. Искаше да се оженим. Решението й не беше плод на сериозно обмисляне, а по-скоро на някаква романтична заблуда. Жена ми изкара доста тежка бременност. Тогава установи, че апартаментът ми е твърде малък и че не изкарвам достатъчно пари. Изведнъж започна да се дразни от това, че живея в Кълвър Сити, а не, да речем, в Брентуд или в някой от другите престижни квартали. Когато бебето се роди, всичките й илюзии бяха вече рухнали. Тя бе разбрала, че е сбъркала. Беше убедена, че не иска да е омъжена за полицай и да се грижи за детето си. Каза ми, че съжалява, но за нея кариерата била по-важна. И ме напусна.

Конър слушаше със затворени очи.

— Да…

— Не виждам какво общо може да има всичко това с нашия случай, но както и да е. Разделихме се преди две години. След това не можех, не исках да бъда ангажиран повече с оперативна работа, защото трябваше да се занимавам с малката. Явих се на конкурс и ме прехвърлиха в пресцентъра, а после, след година, се оваканти място за човек с японски в Отдела за специално обслужване. Подадох си документите, понеже заплатата е с двеста долара по-висока.

— Ъхъ.

— Трябваха ми пари, за да плащам на жената, която гледа Мишел. Знаеш ли колко вземат сега за целодневно гледане на дете? Освен това Лорън не изпраща редовно издръжката. Твърди, че не й стигала заплатата, а наскоро си купи ново беемве. Какво да правя? Няма да тръгна да я съдя я! Нали работи в прокуратурата.

Конър мълчеше.

В далечината видях снишаващи се самолети. Наближавахме летището.

— Добре поне че ме назначиха в отдела — продължих аз. — Имам повече свободно време. Заплатата не е лоша. И така се оказах тук, в тази кола, с теб. Това е.

— Кохай — тихо продума Конър, — двамата заедно се натресохме в тази история и заедно ще трябва да се оправяме. Недей да криеш нищо от мен. Кажи ми какъв е проблемът.

— Няма никакъв проблем.

— Кохай…

— Наистина няма!

— Кохай…

— Джон — кипнах аз, — когато кандидатстваш за работа в Отдела за специално обслужване, те проучват пет различни комисии. Щом са ме назначили, значи миналото ми е чисто.

Конър кимна.

— Но японците са открили нещо — настояваше той.

— Господи! — възкликнах. — Пет години съм работил като детектив. Знаеш, че за толкова време не може да няма оплаквания срещу мен.

— И какви бяха те?

Поклатих глава.

— Нищо особено. Обичайните дреболии. Веднъж арестувах един и той ме обвини в незаконно прилагане на сила. Разследването доказа, че съм действал правилно. Задържах жена при опит за въоръжен обир, а тя ме набеди, че аз съм подхвърлил пистолета на местопрестъплението. Впоследствие се изясни, че оръжието си е нейно. Заподозрян в убийство заяви, че съм го пребил с ритници по време на разпит. Но се оказа, че съм го разпитвал само в присъствието на колеги, които потвърдиха невинността ми. Пияна жена, която се бе обадила в полицията, защото съпругът й я биел, си съчини, че съм се опитвал да блудствам с детето й. После сама оттегли жалбата си. Водач на младежка банда твърдеше, че съм го задявал, видите ли, бил съм хомосексуалист. Обвинението бе снето като неоснователно. Това е всичко.

Всеки полицай знае, че подобни нападки са неизбежен фон на ежедневната работа. Те са като шума от уличното движение. Постепенно човек престава да го чува. Жалбите са неминуеми, защото такъв е полицейският занаят, вкарва те в конфликти, противопоставя те на гражданите. Ти обвиняваш хората в престъпления и те ти връщат със същото. Ръководството на управлението не обръща внимание на оплакванията, стига да не се съберат няколко еднотипни, насочени срещу един и същ служител. Ако за година-две полицаят е обвинен три-четири пъти в незаконна употреба на сила, срещу него се предприема сериозно разследване. Или пък, ако неколкократно се получат сигнали, уличаващи го в расизъм.

За всички останали случаи важи максимата на заместник-началника Джим Олсън: „Полицейската работа е за дебелокожи хора“.

Конър дълго мълча. Намръщен, премисляше думите ми. Най-сетне рече:

— Имаше ли някакви проблеми около развода?

— Не, освен обичайните.

— Говорите ли си с бившата ти жена?

— Да. Е, не се понасяме много, но си говорим.

Конър ме изгледа, все така смръщен. Явно не беше доволен. Продължаваше да рови в миналото ми.

— Значи си напуснал оперативната работа преди две години?

— Да.

— Защо?

— Вече ти казах.

— Че е трябвало да се грижиш за детето и си имал нужда от повече свободно време.

— Да, това беше основната причина.

— А каква беше другата?

Вдигнах рамене.

— След развода просто не исках повече да работя в отдела за убийства. Бях някак си… обезверен. Жена ми ме бе напуснала. Ходеше с някакъв наперен юрист. А аз останах с невръстно дете на ръце. Чувствах се ужасно. Не исках повече да съм детектив.

— По онова време търсил ли си помощта на психиатър? Подлагал ли си се на някакво лечение?

— Не.

— Имал ли си проблеми с алкохола или с наркотици?

— Не.

— Връзки с жени?

— Намираха се…

— А по време на брака?

Поколебах се.

— Онази Фарли от кметството? — стрелна ме Конър.

— Не. С нея беше по-късно.

— Е, все си кръшнал с някоя, докато си бил женен.

— Да. Но от известно време тя живее във Финикс. Мъжа й го преместиха там.

— Колежка от управлението ли беше?

Кимнах.

Конър се облегна назад.

— Добре, кохай. Ако това е всичко, няма страшно — каза той и ме изгледа.

— Това е всичко.

— Все пак помни, че съм те предупредил. Имам опит с японците. И на мен са ми въртели такива номера. Когато решат да играят твърдо, играта загрубява и става опасно. Доста опасно!

— Плашиш ли ме?

— Не, просто ти обяснявам как стоят нещата.

— Майната им на японците! — ядосах се аз. — Нямам какво да крия!

— Чудесно. А сега се обади на приятелите си в телевизията и им кажи, че ще наминем към тях. Но първо да си свършим работата тук!

Един „Боинг-747“ със запалени светлини за кацане прелетя ниско над неоновия надпис: „МОМИЧЕТА! СЪВСЕМ ГОЛИ МОМИЧЕТА!“. Влязохме в заведението. Беше към единадесет и тридесет.

Човек трудно можеше да нарече „Паломино“ бар със стриптийз. Такова название бе прекалено изискано за тази кръчма. Тя всъщност представляваше игрище за боулинг, превърнато в заведение. Отвътре помещението изглеждаше доста по-малко, отколкото отвън. Гола четиридесетгодишна жена с някакви сребърни дрънкулки около кръста танцуваше апатично под оранжевата светлина. Надвесените над розовите масички клиенти бяха не по-малко отегчени от нея. Келнерки с разголени гърди сновяха сред цигарения дим. От магнетофона се лееше музика. Записът бе отвратителен и пращеше.

Някакъв тип до вратата ни спря.

— Дванайсет долара куверт и минимум по две питиета на човек.

Конър му показа значката си. Онзи махна с ръка.

— Добре, влизайте.

Моят спътник се огледа и промърмори:

— Не знаех, че тук идват японци.

Чак тогава забелязах тримата бизнесмени в сини костюми, които седяха на една маса в ъгъла.

— Много рядко ни посещават. Ходят в заведения като „Стар стрип“, дето е в центъра. Там е по-лъскаво и има повече цици за зяпане. Тия тука май са се отделили от групата си и са се загубили.

Конър кимна.

— Търся Тед Коул — рече той.

— Ей го там, на бара. Онзи с очилата.

Когато седнахме до него, той ни изгледа тъпо. Под шлифера му се подаваше униформата на охраната на Накамото.

Появи се барманът.

— Два бъдуайзъра[6] — поръча Конър.

— Имаме само японска бира „Асахи“. Искате ли?

— Добре, дай от японската.

Конър показа значката си. Коул поклати отрицателно глава и се загледа съсредоточено в стриптийзьорката.

— Нищо не знам.

— Не знаете нищо за какво? — попита Конър.

— Гледам си спокойствието и не се бъркам в нищо. В момента не съм дежурен. Почивам.

Явно беше леко пиян.

— Кога ви свърши дежурството? — продължи Конър.

— Тази вечер излязох по-рано.

— Защо?

— Заболя ме стомахът. Имам язва. Понякога ме свива. Та затова си тръгнах по-рано.

— В колко часа?

— Не по-късно от осем и петнайсет.

— Имате ли перфокарти, регистриращи кога идвате на работа и кога си отивате?

— Не.

— Кой застъпи след вас?

— Пуснаха ме да си вървя.

— Кой?

— Началникът ми.

— Как се казва?

— Не знам. Японец е. За пръв път го виждам.

— Как така не си познавате началника?

— Отскоро бил на тази работа. Какво искате от мен?

— Само да ни отговорите на няколко въпроса — отвърна Конър.

— Нямам какво да крия.

Един от японците, които седяха на масата, дойде на бара. Застана до нас и попита бармана:

— Какви цигари имате?

— „Марлборо“.

— И никакви други?

— Трябва да проверя дали не са останали няколко пакета „Кул“. Но „Марлборо“ имам със сигурност. Искате ли „Марлборо“?

Тед Коул изгледа японеца. А той като че ли не го забелязваше.

— Случайно да ви се намира „Кент“?

— Не.

— Добре, дайте ми едно „Марлборо“ — примири се японецът, обърна се към нас и се усмихна. — Нали сме в страната на „Марлборо“[7]?

— Да, така е — отговори Конър.

Коул отпи от бирата си. Всички се умълчахме. Японецът започна да барабани с пръсти по бара в такт с музиката.

— Страхотно заведение — рече той. — Изключително приятна атмосфера.

Почудих се какво ли има предвид. Кръчмата беше пълна дупка.

Японецът се настани на високото столче до нас. Коул се вторачи в бутилката с бира така, сякаш за пръв път виждаше такова чудо. Завъртя я между дланите си. По плота останаха мокри кръгчета.

Барманът донесе цигарите. Бизнесменът му подаде петдоларова банкнота.

— Запазете рестото — махна с ръка той, разпечата пакета и извади една цигара.

После ни се усмихна за пореден път.

Конър извади запалката си и когато японецът се наведе над пламъчето, каза:

— Доко кайша итено?

Азиатецът премига.

— Моля? — опули се той.

— Вакане но? — продължи Конър. — Доко кайша итено?

Японецът се усмихна и се смъкна от столчето си.

— Соро соро иканакутева. Шитсурей шимасу — рече той, отправяйки се към масата в ъгъла.

— Дева мата — отвърна Конър и се премести на столчето, на което беше седял японецът.

— Какво си приказвахте? — заинтересува се Коул.

— Попитах го в коя фирма работи. Но той не ми отговори. Извини се и измънка, че трябвало да се връща при приятелите си.

Конър опипа с длани под плота на бара и заключи:

— Май няма микрофони.

После се обърна към Коул и рече:

— И така, господин Коул, казахте ми, че началникът ви пуснал да си ходите. В колко часа стана това?

— В осем и петнайсет.

— И твърдите, че не го познавате?

— Да.

— Докато бяхте дежурен, записвахте ли картината от камерите?

— Естествено. Това е наше задължение.

— Началникът ви взе ли касетите?

— Не. Защо да ги взема? Те трябва да са си на мястото.

Коул ни изгледа изумено.

— Касетите ли ви интересуват?

— Да — отговори Конър.

— Стори ми се по-странно онова, което направиха с камерите.

— И какво направиха с тях?

— В последния момент преди началото на партито се доизкусуряваха доста неща, но така и не разбрах защо сбраха толкова охранителни камери от цялата сграда и ги инсталираха на онзи етаж.

— Моля? — учудих се аз.

— До вчера сутринта всички тези камери бяха разпръснати из целия небостъргач — поясни Коул. — През деня някой ги беше преместил. Това става лесно, тъй като камерите са безжични.

— Как така безжични?

— Излъчват сигнала с радиопредаватели. Затова не могат да транслират едновременно звук и картина. Предават само черно-бяло изображение, но пък са леснопреносими. Не го ли знаехте?

— Не — поклатих глава аз.

— Учудвам се, че не са ви казали. Това е една от особеностите на сградата, с която най-много се гордеят.

Коул отпи от бирата си и продължи:

— Само дето и досега не мога да проумея защо им трябваше да инсталират пет камери на етажа над партито. От гледна точка на сигурността това е нелогично. Асансьорите могат да бъдат програмирани така, че да се качват само донякъде. По-разумно би било да разположат камерите на долния етаж.

— Но асансьорите не бяха блокирани до четирийсет и петия. Вървяха си нормално.

— И на мен това ми се видя направо необяснимо. — Коул погледна към японците в другия край на заведението. — Трябва вече да тръгвам.

— Много ви благодаря за съдействието, господин Коул — каза Конър. — Може да се наложи отново да ви разпитаме…

— Ще ви запиша телефонния си номер. — И надраска нещо на една салфетка.

— И адреса, ако обичате.

— Добре. Но в близките няколко дни ще съм извън града. Майка ми нещо не е добре, та ме помоли да я заведа до Мексико. Ще заминем вероятно утре.

— Дълго ли ще отсъствате?

— Около седмица. Имам да вземам малко отпуск.

— Още веднъж ви благодаря. — Конър се ръкува с Коул и го тупна приятелски по рамото. — Желая скорошно оздравяване на майка ви. А и вие си пазете здравето!

— Благодаря за съвета.

— Стига сте пили, току-виж, не сте стигнали читав вкъщи. Или сте решили да прекарате нощта другаде?

Коул кимна.

— Май сте прав. Идеята ви не е лоша.

— И аз така мисля.

Конър тръгна към изхода. Коул си взе довиждане с мен.

— Защо си губите времето с тях бе, момчета?

— С касетите ли имате предвид?

— Не, с японците. Нищо не можете да им направите. Те винаги са с една крачка пред нас. Всички важни клечки са в джоба им. Вие двамата не сте в състояние да се преборите с тях. Много са силни.

Навън, под пращящия неонов надпис, Конър ме подкани:

— Да вървим! Губим време!

Качихме се в колата. Той ми подаде салфетката. На нея с печатни букви бе написано:

ТЕ ОТКРАДНАХА КАСЕТИТЕ

— Хайде! — рече Конър.

Аз запалих двигателя.

Новините в единадесет бяха свършили и информационното студио бе почти безлюдно. Двамата с Конър влязохме в режисьорската апаратна, на вратата на която още светеше надпис: „Внимание! Новини в ефира!“.

На един от мониторите вървеше без звук записът на току-що излъчената информационна емисия. Водещият предаването посочи екрана.

— Не ме прави на глупак, Боби! Ето, всичко се вижда! През последните три вечери тя представя и уводните, и заключителните материали — каза той, облегна се назад и скръсти ръце на гърдите си. — Очаквам обяснение от теб, Боби!

Моят приятел, Боб Артър, набит мъж с изморен вид, който бе продуцент на новините в единадесет, отпи от водната чаша с шотландско уиски и рече:

— Просто така се е случило, Джим.

— Да, да. Друг път! — недоверчиво промърмори водещият.

Неговата партньорка беше красива червенокоса мацка със страхотно тяло. Тя нарочно събираше листата си, без да бърза, за да чуе докрай разговора между своя колега и Боб.

— В договора ми ясно го пише! Половината уводни и половината заключителни обекти трябва да изчета аз! — продължи да протестира онзи.

— Джим, тази вечер имахме две встъпителни новини: модните ревюта в Париж и приема на Накамото — опитваше се да укроти яда му продуцентът. — И двете са от сферата на светския живот. Не са по твоята част.

— Трябваше на първо място да излъчим материала за масовия убиец.

Боб въздъхна.

— На хората вече им е писнало от масови убийци.

Водещият направи смаяна гримаса.

— На хората им било писнало от масови убийци! Откъде го измисли пък това?

— Прочети социологическите проучвания, Джим. На публиката й е втръснало от изверги. В момента я вълнува най-вече икономиката. Не й е до разни смахнати типове.

— Значи зрителите се притесняват заради състоянието на икономиката, а ние започваме емисията с парижки ревюта и приеми!

— Точно така, Джим — спокойно отговори Боб Артър. — По време на криза е най-добре да показваме хайлайфни партита. Това им се гледа на хората: фантазии, мода, за разтуха.

Водещият се начумери.

— Аз съм журналист, работата ми е да съобщавам сериозни новини, а не клюки от светските купони.

— Прав си, Джим — съгласи се продуцентът. — Тъкмо затова тази вечер Лиз представи встъпителните сюжети. Искаме да запазим твоя имидж за важните новини.

— Теди Рузвелт не изведе тази страна от Голямата икономическа криза с модни ревюта и с фантазии.

— Франклин Рузвелт — поправи го Боб.

— Все едно. Разбираш за какво ти говоря. Щом хората са разтревожени, да покажем проблемите на икономиката. Разните му там баланси, бюджети…

— Прав си, Джим, но проучванията на зрителския интерес в единайсет вечерта сочат…

— Ето това ще загроби Америка! — заяви патетично водещият и наставнически размаха показалец. — Хората не желаят да чуват истински новини.

— Така е, Джим. Напълно съм съгласен с теб — каза Боб и го прегърна приятелски през раменете. — Сега иди си почини. Утре пак ще поговорим.

Това сякаш бе някакъв знак за водещата, защото тя престана да се рови из бумагите си и излезе.

— Аз съм журналист. Искам да работя това, за което съм учил — не мирясваше онзи.

— Добре, Джим. Утре ще продължим разговора. Лека нощ.

— Тъпанар! — процеди Боб Артър и ни поведе по някакъв коридор. — Теди Рузвелт бил извел страната от Голямата икономическа криза! Боже господи! Това не са журналисти, а актьори! Броят кой колко реплики има!

Той въздъхна и отпи от уискито си.

— Та какво искахте да видите?

— Материалът от партито по случай откриването на небостъргача Накамото.

— Този, който излъчихме ли? Готовият репортаж?

— Не. Искаме да видим всичко, което сте заснели.

— Суровият материал значи. Дано не са го изтрили.

— Да го изтрият?

— На ден заснемаме по четирийсет касети. Повечето от тях изтриваме веднага след емисията. Преди пазехме оригиналните записи в продължение на седмица. Но сега и ние съкращаваме разходите.

Една цяла стена в стаята на редакторите беше покрита с полици, натъпкани с видеокасети „Бетакам“. Боб прокара пръст по кутиите.

— Накамото… Накамото… Не ги виждам.

По коридора мина някаква жена.

— Синди, Рик тук ли е? — подвикна Боб.

— Не, отиде си. Трябва ли ти нещо?

— Суровият материал от приема на Накамото. Няма го на полицата.

— Виж при Дон. Той го обработи.

Боб ни отведе в монтажната. Тя представляваше малко, разхвърляно помещение, в което имаше два монитора, няколко видеомагнетофона и монтажна маса. По пода бяха разхвърляни видеокасети. Боб започна да рови из тях.

— Имате късмет. Ето ги. Доста материал е. Ще повикам Джени да ги прегледате заедно. Тя е нашата монтажистка с най-набито око. Познава лицата на всички знаменитости.

Той надзърна в коридора и се провикна:

— Джени! Джени!

— Така. Да видим какво са заснели — каза Джени Гонзалес няколко минути по-късно.

Тя беше едра жена към четиридесетте. Носеше очила. Прегледа бележките на колегата си и се намръщи.

— Сто пъти да му обясниш, пак няма да те разбере… А, ето ги. Четири касети. На две от тях е заснето как гостите слизат от лимузините си и посрещането на входа. Другите две са от самия прием. Кои искате да видите?

— Да започнем с пристигането на гостите — рече Конър и си погледна часовника. — Може ли да ги пуснем на бърза скорост? Не разполагаме с много време.

— Може, разбира се. Аз съм свикнала да работя именно така.

Тя натисна някакво копче и лимузините започнаха да спират една след друга. Хората смешно бързо слизаха от тях и се ръкуваха с домакините на партито.

— Конкретен човек ли ви интересува? Защото гледам, че колегата ми е обозначил метража на кадрите, в които се появяват известните личности.

— Не търсим знаменитост — отговорих аз.

— Тогава ще ни се отвори повече работа.

Тя пусна записа отначало.

— Ето го сенатора Кенеди — рече Джени. — Вижда ми се поотслабнал. А това пък е сенаторът Мортън. Доста весел изглежда. Не се учудвам. Ето го и онзи кретен, помощника му. Сенаторът Роу, както обикновено, без съпругата си. Ей го Том Ханкс. Не знам само кой е японецът до него.

— Арата Масагава, вицепрезидент на Мицуи — поясни Конър.

— Сенаторът Чалмърс — продължи Джени. — Доста косица са му присадили. Конгресменът Ливайн. Конгресменът Даниълс. Отдавна не съм го виждала трезвен. Чудя се как тези от Накамото са успели да привлекат толкова народ от Вашингтон.

— Какво странно има в това?

— Всъщност става дума за най-обикновено откриване на нов небостъргач. При това тук, на Западния бряг. Би трябвало повечето гости да са от деловите среди. А и в момента за политиците е доста рисковано да се показват на прием на Накамото. Ето я Барбара Стрейзънд. Този с нея не го познавам.

— Защо да е рисковано?

— Заради продажбата на Майкро Кон.

— Какво е това „майкрокон“?

— Американска фирма, която произвежда компютри. Японската компания Акай Сирамикс се опитва да я купи. Но в Конгреса доста хора се противопоставят на сделката. Опасяват се, че по този начин Япония ще се сдобие с най-модерните ни технологии.

— И какво общо има всичко това с Накамото? — недоумявах аз.

— Акай е дъщерна фирма на Накамото.

Първата касета свърши.

— Нищо ли не открихте дотук?

— Не. Да видим следващата.

— Добре — рече Джени и зареди втората касета. — Чудя им се на тия сенатори и конгресмени как са приели поканата на Накамото! И така, продължаваме. Ето го Роджър Хилърман, заместник държавен секретар, отговарящ за азиатския регион. До него е помощникът му. А това е Кеничи Хайко, генерален консул на Япония в Лос Анджелис. Ричард Майър, архитект. Работи за Гети. Тази не я познавам. Японецът — също…

— Хисаши Конава, вицепрезидент на американския клон на Хонда — обади се Конър.

— А, да, вярно — сети се Джени. — Вече трета година е тук. Вероятно скоро ще се връща у дома си. Това е Една Морис, ръководителка на американската делегация на преговорите на ГАТТ — общото споразумение за митата и търговията. Направо не мога да повярвам, че я виждам на този прием. Това очевидно е в разрез с официалната позиция, която отстоява. Виж я само как се смее. Хич не й пука! Чък Норис. Еди Сакамура, местен плейбой. Не познавам момичето до него. Том Круз с жена си, онази, австралийката. И, естествено, Мадона, къде без нея?

На монитора се видя как десетки фотосветкавици блеснаха, когато Мадона слезе от лимузината си.

— Да забавя ли скоростта? Това интересува ли ви?

— Не, поне тази вечер — отвърна Конър.

— Сигурно доста лента са изхабили по нея — зацъка Джени и натисна копчето за още по-бързо превъртане напред.

Когато го пусна, Мадона вече бе стигнала почти до асансьорите, под ръка със строен мустакат младеж от испански произход. Картината се разклати, докато операторът завърташе камерата обратно към улицата. После отново се стабилизира.

— Това е Даниъл Окимото. Специалист по японската промишленост. Ето го и Арнолд Шварценегер с жена си. Зад него е Стийв Мартин заедно с Арато Исодзаки, архитекта, проектирал музея на…

— Почакайте! — прекъсна я Конър.

Джени натисна клавиша за пауза и картината застина. Монтажистката видимо се учуди.

— Исодзаки ли ви интересува? — попита тя.

— Не, върнете назад, ако обичате.

Кадрите се замяркаха в обратна последователност. За миг се появи Стийв Мартин. Преди него камерата бе уловила група хора, които вече бяха слезли от лимузините си и крачеха към входа по постлания с килим тротоар.

— Ето тук! — взря се Конър.

Монтажистката стопира. Изображението бе леко размазано, но аз забелязах висока блондинка в черна официална рокля, редом с красив мъж в тъмен костюм.

— Тя ли ви интересува или той? — попита Джени.

— Тя.

— Момент, да се сетя коя беше. Появява се по приемите от около девет месеца в компанията на политици. Тазгодишната безименна звезда на светския живот. От манекенките със спортни фигури е. Но има доста интелигентен вид. Името й е… Остин. Кери Остин… Синди Остин… Не, Черил Остин. Точно така, Черил Остин.

— Друго знаете ли за нея? — попитах я аз.

Джени поклати глава.

— Това, че се сетих името й, само по себе си е огромно постижение. Такива момичета изгряват на светския небосклон, след половин до една година залязват и на мястото им се появяват други. Бог знае какво става с тях по-нататък. Дирите им се губят.

— Кой е мъжът с нея?

— Ричард Левит. Хирург. Правил е пластични операции на повечето холивудски звезди.

— Той пък какво търси на приема?

Джени повдигна рамене.

— Мотае се покрай звездите. Част е от обкръжението им. Ако някоя пациентка е в развод, Левит я придружава на подобни сборища. А през останалото време се показва по купоните с разни манекенки като тази. Красива двойка са, нали?

На монитора Черил и Левит бавно, кадър по кадър, приближаваха към нас. Забелязах, че двамата не се погледнаха нито веднъж. Изражението й бе доста напрегнато. Сякаш очакваше нещо да се случи.

Джени Гонзалес наруши мълчанието:

— Е, добре. Пластичен хирург и манекенка. Какво толкоз сте ги зяпнали? Те са част от гарнитурата на подобни приеми.

— Някой я е убил тази вечер — сякаш между другото отбеляза Конър.

— А, значи тази била? Виж ти!

— Знаете ли за убийството? — попитах аз.

— Разбира се.

— Съобщихте ли за него в новините?

— Не, не успяхме да го включим в емисията от единайсет. А вероятно и утре няма да се излъчи. То пък една новина!

— Защо мислите така?

— Ако я пуснем в ефир, онези от Накамото ще се оплачат, че нарочно ги злепоставяме. Ще рекат, че убийството се е превърнало в новина само защото се е случило на приема им. И донякъде ще са прави. Ако момичето го беше сгазила кола, нямаше да съобщим за смъртта му. Или ако беше станало жертва на поредния въоръжен грабеж. Такива инциденти — по няколко на нощ. Е, било убито на прием… Кого го е еня? Това все още не е новина. Вярно, млада и красива е, но не е знаменитост. Виж, да беше някоя актриса, дето играе в телевизионен сериал…

Конър пак си погледна часовника.

— Може ли да видим и останалите касети?

— От самото парти ли? Разбира се. Това момиче ли ще търсим?

— Да.

— Добре, започваме. — И Джени зареди следващата касета.

Занизаха се сцени от бала на четиридесет и петия етаж. Оркестърът свири суинг. Танцуващи хора на фона на ефирна украса. И тримата напрегнато се взирахме в монитора да зърнем момичето сред тълпата.

— Ако бяхме в Япония, нямаше да си вадим очите — обади се Джени. — Японците имат страхотен софтуер за търсене на конкретни изображения върху видеолента. Първо, запаметяваш лицето или предмета, който те интересува, и компютърът намира всеки негов ракурс, заснет върху лентата. Последна дума на техниката. Но разправят, че засега действал доста бавно.

— Учудвам се, че вашата мрежа не разполага с подобно нещо.

— Тук не можеш да си го купиш. Японците не продават най-новите си достижения във видеотехниката. На нашия пазар ще пуснат това чудо след три до пет години. Тяхна си е технологията, ще я правят каквото си щат. А в случая например този софтуер би ни свършил добра работа.

Кадрите от партито бързо се сменяха.

Изведнъж Джени застопори картината.

— Ето я — рече тя. — Отзад вляво. Вашата девойка разговаря с Еди Сакамура. Бих се учудила, ако той не я познаваше. Манекенки му дай на него. Да пусна ли на нормална скорост?

— Да, ако обичате — каза Конър.

Камерата бавно описа дъга, заснемайки панорамно цялата зала. Черил Остин почти през цялото време остана в кадър. Застанала до Еди Сакамура, тя се смееше, отметнала глава назад. Беше мушнала ръката си под неговата и очевидно се чувстваше добре в компанията му. Еди правеше някакви смешни гримаси. Явно му бе приятно да я забавлява. Но погледът на Черил час по час се стрелкаше из залата. Сякаш тя очакваше нещо да се случи. Или някой да дойде.

По едно време Еди Сакамура осъзна, че не успява да ангажира изцяло вниманието на Черил. Той я хвана за ръката и грубо я придърпа към себе си. Тя извърна лице. Еди се наведе към нея и ядосано й прошепна нещо. После съвсем близо до камерата се появи някакъв плешив мъж. Светлината от прожектора проблесна по лицето му, правейки го неузнаваемо. Сетне главата на мъжа се изпречи пред обектива и закри Еди и момичето. Камерата се плъзна наляво и се спря на друга групичка гости.

— По дяволите!

— Да го върна ли още веднъж? — попита Джени.

Отново изгледахме епизода.

— Еди явно й се сърди — рекох аз.

— И на мен така ми се струва.

Конър се намръщи.

— Не мога да се ориентирам в онова, което виждам. Няма ли звук към този запис? — попита той.

— Има, но е фонов — отговори Джени.

После натисна някакви копчета и пак пусна същия откъс. Чуваше се шумът от партито. Само от време на време се долавяше по някоя откъслечна фраза.

По едно време Черил Остин погледна Еди Сакамура и каза:

— … разбирам, че е важно за теб, но наистина не…

Неговият отговор бе заглушен, но малко след това прозвучаха думи от следващата му реплика:

— Не разбираш ли… става дума… съвещанието в събота…

В последните няколко секунди, преди двамата да изчезнат от кадър, той я придърпа към себе си и смотолеви нещо като:

— … не бъди глупачка… не се смей…

— „Не се смей“ ли каза? — попитах аз.

— Нещо такова — отвърна Конър.

— Да го пусна ли още веднъж? — предложи Джени.

— Не. От тази сцена няма какво повече да измъкнем. Продължаваме нататък — рече Конър.

— Добре.

Гостите на партито пак започнаха комично бързо да сноват натам-насам из залата, като се смееха и трескаво поднасяха чаши към устните си.

— Стоп! — обадих се аз.

Скоростта отново стана нормална. Руса жена, издокарана в копринен костюм „Армани“, се ръкуваше с плешивия.

— Какво има? — погледна ме въпросително Джени.

— Това е жена му — намеси се Конър.

Бившата ми съпруга се наведе напред и целуна леко онзи по устата. После отстъпи крачка назад и му направи някакъв комплимент за костюма.

— От градската прокуратура е — продължи всезнаещата Джени. — Казва се Лорън Дейвис. Работила е като помощник на главния градски прокурор по няколко нашумели дела. Удушвачът от Сънсет авеню, убийството на семейство Келърман. Много амбициозна. Умна е и има връзки. Говори се, че ще направи голяма кариера в прокуратурата. Сигурно е вярно, защото главният прокурор Уайланд не я пуска да се показва пред журналисти. Както виждате, тя има представителен вид, фотогенична е, но той не й разрешава да припари до микрофоните. Плешивият до нея е Джон Макена, от агенция Макена, Сан Франсиско. Фирмата, която се занимава с рекламата на повечето големи корпорации от сферата на електрониката и компютъростроенето.

— Да видим нататък — подканих я аз.

Джени натисна съответното копче.

— Наистина ли ви е съпруга, или вашият колега се шегува?

— Да. Наистина ми е жена. По-точно беше.

— Разведени ли сте?

— Да.

Джени ме изгледа изпитателно и понечи да каже нещо, но реши, че е по-добре да замълчи и пак се вторачи в екрана. На монитора купонът течеше на високи обороти.

Улових се, че мисля за Лорън. Тя беше безспорно умна и амбициозна, но когато я срещнах, не познаваше и не разбираше живота. Бе израснала сред богатство и привилегии. После бе учила в университет от Бръшляновата лига[8]. В нея се бе затвърдило убеждението, характерно за облагодетелстваните, че каквото и да й мине през ума, то винаги е вярно. И не е необходимо да проверява достоверността му, като го съпоставя с действителността. Завидно самочувствие.

Заблудата й се дължеше донякъде и на това, че по онова време Лорън беше много млада. Още опипваше света. Изучаваше принципите, според които е устроен. Вдъхновено и разпалено излагаше своите убеждения. Но, естествено, те непрекъснато се променяха в зависимост от това, с кого бе разговаряла предния ден. Тя бе твърде податлива на влияние. Лорън пробваше идеи така, както някои жени пробват шапки. Винаги бе в течение на последните тенденции във всичко. Отначало намирах това за младежки очарователно, но постепенно започна да ме дразни.

Причината бе в самата Лорън. Тя сякаш нямаше същност, беше невероятно повърхностна. Приличаше на телевизор — просто предаваше най-новото шоу. Каквото и да е то. Никога не се замисляше дали е добро, или лошо.

Лорън притежаваше невероятната дарба да се приспособява. Тя внимателно гледаше телевизия, четеше вестници или слушаше началника си — все авторитетни източници според нея — и точно отгатваше накъде ще задуха вятърът. Не се учудих, че се издига в службата си. Нейната ценностна система, както и дрехите й, беше винаги последна дума на модата…

— … за вас, лейтенант, но вече става късно… Лейтенант?

Премигах и се върнах към действителността. Джени ми говореше нещо. Тя посочи екрана, на който Черил Остин бе застанала между двама възрастни мъже в неизменните костюми.

Погледнах Конър, но той се бе обърнал на другата страна и въртеше телефона.

— Това интересува ли ви, лейтенант?

— Да, разбира се. Кои са тези?

Джени пусна записа на нормална скорост.

— Сенаторите Джон Мортън и Стивън Роу. И двамата са членове на сенатската комисия по финансите. Именно тя разглежда случая с продажбата на Майкро Кон.

На монитора Черил се смееше и кимаше на събеседниците си. Тя бе изключително красива, излъчваше едновременно невинност и сексапил. На моменти лицето й придобиваше сериозно, дори умислено изражение. По всичко личеше, че момичето познава сенаторите, но не е близко с тях. Не се държеше свойски с нито един от двамата. Те пък очевидно съзнаваха, че в момента ги снимат, и поведението им бе дружеско, ала сдържано, официално.

— Държавата ни загива, а господа сенаторите си бъбрят с манекенки — изкоментира Джени. — Не се учудвам, че здраво сме закъсали. При това тези двамата са от най-важните. Мортън дори го спрягат за кандидат-президент при следващите избори.

— Знаете ли нещо за личния им живот? — попитах аз.

— И двамата са женени. Е, Роу и съпругата му не живеят заедно. Тя си стои у дома във Вирджиния. Той доста пие.

Вгледах се внимателно в него. Това беше същият човек, който се опита да се качи в асансьора, когато ние с Конър пристигнахме в небостъргача Накамото. Тогава бе съвсем пиян, направо залиташе. Но камерата го бе уловила още трезвен.

— А Мортън?

— Уж се води за неопетнен политик. Нищо мътно около него. Навремето е спортувал активно. Смахнат е на тема здравословен начин на живот. Тренира, поддържа си формата. Яде само полезни храни. Добър баща и съпруг. Най обича да философства за научнотехническите достижения и за екологията. Американската ценностна система, типично американската способност да се пребориш в голямото съревнование на свободната пазарна икономика — все такива ги дрънка. Но не може да му е толкова чиста работата. Чух, че имал младо гадже.

— Сериозно?

Джени вдигна рамене.

— Разправят, че хората от екипа му се опитвали да сложат край на тази връзка. Но знаеш ли кое е вярно, кое не?

Касетата свърши и Джени сложи следващата.

— Това е последната, господа.

Конър затвори телефона и рече:

— Стига сме гледали видео, кохай. Трябва да тръгваме.

— Защо?

— Позвъних в телефонната компания във връзка с разговорите, водени от кабината във фоайето на Накамото между осем и десет вечерта.

— И какво?

— В този интервал от време никой не се е обаждал оттам.

Знаех, че според Конър някой бе излязъл от дежурната и бе позвънил в полицията от апарата във фоайето. Вероятно Коул или неизвестен японец. Сега надеждите му да се добере до нещо по тази обещаваща следа рухнаха.

— Лошо — казах аз.

— Защо? — учуди се Конър. — Чудесна новина! Тя стеснява кръга на възможностите. Госпожице Гонзалес, дали вашите хора са снимали как гостите си тръгват от приема?

— Не. Заснели са пристигането, после са хванали малко от самото парти и са бързали да се върнат, за да излъчим материала в единайсет.

— Тогава нямаме повече работа тук. Много ви благодаря за съдействието. Вие сте истинска енциклопедия на хайлайфа! Да вървим, кохай!

Отново потеглихме с колата, този път към един адрес в Бевърли Хилс. Вече бе един часът и аз се чувствах уморен.

— Защо е толкова важно за теб дали някой се е обаждал от фоайето? — попитах Конър.

— Защото цялата концепция на разследването зависи от това — отвърна той. — Големият въпрос е: коя японска фирма е кръстосала шпаги с Накамото?

— Моля? Японска фирма ли? — смаях се аз.

— Да. И то принадлежаща към друго кейрецу.

— Какво е това „кейрецу“?

— Японската икономика структурно се дели на могъщи организации, наречени кейрецу. Те са общо шест крупни обединения. Например кейрецу Мицубиши се състои от седемстотин самостоятелни фирми, които са свързани помежду си с финансови механизми, с някакви договори за съвместна дейност или по друг начин. Такива гигантски стопански организми не съществуват в Америка, защото имаме закони против монополизма, така наречените „антитръстови закони“. Ние трудно възприемаме този вид устройство на икономиката. Представи си Ай Би Ем, Ситибанк, Форд и Ексън да сключат помежду си тайни спогодби и фактически да се кооперират било финансово, било в проучванията. В Япония отделната фирма никога не действа самостоятелно. Тя отстоява интересите на стотиците си посестрими и се конкурира с компаниите, принадлежащи към останалите кейрецу. Когато търсиш мотивите за поведението на корпорацията Накамото, трябва да си зададеш въпроса какви цели преследват онези, които дърпат конците от Япония — шефовете на съответното кейрецу. И как му противодействат конкурентите. Това убийство компрометира Накамото. То дори може да бъде разглеждано като своеобразна атака, насочена срещу фирмата.

— Атака ли?

— Помисли сам. Накамото устройва пищен прием по случай откриването на новия небостъргач. Поканени са куп величия. Всичко е планирано до последната подробност. В интерес на домакините е събитието да мине гладко, без проблеми. Изведнъж, по някаква причина, една от гостенките е удушена. Въпросът е: кой се е обадил в полицията?

— Кой е съобщил за убийството.

— Точно така. Хората от Накамото владеят изцяло положението. Приемът е техен. Сградата е тяхна. Логично е да изчакат до единайсет часа, когато всички гости ще са си отишли, и чак тогава да оповестят за убийството. Ако държах преди всичко на имиджа на фирмата си, аз лично бих постъпил именно така. Всеки друг начин на действие застрашава престижа на Накамото.

— Аха.

— Но вместо това някой се обажда в полицията още в осем и трийсет и две, точно в разгара на партито. И излага на риск тържеството. Въпросът остава същият: кой се е обадил?

— Нали поиска от Ишигура да открие този човек? Но той не го стори. Поне досега — рекох аз.

— Да, понеже просто не е в състояние.

— Значи Ишигура не знае кой е позвънил в полицията?

— Разбира се.

— Обадил се е някой от враговете на Накамото?

— Почти съм сигурен в това.

— А ние как ще разберем кой е той?

Конър се засмя.

— Нали затова проверих дали някой е използвал телефона във фоайето. Този факт има пряко отношение към основния въпрос.

Изгледах го недоумяващо.

— Представи си, че работиш за конкуренцията и искаш да узнаеш нещо от кухнята на Накамото: фирмени тайни, вътрешни проблеми. Какво би направил? Не можеш да вербуваш никого от по-висшите чиновници, защото те са назначени в компанията за цял живот. Чувстват се като част от едно голямо семейство и никога не биха го предали. Верни са като кучета. И така, корпорацията Накамото показва пред външния свят само своята непроницаема фасада. Остава ти да правиш изводите си по привидно несъществени признаци: кои от началниците в момента са в Щатите, с кого се срещат, кой посещава фирмата и така нататък. До тази информация можеш да се добереш, ако се сприятелиш с американеца от охраната, който цял ден зяпа в мониторите. Особено ако е изпитал върху си типичната за японците неприязън към негрите.

— Продължавай, продължавай… — подканих го аз.

— Японците често се опитват да подкупят служители от охраната на конкурентни фирми. Японецът е човек на честта, но традицията му разрешава да прави това. В любовта и на война всичко е позволено. А за японците бизнесът е война. Ако съумееш да подкупиш някого, толкова по-добре за теб.

— Ясно.

— Непосредствено след извършването на убийството само двама души са знаели за него. Единият е убиецът. Другият е дежурният от охраната, Тед Коул, който е наблюдавал инцидента на мониторите.

— Почакай! Ти твърдиш, че Коул знае кой е убиецът? И е видял всичко на екраните?

— Да.

— Нали той каза, че си е тръгнал към осем и петнайсет.

— Излъга ни.

— Но тогава защо не го…

— Коул никога няма да ни каже истината — прекъсна ме Конър. — Както и Филипс. Ако бях арестувал Коул, само щяхме да си загубим времето в безплодни разпити. А за нас всяка минута е ценна. Сигурен съм, че няма да изкопчим нищо от него. Въпросът е: дали е казал другиму?

Започнах да разбирам накъде бие Конър.

— Значи според теб той е излязъл от дежурната, отишъл е до обществения телефон и е съобщил на някого за убийството, така ли?

— Да, защото Коул не би използвал телефона в дежурната. По-скоро би позвънил от апарата във фоайето. Оттам би предал информацията на някой враг на Накамото, на конкурентна фирма. Изобщо някому.

— Но нали установихме, че никой не се е обаждал от фоайето? — попитах аз.

— Точно така.

— В такъв случай цялата ти хипотеза се оказва безсмислена.

— Напротив — рече Конър. — Всичко се изяснява. Кой, освен Коул, е можел да съобщи за убийството? Само убиецът.

Побиха ме тръпки.

— Мислиш, че той се е обадил в полицията, за да злепостави Накамото?

— Вероятно.

— А откъде е позвънил?

— Това още не е съвсем ясно. Предполагам, че от някой телефон в сградата. Има няколко объркващи подробности, които трябва да вземем под внимание.

— Като например?

Радиотелефонът иззвъня.

Конър вдигна, после ми подаде слушалката.

— За теб е.

— Не, не. Детето е добре — успокои ме госпожа Асинио. — Току-що го завих. Исках само да ви предам, че ви търси госпожа Дейвис. — Така съседката наричаше бившата ми жена.

— Кога?

— Преди около десет минути.

— Остави ли някакъв номер, на който да й се обадя?

— Не, каза, че тази нощ не можете да я намерите. Но помоли да ви предам, че й е изникнала някаква неотложна работа и няма да може да вземе Мишел в събота и неделя.

Въздъхнах.

— Каза, че ще ви позвъни утре, за да потвърди. Дотогава със сигурност щяла да знае дали ще се освободи.

— Добре — рекох аз.

Не се учудих. Това беше типично за Лорън. Да променя всичко в последния момент. Човек никога не може да разчита на нея. Предполагам, спешно изникналата работа беше просто някое ново гадже. И утре Лорън щеше да разбере дали ще ходи някъде с него през уикенда.

Преди време смятах, че тази нейна непредвидимост оказва лошо влияние върху детето, че тя го кара да изпитва несигурност. Но всъщност малчуганите са доста практични същества. Мишел сякаш разбра, че майка й си е такава, и го прие като даденост, без да се притеснява.

Притеснявах се единствено аз.

— Скоро ли ще се върнете, лейтенант?

— Не, изглежда ще съм зает до сутринта. Можете ли да останете при Мишел?

— Да, но нали знаете, че в девет тръгвам за работа? Може ли да разгъна канапето в хола?

Госпожа Асинио спеше вкъщи в подобни случаи.

— Да, разбира се.

— Добре. Дочуване, лейтенант.

— Дочуване, госпожо Асинио.

— Някакъв проблем ли има? — стрелна ме Конър.

Усетих по гласа му, че е напрегнат, и се учудих защо.

— Не, обичайните номера на бившата ми съпруга. Не знаела дали ще успее да вземе детето за уикенда. Защо питаш?

— Просто така. — И Конър повдигна рамене.

Но очевидно имаше нещо.

— Защо преди час ми каза, че разследването може да стане доста опасно? — попитах аз.

— Да се надяваме, че това няма да се случи — отвърна той. — Най-добрият начин да предотвратим неприятностите е да приключим случая в близките няколко часа. Мисля, че е напълно осъществимо. Ето там вляво е ресторантът.

Видях неоновия надпис „Бора Бора“.

— Това ли е заведението на Сакамура?

— Да. Всъщност той е само един от собствениците. Не давай на портиера да ти паркира колата. Спри я на забраненото. Може да се наложи да изчезваме набързо.

„Бора Бора“ явно беше поредното нашумяло заведение в Лос Анджелис, чиято слава щеше да залезе така бързо, както бе изгряла. Отвътре приличаше на сергия за полинезийски маски и щитове. Боядисани в яркозелено стабилизиращи греди на островитянски лодки стърчаха над бара като огромни зъби. Над отворената към салона кухня бе окачен петметров екран, на който вървеше видеоклип на Принс. В движещото се изображение имаше нещо потискащо призрачно. Менюто предлагаше мешавица от тихоокеански манджи. Шумът беше оглушителен, а клиентелата се състоеше от „млади и надеждни“ кинаджии. Всички бяха издокарани в черно.

Конър се усмихна.

— Прилича на битпазар, в центъра на който е избухнала бомба. Стига си се блещил! Майка ти не ти ли е разрешавала да ходиш по такива места?

— Не — отвърнах аз.

Той се заприказва с една келнерка с дръпнати очи. Загледах се в две жени, които седяха на бара и се целуваха. До тях някакъв японец в черно кожено яке бе прегърнал през кръста висока блондинка. Двамата бяха зяпнали мъж с оредяваща коса, който разпалено им обясняваше нещо. Познах го. Това беше режисьорът на…

— Хайде, да си вървим — побутна ме Конър.

— Какво?

— Еди не е тук.

— А къде е?

— На някакво парти в горния край на Бевърли Хилс. Да тръгваме!

Адресът се намираше на една от улиците, виещи се високо из хълмовете над Сънсет Булевард. Сигурно при ясно време оттам се открива чудесна гледка към града, но тази нощ бе паднала гъста мъгла. Пристигнахме. Покрай тротоарите от двете страни на улицата бяха наредени луксозни коли, повечето тойоти „Лексус“. Имаше и няколко бентлита, и мерцедеси кабриолет. Момчетата, които отговаряха за паркирането, изгледаха смаяни нашия шевролет. Слязохме и се отправихме към къщата.

Както всички останали имения на тази улица, и това бе опасано с триметрова стена, а стоманената му порта се задвижваше с дистанционно управление. Над нея бе инсталирана охранителна камера. По-нататък по пътечката, водеща към самата постройка, се виждаше друга камера. Показахме значките си на човека от охраната.

Преди десетина години в Лос Анджелис подобни мерки за безопасност вземаха само мафиотите и звезди като Силвестър Сталоун, който с ролите си във филми на насилието привличаше интереса на всякакви луди, склонни към изстъпления. А напоследък всички обитатели на богаташките квартали бяха оборудвали именията си като бункери. Да бъдеш барикадиран с телохранители, камери и електронни системи за сигурност бе модерно, дори престижно. Заизкачвахме се през кактусовата градина към къщата, която имаше авангарден вид: беше цялата от бетон и приличаше на крепост. Отвътре се чуваше музика.

— На кого е тази къща? — попитах аз.

— На собственика на „Максим Ноар“ — отвърна Конър.

Ала забеляза недоумяващия ми поглед и поясни:

— „Максим Ноар“ е скъп магазин, известен с невъзпитаните си продавачи. Джак Никълсън и Шер често пазаруват там.

— Джак Никълсън и Шер ли? — учудих се аз. — Откъде знаеш всичко това?

— Напоследък много японци станаха клиенти на „Максим Ноар“. И той, както повечето луксозни американски магазини, ще фалира без богатите токийски туристи. Зависим е от японците.

Стигнахме до входната врата. Отнякъде изникна едър мъж, облечен спортно. Носеше списък с имена.

— Съжалявам, господа, но входът е само с покани.

Конър му показа значката си.

— Искаме да поговорим с един от гостите ви — каза той.

— С кого по-точно, сър?

— С господин Сакамура.

Това очевидно не зарадва особено пазвантина.

— Почакайте тук, ако обичате — промърмори той.

От антрето се виждаше холът. Той беше претъпкан с люде от светските кръгове и от пръв поглед ми се стори, че повечето от тях присъстваха на приема на Накамото. И тук, както в полинезийския ресторант, всички бяха в черни тоалети. Самото помещение обаче привлече вниманието ми. То беше ослепително бяло, без абсолютно никакво обзавеждане. Ни картини, ни мебели. Само голи бели стени и бял килим. Гостите явно се чувстваха неудобно. Всеки от тях стискаше салфетка и чаша с напитка и непрекъснато търсеше с поглед къде да ги остави.

Една двойка мина покрай нас.

— Род има страхотен вкус — каза жената.

— Да — съгласи се мъжът, — изпълнението на интериора е съвършено. Толкова изискан минимализъм. Забеляза ли как са боядисани стените? Абсолютно гладка повърхност. Нито следа от четка, никакво петънце.

— Съвършенството на детайла е неотменна част от цялостната концепция.

— Но все пак е доста смело! — продължи да се възхищава мъжът.

— Смело ли? — почудих се аз, когато двамата отминаха. — За какво говорят тия? Това е просто една празна стая!

— На този стил аз му викам антидзен: форма без съдържание — отвърна Конър и се усмихна.

Огледах присъстващите.

— И сенаторът Мортън е тук.

Той стоеше в ъгъла и разясняваше нещо на заобиколилите го. Досущ като кандидат за президент.

Пазачът още не се беше върнал, затова си позволихме да пристъпим няколко крачки и се озовахме сред тълпата. Аз се приближих до сенатора Мортън. Чух го да казва:

— Да, ще ви обясня защо ме притеснява разпродаването на американската промишленост на японците. Ако загубим способността да произвеждаме наши стоки, няма да сме в състояние да определяме сами съдбините си. Такава е простата истина. През 1987 година например Тошиба продаде на руснаците технология, която им позволи да обезшумят тласкащите винтове на подводниците си. Сега руските атомни подводници са се притаили съвсем близо до бреговете ни и ние не можем да следим движението им. Конгресът беше възмутен, всеки честен американец бе едва ли не готов да се вдигне на оръжие срещу това безобразие. Конгресът подготви план за строги икономически мерки срещу Тошиба, но лобито на американските индустриалци се противопостави, защото наши фирми като Хюлет Пакард и Компак били напълно зависими от Тошиба. Оказа се, че те не са в състояние да произвеждат компютри без частите, доставяни им от тази японска корпорация. При един бойкот срещу японците нашите производители щяха да фалират. И какво излиза? Японците си продават жизненоважни за военната промишленост технологии на врага ни, а ние с нищо не можем да им попречим! Ето това е същността на проблема! Сега Америка е зависима от Япония. А според мен ние не би трябвало да сме зависими от никого!

Някой зададе въпрос и Мортън кимна:

— Да, вярно е, че нашата икономика не е в цветущо състояние. Реалните доходи на населението спаднаха до нивото, на което бяха през 1962 година. Покупателната способност на американския работник се понижи и сега е същата, каквато бе преди трийсет години. Това се отнася и до богатите хора като вас, тук присъстващите. Защото американският консуматор няма пари да ходи на кино, да си купува коли, дрехи и всички останали стоки, които вие искате да му продадете. Истината е, че държавата ни върви към разруха.

Някаква жена попита нещо, което не можах да чуя. Сенаторът отговори:

— Да, правилно сте ме разбрали — на равнището на 1962 година. Знам, че е трудно да се повярва на тези статистически данни, но спомнете си петдесетте години. Тогава всеки американски работник е можел да има собствена къща и да изучи децата си, разчитайки само на своята си заплата. А сега и двамата родители работят и въпреки това повечето семейства нямат достатъчно средства за собствен дом. Всичко поскъпва, доларът девалвира. Хората едва успяват да съхранят стандарта си. За подобрение и дума не може да става.

Улових се, че кимам, докато го слушах. Преди около месец тръгнах да си търся къща с малко дворче, заради Мишел. Ала цените на недвижимите имоти в Лос Анджелис се оказаха непосилно високи. С моята заплата никога не бих могъл да си позволя този лукс. Освен ако пак не се оженех, и то при условие че…

Почувствах как някой силно ме сръга в ребрата. Обърнах се и видях мъжагата, който пазеше на входа. Той кимна към вратата и ме побутна:

— Излизай, приятел!

Ядосах се. Погледнах към Конър, но той безропотно се върна в антрето.

— Проверих, сред гостите няма никакъв господин Сакамура — уведоми ни портиерът.

— Господин Сакамура е ето там, вдясно — отвърна му Конър. — Онзи японец, който говори с червенокосата дама.

Горилата поклати глава.

— Съжалявам, приятели, но ако нямате заповед за обиск, ще трябва да ви помоля да напуснете къщата.

— Вижте, ние не искаме да създаваме проблеми никому — кротко каза Конър. — Господин Сакамура е мой приятел и съм сигурен, че с удоволствие би разговарял с мен.

— Съжалявам. Имате ли заповед за обиск?

— Не — рече Конър.

— В такъв случай ви моля да напуснете къщата. Тук е частна собственост.

Конър не помръдна.

Портиерът отстъпи малко назад и застана леко разкрачен за стабилност.

— Длъжен съм да ви предупредя, че имам черен пояс.

— Сериозно? — повдигна вежди Конър.

— Джеф също — добави пазвантинът.

Зад гърба му се появи още един като него.

— Джеф, ти ли ще откараш приятеля си в болницата? — попита Конър.

Джеф се изсмя насилено.

— Много обичам шегите. Но сега не му е времето за майтапи, господин Остроумко. Нали вече ти обясниха, че нямаш работа тук? Хайде, изчезвай! Начаса! — рече той и заби показалец в гърдите на Конър.

— Това е физическо нападение — тихо го предупреди моят колега.

— Приятел, махай се оттук или ще ти пръсна…

Конър направи нещо светкавично и изведнъж Джеф се озова на пода и започна да стене от болка. Сразеният юнак се изтърколи на една страна и опря в чифт черни панталони. Вдигнах очи и видях, че мъжът, който бе обут в панталоните, бе целият в черно. Черна риза, черна вратовръзка, черно атлазено сако. Косата му бе побеляла, а поведението му — леко театрално, стил Холивуд.

— Аз съм Род Дуайър. Собственикът на тази къща. Какво става тук?

Конър вежливо се представи и му показа значката си.

— Тук сме по служба, господин Дуайър. Искаме да говорим с един от вашите гости, с господин Сакамура, мъжа, който е застанал ей в онзи ъгъл.

— А този защо е на пода? — попита Дуайър и посочи Джеф, който се бе надигнал на лакът, продължавайки да охка и кашля.

— Той ме нападна — поясни Конър.

— Не е вярно! — викна Джеф и получи нов пристъп на кашлица.

— Докосна ли го? — заплашително попита Дуайър.

Джеф мълчеше, целият почервенял.

Дуайър се обърна отново към нас и рече:

— Извинявайте за случилото се. Тези двамата отскоро работят при мен. Самозабравили са се. Желаете ли нещо за пиене?

— Не, благодаря. Вече казах, че ние сме тук служебно — отвърна Конър.

— Ще повикам господин Сакамура. Как беше името ви?

— Конър.

Дуайър влезе в хола. Единият носител на черен пояс помогна на приятеля си да се изправи. Преди да се отдалечи, куцукайки, битият промърмори:

— Мръсни педерасти!

— А едно време полицията беше на почит! — рекох аз на Конър.

Но той не ми отговори. Само клатеше глава, загледан в пода.

— Срам ме е — промълви.

— От какво?

Така и не ми обясни.

— Я, Джон! Джон Конър! Хисашибури дане! Откога не сме се виждали! Как я караш бе, пич? — възкликна японецът и удари приятелски Конър по рамото.

Отблизо Сакамура не беше чак толкоз красив. Кожата на лицето му беше сива и белязана от шарка. Еди вонеше като престояло уиски. Движенията му бяха резки, говореше припряно. Бързия Еди. Прякорът напълно му прилягаше.

— Добре съм, Еди. А ти как си? — попита Конър.

— Не мога да се оплача, капитане. Само дето наскоро пак ме задържаха за шофиране в пияно състояние. Опитах се да си върна книжката, но става все по-трудно. Досието ми в пътната полиция страшно е набъбнало! Карай да върви! Животът продължава. А ти какво правиш тук? Доста странна обстановка, а? Никакви мебели! Много е шик! Род, както винаги, диктува модата! Никакво седене повече! — разсмя се Еди и добави: — Страхотна измишльотина!

Имах чувството, че е под въздействието на наркотици. Прекалено възторжено и разпалено говореше. Разгледах белега на лявата му ръка. Беше яркочервено петно, около три на четири сантиметра. Навярно бе от изгаряне.

Конър сниши глас.

— Еди, ние всъщност сме тук заради онази якайгото от партито на Накамото.

— А, да — отвърна Еди и също взе да шепне. — Не се учудвам, че в края на краищата си намери майстора. Тя беше хинекурета она.

— Перверзна ли? Извратена? Защо мислиш така?

— Хайде да излезем на двора — предложи Еди. — Род не позволява да се пуши в къщата, а аз не издържам дълго без цигара.

— Добре, Еди.

Спряхме в началото на кактусовата градина. Еди запали една „Майлд Севън Ментол“.

— Капитане, не знам какво си научил досега, но това момиче се ебеше с повечето от присъстващите тук. Включително и с Род. Затова реших, че е по-добре да поговорим навън, на спокойствие. Нали нямаш нищо против чистия въздух?

— Не, разбира се.

— Познавах много добре девойчето. Нали знаеш, че съм хипаридако, любимец на жените. Какво да направя? Те ме преследват. Тя също си падаше по мен.

— Знам, Еди, но защо каза, че била извратена?

— Не беше нормална. Имаше голям проблем, амиго. Ун проблема гранде! Възбуждаше се от болка.

— Наистина ли?

Еди смукна от цигарата си.

— Да — отвърна той. — Изпитваше удоволствие от секса само когато й причиниш силна болка. Все повтаряше: „По-силно, по-силно! Стискай! Стискай!“.

— Врата ли?

— Да, врата. Искаше да я душа. Значи си чувал? Понякога си нахлузваше на главата найлонов плик, от онези, в които дават дрехите от химическото чистене. Караше ме да го държа стегнат около шията й така, че да не влиза въздух. Докато шибаш, виждаш как лицето й посинява, а устата й се отваря, също като риба на сухо. Гадна гледка! Не си падам много по такива ужасии, но пък ебането беше един път. Страшна путка имаше това момиче. Побъркваше ме от езда. Но за мен емоциите бяха прекалено шокиращи. Всеки път тя изкушаваше смъртта. Нали разбирате за какво ви говоря? Това рано или късно щеше да се случи.

Еди хвърли фаса в кактусовия трънак и продължи:

— Понякога и аз откривах нещо възбуждащо в тази нейна странност. Усещането беше като при руската рулетка. Но не издържах. Преживяването беше прекалено силно за моя вкус. Представяш ли си, капитане? На мен да ми дойде много! А ме знаеш, че си падам по лудориите!

От монолога на Еди Сакамура ме побиха тръпки. Опитах се да си водя бележки, но думите му се лееха с такава скорост, че не смогвах да ги записвам. Еди запали втора цигара. Ръцете му трепереха. После пак занарежда бързо, като бурно жестикулираше за по-убедително. Огънчето на цигарата му описваше причудливи фигури в тъмнината.

— Казвам ти, това девойче си беше направо смахнато. Е, да, хубаво, това не може да се отрече. Но понякога направо не бе за пред хора. Така се разкрасяваше с това душене. Плескаше си врата с тонове фон дьо тен, за да прикрие синините. Кожата на шията й беше чувствителна и по нея се бе образувало нещо като пръстен. Сигурно сте го забелязали. Видя ли трупа, капитане?

— Да, видях го.

— Ами тогава… — Еди се поколеба.

Премисли и тръсна пепелта от цигарата.

— Сигурно е била удушена, нали? — добави той след кратка пауза.

— Да, Еди. Била е удушена.

— Така и предполагах.

— Ти видя ли я, Еди?

— Аз ли? Не. Как бих могъл да я видя, капитане? — отрече японецът и издиша тютюнев дим.

— Еди, погледни ме.

Сакамура се обърна към Конър.

— Погледни ме в очите. А сега ми кажи, видя ли трупа?

— Не съм, капитане. Честно. — И Еди нервно се засмя, като отклони поглед.

После хвърли цигарата, която, искрейки, се запремята във въздуха.

— Какво е това? — попита той. — Разпит с психологическа обработка ли? Не. Не съм виждал трупа на момичето.

— Еди…

— Кълна се, капитане.

— Еди, как се забърка в тази история?

— Аз ли? Няма такова нещо, капитане. Не отричам, че познавам момичето. Виждахме се от време на време. Поебавах я. И какво от това? Малко беше странна, но готина. Страшно путе. Това е всичко, капитане, друго няма.

Еди се огледа и запали поредната цигара.

— Хубава кактусова градина, нали? — продължи той. — Напоследък това се смята за връх на гъзарията. Обитателите на Лос Анджелис се завръщат към пустинния начин на живот. Много е хаятеруноса, супермодерно.

— Еди…

— Остави ме на мира, капитане! Не се познаваме от вчера!

— Така е, Еди, но това разследване ми създава известни проблеми. Какво ще кажеш за видеозаписите от охранителните камери?

Оня го изгледа тъпо и невинно.

— Какви видеозаписи?

— Някакъв мъж с белег на ръката и с вратовръзка на триъгълничета е взел въпросните видеозаписи от дежурната на охраната в небостъргача Накамото.

— Каква дежурна, по дяволите? Какви ги приказваш, капитане?

— Еди…

— Кой ви каза това? Не съм вземал никакви записи. Това не е истина.

Той обърна вратовръзката си и погледна етикета от вътрешната й страна.

— Това е вратовръзка модел „Поло“ от Ралф Лорън. Кой знае колко такива са продадени!

— Еди, а какво ще кажеш за Импириъл Армс?

— Какво да казвам?

— Тази вечер си ходил там, нали?

— Не съм.

— Поразтребил си апартаментчето на Черил…

— Какво? — Еди като че ли наистина се смая. — Откъде го измисли пък това?

— Момичето от отсрещната квартира… Джулия Йънг ни каза, че ви е видяла тази вечер с още някакъв мъж да влизате…

Еди се хвана за главата и рече:

— Господи! Капитане, това девойче не може да е сигурно дали ме е видяло вчера, или преди месец. Тя непрекъснато е надрусана. Проверете между пръстите на краката й и ще видите следите. Под езика й… Дори срамните й устни са надупчени. Тя не знае къде се намира. Живее в измислен свят. Какви са тези обвинения, човече? Защо се нахвърляш върху мен? Всичко това хич не ми харесва.

Еди хвърли угарката и моментално запали друга цигара.

— Не разбираш ли в какво се състои цялата работа? — продължи той.

— Не — отговори Конър. — Обясни ми, Еди.

— Това, дето са ти го наприказвали, са чисти лъжи, драги — рече японецът и нервно запафка. — Тук не става дума за някакво шибано момиче, а за съботните съвещания. За ничибей кай, Конор сан. За тайните съвещания.

— Сона бакана — отсече Конър.

— Няма бакана, Конор сан. Не те баламосвам!

— Какво може да знае едно девойче от Тексас за ничибей кай?

— Знаеше нещичко и можеше да създаде неприятности. Хонто нанда. Тя си беше такава — много обичаше да всява смут.

— Еди, мисля, че ще е най-добре да дойдеш с нас.

— Окей. Чудесно. Това ще е добре дошло за онези! За куромаку! — И Еди рязко се обърна към Конър. — По дяволите, капитане! Знаеш как стоят нещата у нас, в Япония. Момичето е убито в сградата на Накамото. А баща ми е от групировката Даймаши. В Осака вестниците ще разтръбят, че синът му е арестуван във връзка с убийството…

— Задържан.

— Добре де, задържан. Знаеш какво ще стане след това, нали? Тайхенакото ни нару йо. Баща ми ще подаде оставка. Неговата фирма ще поднесе извинения на Накамото. Възможно е да заплати и обезщетение. Бизнесът на фамилията ни ще пострада сериозно. Това ще бъде катастрофа, осаваги ни нарузо. Ето какво ще предизвикаш, ако ме тикнеш в пандиза.

Еди изстреля с пръсти фаса и продължи:

— Ако наистина смяташ, че съм извършил убийството, арестувай ме. Но ако с това само си връзваш гащите, знай, че майката ще ми разкатаеш. И ти го знаеш, капитане!

Конър дълго мълча.

Най-сетне Еди продума:

— Конор сан. Мате куре йо…

Не разбрах какво точно казва, но гласът му прозвуча умоляващо.

Конър въздъхна.

— В теб ли е паспортът ти, Еди?

— Да, винаги го нося със себе си.

— Дай ми го.

— Готово. Разбира се, капитане. Заповядай.

Конър ми подаде документа и аз го мушнах в джоба си.

— Добре, Еди, но ако ме лъжеш, ще бъдеш обявен за персона нон грата. И аз лично ще те натоваря на първия самолет за Осака. Вакатака?

— Капитане, ти спаси честта на моето семейство. Он ни киру йо — отвърна Еди и му се поклони официално, с ръце, прилепени до тялото.

Конър върна поклона.

Аз ги гледах и не можех да повярвам на очите си. Конър щеше да го остави на свобода. Това беше пълна лудост.

Дадох на Еди визитката си и му издекламирах обичайната реч за това, че би могъл да ми позвъни, ако по-късно се сети за още нещо. Еди прибра картичката в джоба си и запали ен-тата цигара. Изобщо не обърна внимание на думите ми. Той преговаряше с Конър.

Сакамура тръгна обратно към къщата, но се спря и рече:

— Тук съм забил едно много приятно червенокосо девойче. След партито ще го заведа у дома. Ако ви потрябвам, ще си бъда вкъщи. Лека нощ, капитане. Лека нощ, лейтенант.

— Лека нощ, Еди.

Обърнахме се и заслизахме надолу към портата.

— Надявам се, че знаеш какво правиш — казах аз.

— И аз се надявам — отговори Конър.

— Той ми изглежда забъркан до ушите в убийството.

— Може и така да е.

— Не смяташ ли, че би било по-добре да го задържим? За всеки случай.

— Не съм сигурен…

— Искаш ли да се върнем и да го приберем?

— Не — рече Конър и поклати глава. — Моето дай рокан ми подсказва да не го правим.

Знаех какво означава това на японски — шесто чувство. Японците много разчитат на интуицията.

— Дано излезеш прав — въздъхнах аз.

Продължихме надолу в тъмнината.

— Освен това съм му длъжник — каза Конър.

— За какво?

— Навремето, преди няколко години, ми трябваше определена информация. Помниш ли случая с отравянията от риба фугу? Не си ли чувал за него? Няма значение. Тогава никой от японската колония не проговори. Разиграваха ме, а аз трябваше да разбера… нещо важно. Еди ми го каза. Страхуваше се от сънародниците си, но, така или иначе, го стори. Вероятно му дължа живота си.

Стигнахме до портата.

— Защо той не ти напомни за това?

— Никога не би го направил. Аз съм длъжен да помня.

— Всичко това е прекрасно, капитане. Много благородно. Аз също съм за разбирателството между расите, но междувременно напълно е възможно тъкмо той да я е убил, да е откраднал касетите и да е изчистил апартамента й от улики. Еди Сакамура ми изглежда дрогиран, държи се доста подозрително, а ние го оставихме на свобода.

— Прав си.

Колкото повече премислях постъпката на Конър, толкова повече се притеснявах.

— Формално погледнато, това е мое разследване — казах аз най-сетне.

— Формално погледнато, разследването е на Греъм.

— Може и така да е, но представяш ли си в какво положение ще се окажем, ако Еди я е убил? Ще излезем пълни глупаци.

Конър въздъхна, сякаш искаше да каже, че явно на глупаците трябва да се разяснява по-надълго.

— Добре — рече той. — Да видим как би могло да стане това. Еди убива момичето. Нали така?

— Да.

— Може да я има, когато си поиска, но решава да я наебе върху заседателната маса. След това я удушава. Слиза във фоайето, прави се на началник от Накамото, въпреки че далеч не прилича на бизнесмен. Но, да речем, успява да отпрати Коул и взема касетите. На излизане се разминава с Филипс. Оттам се втурва към апартамента на Черил, премахва всички улики, но добавя своя снимка на поличката в банята. После се отбива в „Бора Бора“ и разправя на всеки срещнат, че отива на купон в Холивуд. Където го намираме в салон без мебели да си бъбри кротко с някакво червенокосо маце. Така ли, мислиш ти, е прекарал тази вечер?

Не му отговорих. Както представи нещата, те наистина звучаха нелогично. Но от друга страна…

— Моля се да не я е убил той — казах.

— И аз.

Едно от момчетата изтича да ни докара колата.

— Има нещо зловещо и отвратително в безцеремонната прямота на Еди. Как откровено говори за найлоновия плик, който нахлузвал на главата й, и за други подобни ужасии… — Чак потреперих от погнуса.

— Това е нещо обикновено за японците — отвърна Конър. — Не забравяй, че Япония никога не е приемала нито християнството, нито Фройд. Те не се притесняват от секса. Не изпитват никакви комплекси в това отношение. Възприемат напълно нормално и хомосексуалността, и перверзните. Просто някои хора обичат да го правят по различен начин — така разсъждават японците. Не могат да проумеят какво толкоз се вълнуваме заради една обикновена телесна функция. Смятат ни за малко откачени на тема секс. И мисля, че не са далеч от истината.

Конър погледна часовника си.

До нас спря кола от частната охрана на квартала. През прозореца подаде глава униформен пазвантин.

— Тук имало някакъв проблем.

— Какъв?

— Обадиха ни се от партито, че двама устроили побой или нещо от този сорт.

— Не съм чул за такова нещо — вдигна рамене Конър. — Най-добре ще е да се качите и да проверите на място.

Мъжът слезе от колата, оправи колана, който едва удържаше шкембето му, и тежко пое нагоре към къщата. Конър го проследи с поглед.

— Знаеш ли, че в този град частната охрана е повече от полицията? — рече той. — Всичко живо вдига огради и наема бодигардове. В Япония можеш да отидеш в градския парк посред нощ, да седнеш на някоя пейка и нищо лошо няма да ти се случи. Свободен си да ходиш където поискаш. Навсякъде си в безопасност. Денем и нощем. Никой няма да те нападне, да те пребие, да те застреля. Не си принуден непрекъснато да се озърташ и притеснено да проверяваш дали някой ненормален тип не те следи. Не са ти необходими телохранители. Твоята безопасност е безопасността на цялото общество. Не можеш да си представиш колко е приятно да вървиш спокойно по улиците. Тук непрекъснато се заключваме. Заключваме колите, заключваме къщите, апартаментите. Живеем като в затвор. Пълно безумие, което убива душата. Ние, американците, отдавна сме забравили какво е това да се чувстваш в безопасност. Но както и да е… Ето я колата. Да вървим в управлението.

Тъкмо подкарах надолу по улицата, когато се обади дежурната служителка.

— Лейтенант Смит — рече тя, — имаме случай за Отдела за специално обслужване.

— Твърде съм зает — отвърнах аз. — Не може ли да изпратите резервния дежурен по отдел?

— Двама патрулиращи от пътната полиция искат съдействие. Имат проблеми с ВПС. Намират се в квадрат деветнайсет.

ВПС означава „високопоставен политик от столицата“.

— Разбирам, но работя по важен случай. Обадете се на резервния дежурен.

— Но вепесето е на Сънсет Плаза Драйв. Вие не сте ли…

— Да, да. — Чак сега разбрах защо бе толкова настоятелна. Намирах се само на няколко пресечки от произшествието. — Ще намина. Какъв е проблемът?

— ВПС ШУА. Вепесето е категория 1А. Фамилното му име е Роу.

— Добре, тръгваме натам. — Окачих слушалката и обърнах колата в обратна посока.

— Интересно — рече Конър. — Категория 1А означаваше сенатор, нали?

— Да.

— Значи става дума за сенатора Роу, така ли?

— Сигурно — отговорих аз. — ШУА, шофирал е след употреба на алкохол.

Черният линкълн бе спрял на моравата пред една къща в горния стръмен край на Сънсет Плаза Драйв. Две патрулни коли с въртящи се буркани бяха паркирали до тротоара. Десетина души се суетяха около автомобила. Някакъв мъж по хавлия наблюдаваше сцената, заел застрашителна поза със скръстени на гърдите ръце. До него стояха две момичета с къси, обсипани с лъщящи пайети рокли, красив рус мъж на около четиридесет години, облечен в смокинг, и младеж със син костюм, същият, който бе възпрял Роу да се качи в асансьора.

Полицаите бяха насочили видеокамера и снимачно осветление към сенатора, който се подпираше на предния калник на линкълна и закриваше с ръка лицето си, за да се предпази от ослепителния блясък на прожектора. Когато двамата с Конър се приближихме, чухме звучните псувни на политика.

Мъжът с хавлията ни пресрещна и каза:

— Държа да ми обясните кой ще плаща за всичко това!

— Един момент, господине — отвърнах аз и се отправих към групичката.

— Той ми унищожи моравата. Искам да ми плати.

— Бихте ли изчакали малко, господине?

— Освен това изкара акъла на жена ми. А тя е болна от рак.

— Господине, бъдете така любезен и ме оставете за минута, после ще разговарям с вас — рекох аз.

— Рак на ухото! — драматично завърши пледоарията си ощетеният.

— Да, да. Добре. Разбрах ви, господине.

Наближих линкълна и за миг примижах от ярката светлина на прожектора.

Придружителят на сенатора ме забеляза и се залепи за мен. Припкаше подире ми и нареждаше:

— Нека ви обясня ситуацията. Сигурен съм, че ще намерим решение на възникналия проблем.

Хвърлих му един поглед. Беше около тридесетгодишен. Безличен като повечето мижитурки от свитата на депутатите.

— Изчакайте! — отвърнах. — Първо да говоря със сенатора.

— Той не се чувства добре — зауверява ме младежът. — Много е уморен. — И се опита да ми препречи пътя.

Аз го заобиколих и той се втурна да ме настигне.

— Състоянието на сенатора се дължи на смяната в часовите пояси.

— Трябва да говоря с него — настоях и пристъпих в осветеното пространство.

Роу продължаваше да засенчва лицето си с длан.

— Господин сенатор? — казах аз.

— Спрете това проклето чудо! — изфъфли той.

Беше доста пиян. Така мотолевеше думите, че едва го разбирах.

— Сенатор Роу, длъжен съм да ви помоля…

— Ебал съм те и тебе, и коня, на който влезе в кръчмата!

— Господин сенатор… — повторих аз.

— Спрете тая гадна камера!

Обърнах се и направих знак на полицая. Той престана да снима и угаси прожектора.

— Господи! — изпъшка Роу и най-сетне отпусна ръката си.

Изгледа ме с кървясали очи и попита:

— Какво, по дяволите, става тук?

Аз му се представих.

— Тогава защо не разгоните тая зоологическа градина, дето се е събрала около колата ми? — сопна се Роу. — Аз просто си карах към шибания хотел.

— Разбирам, господин сенатор.

— Не мога да проумея какъв е проблемът — добави Роу, махна с ръка и залитна.

— Господин сенатор, вие ли карахте тази кола?

— Еба ли му мамата? Карал ли съм я? — рече той и се обърна към своя спътник. — Джери, я им обясни случая!

Джери изникна светкавично пред мен.

— Съжалявам за случилото се — започна той мазно, — сенаторът не се чувства добре. Снощи се върнахме от Токио и разликата в часовите пояси му се е отразила. Много е изморен.

— Кой караше колата? — попитах.

— Аз — отговори младежът. — Уверявам ви, аз карах.

Едно от момичетата се изкикоти.

— Лъже! — развика се мъжът с хавлията. — Другият беше зад волана. И като отвори вратата да излезе, се строполи.

— Същинска зоологическа градина! — изръмжа сенаторът и започна нервно да си разтрива лицето.

— Лейтенант — рече придружителят, — аз карах колата. Имам свидетели. Тези две жени ще го потвърдят.

Той посочи девойките и ги изгледа многозначително.

— Лъжец! — изсъска мъжът с хавлията.

— Момчето казва истината — обади се красавецът със смокинга.

Той имаше лек загар и говореше спокойно и самоуверено, като човек, свикнал да изпълняват заповедите му. Не счете за нужно да се представи. Вероятно беше от Уолстрийт.

— Аз карах колата — продължи да повтаря младежът.

— Лайнян живот! — промърмори Роу. — Искам да си ходя в хотела.

— Има ли пострадали? — попитах аз.

— Не — отвърна придружителят. — Всички са здрави и читави.

— Имате ли формуляр образец десет? — обърнах се към полицая, който стоеше зад мен.

— За какво ви е? — последва въпрос вместо отговор. — Няма блъсната кола. Щетите са незначителни. Протоколираме ги само ако надвишават двеста долара. Единственото, което установихме, е пет нула едно. Ако искате, да го приберем.

Не исках. Пет нула едно означава „шофиране под силно въздействие на алкохол“. В Отдела за специално обслужване изискваха от нас „да реагираме адекватно на ситуацията“. Тоест в подобни случаи си затваряш очите, освен ако някой не заплаши със съд. На практика не арестувахме знаменитости, висши държавни служители и депутати, стига да не се касае за углавни престъпления.

— Запишете си името и адреса на собственика на имението, за да му възстановите щетите — казах аз на младежа.

— Вече си ги записа — обади се човекът с хавлията. — Но искам да знам какво ще предприеме полицията по въпроса!

— Уверих го, че ще му платим обезщетение — заобяснява придружителят. — Но той…

— По дяволите! Съсипахте цялата й градинка! А тя има рак на ухото!

— Един момент! — прекъснах го аз. — Сега кой ще кара колата?

— Аз, аз — настоя Джери.

— Той ще я кара — потвърди сенаторът и кимна. — Джери, сядай на волана!

— Преди това искам да духнете в онзи прибор…

— Да, да, разбира се.

— … и да видя шофьорската ви книжка.

— Ето, заповядайте.

Младежът наду индикатора и ми подаде книжката си. Тя бе издадена в Тексас. На името на Джералд Д. Хардин, тридесет и четири годишен. Записах си номера на документа и адреса на Джери в град Остин, Тексас.

— Добре, господин Хардин. Оставям сенатора под ваша опека.

— Благодаря ви, лейтенант. Много ви благодаря.

— Ще го пуснете да си иде ли? — възмути се собственикът на моравата.

— Дайте на този човек своята визитна картичка и още утре му се обадете. Настоявам да възстановите всички щети — казах аз на Джери.

— Разбира се, разбира се.

Хардин бръкна в джоба си за картичка. Извади оттам нещо бяло, което приличаше на носна кърпа. Бързо го натъпка обратно, изрови отнейде визитка и я подаде на мъжа с хавлията.

— Искам да засадите нови бегонии на мястото на сгазените!

— Добре, господине — угодливо отговори Хардин.

— И да са от същия вид!

— Няма проблеми, господине.

Сенаторът се отблъсна от калника и се изправи, като се олюляваше.

— Шибани бегонии! — смънка той. — Боже, каква шибана вечер! Женен ли сте?

— Не съм — поклатих глава аз.

— А аз съм — рече Роу. — Да ги еба в шибаните бегонии!

— Насам, господин сенатор — подкани го Джери Хардин и му помогна да се настани на седалката до шофьора.

Момичетата се качиха отзад и се разположиха от двете страни на красавеца от Уолстрийт. Хардин седна зад волана и помоли сенатора да му даде ключовете. Аз се обърнах и проследих с поглед патрулните коли, които се отлепиха от тротоара и изчезнаха в нощта. Когато пак застанах с лице към линкълна, Хардин спусна стъклото на прозореца и каза:

— Благодаря, няма да забравя вашия жест.

— Карайте внимателно, господин Хардин.

Той даде на заден ход и смачка още една цветна леха.

— И ирисите! — викна след тях мъжът с хавлията.

Колата на сенатора излезе на улицата. Собственикът на цветята ме изгледа и рече:

— Казвам ви, че караше другият мъж и беше много пиян.

— Ето ви моята визитна картичка — отвърнах аз. — Позвънете ми, ако не се разберете с тях или ако не ви се обадят.

Той разгледа визитката, поклати глава и закрачи към къщата. Ние с Конър се качихме в колата. Подкарах надолу към центъра.

— Взе ли данните на придружителя? — попита Конър.

— Да.

— Какво беше онова в джоба му?

— Заприлича ми на чифт дамски гащи.

— И на мен — рече Конър.

Естествено, не бяхме в състояние да направим нищо. С удоволствие бих проснал това мазно копеле върху капака на колата и бих го претърсил. Но и двамата с Конър знаехме, че ръцете ни са вързани. Формално нямахме основание да обискираме Хардин, нито да го арестуваме. Той просто беше един млад мъж, возещ пиян сенатор и две весели девойки, всяка от които можеше в момента да е без гащички. Най-разумно беше да ги пуснем.

Явно тази вечер всички заподозрени щяха да останат на свобода.

Телефонът иззвъня. Натиснах копчето на високоговорителя.

— Лейтенант Смит слуша.

— Здрасти, приятел! — Беше Греъм. — Обаждам ти се от моргата. Някакъв японец ми досажда. Искал да присъства на аутопсията. Представяш ли си каква наглост? Направо побесня, когато я започнахме без него. Вече излязоха някои резултати от лабораторните изследвания. Нещата не изглеждат добре за жълтурчетата. Извършителят май ще излезе японец. Ще минеш ли насам?

Погледнах Конър. Той кимна.

— Идвам. — И затворих телефона.

До моргата на Централната окръжна болница най-лесно се стига през отделението за спешни случаи. Докато крачехме по коридора, някакъв облян в кръв негър се надигаше от носилката и крещеше:

— Убийте папата! Убийте папата! Убийте тоя мръсник!

Явно беше в наркотично опиянение. Десетина санитари и сестри се опитваха да го заставят да легне. Негърът бе прострелян с ловна пушка в рамото и в ръката. Стените на отделението бяха изпръскани с кръв. Един санитар търкаше с парцал тъмночервените петна. В коридора беше пълно с негри и с пациенти от латиноамерикански произход. Някои от тях държаха в скута си невръстни деца. Всички бяха извърнали глави, за да не гледат кървавия парцал. Някъде далеч се разнесоха още по-истерични писъци.

Качихме се в асансьора. Възцари се тишина.

— На всеки двайсет минути — убийство. На всеки седем — изнасилване. На всеки четири часа — убийство на дете. Няма друга страна, която да търпи такава престъпност! — възмущаваше се Конър.

Вратата се отвори. В сравнение с отделението за спешни случаи коридорите на моргата бяха смайващо спокойни. Усещаше се силен мирис на формалин.

Приближихме се до бюрото, на което седеше кокалестият байчо с ъгловато лице, Хари Ландън. Той се бе навел над някакъв вестник и ядеше сандвич с шунка.

— Здравейте, момчета — поздрави ни свойски Ландън, без да вдига поглед от четивото си.

— Здрасти, Хари.

— Какво ви води насам? Убийството на Остин ли?

— Да.

— Започнаха аутопсията преди половин час. Голяма тупурдия се вдигна около този случай.

— Какво е станало?

— Началникът на полицията измъкнал доктор Тим от леглото заради тая аутопсия. Докторът е бесен. Нали го знаете, че и бездруго си е малко особен.

Хари се ухили и продължи:

— Освен това събраха сума ти лабораторни специалисти. Досега не бях виждал да свикват пълен екип посред нощ. Представяте ли си колко ще струва този извънреден труд?

— Къде е Греъм? — попитах аз.

— Тук някъде. Един японец непрекъснато го преследваше. Вървеше по петите му като куче. През половин час ме молеше да му позволя да използва телефона и все звънеше някому. Излае нещо на японски и пак се върне да досажда на Греъм. Искал да присъства на аутопсията! Каква наглост, брей? Преди около десетина минути пак се обади и изведнъж изражението на лицето му се промени. Аз си седях тук, на бюрото, и го видях. Извади физиономия, сякаш не можеше да повярва на ушите си, и изхвръкна като тапа. Такова търчане му хвърли!

— Къде се прави аутопсията?

— Във втора зала.

— Благодаря, Хари.

— Затворете вратата!

— Здрасти, Тим — казах аз.

Тим Холър, известен на всички като „доктор Тим“, се беше надвесил над масата от неръждаема стомана. Въпреки че бе два без двадесет през нощта, косата му бе идеално сресана, възелът на вратовръзката — съвършен, а от джобчето на колосаната му престилка се подаваха няколко подострени молива. Доктор Тим беше безупречен както винаги.

— Чу ли какво казах?

— Ей сега ще я затворя, Тим.

Вратата беше снабдена с пневматичен механизъм за автоматично затваряне, но явно той не действаше достатъчно бързо, за да угоди на доктора.

— Не искам онзи японец да наднича.

— Той си е отишъл, Тим.

— Така ли? Дано не се върне. Страшен досадник! — възкликна доктор Тим и вдигна глава. — Кого си довел? Джон Конър! Не може да бъде! Откога не съм те виждал, Джон!

— Здравей, Тим.

Двамата с Конър се приближихме до масата. Видях, че дисекцията е напреднала. Тим вече бе направил основния разрез във формата на емблемата на мерцедес и някои от органите бяха извадени и подредени педантично в тави от неръждаема стомана.

— Някой ще ми обясни ли най-сетне какво му е особеното на този случай? — попита Тим. — Греъм е толкова ядосан, че нищо не продумва. Отиде в лабораторията да види резултатите. Не мога да разбера защо трябваше мен да будят заради тая аутопсия. Марк е дежурен, но явно са решили, че им трябва някой по-старши. Главният съдебен лекар е на конференция в Сан Франсиско. Откак си хвана ново гадже, все гледа да се запилее нанякъде. Очевидно затова са се обадили на мен. Не мога да си спомня кога за последен път ме вдигнаха посред нощ.

— Наистина ли? — почудих се аз.

Доктор Тим беше прецизен във всяко отношение. Паметта му също бе безупречна.

— А, сетих се. Беше преди три години, през януари. Но тогава нямаше кой да работи. Половината колеги се бяха натръшкали от някакъв грип, а случаите се трупаха. Една нощ се оказа, че всички хладилници са пълни. Труповете лежаха на камари по пода. Страшна смрад се носеше! Но това беше друго. Не си спомням да са ме измъквали от кревата само защото случаят бил политически деликатен!

— Ние също не знаем какво му е деликатното — вметна Конър.

— Няма да е зле да разберете. Явно тук играят сериозни интереси, упражнява се натиск отнейде. Главният съдебен лекар ми телефонира от Сан Франсиско. „Направи тази аутопсия! Направи я още тази нощ!“ — все това повтаряше. А аз му викам: „Добре, Бил“. И тогава той ми каза: „Слушай, Тим, работи прецизно. Бавно и внимателно. Снимай всеки детайл. Води си подробни записки. Използвай два фотоапарата. Имам чувството, че всички, които имат отношение към този случай, може здраво да загазят“. Така ми рече. Затова е естествено да се питам какво му е чак толкова важното на това убийство?

— Кога ти позвъни главният? — попита Конър.

— Към десет и половина — единайсет.

— А спомена ли ти кой му се е обадил?

— Не. Но обикновено го уведомява или началникът на полицията, или кметът.

Тим огледа черния дроб и го постави в метална тава. Асистентът снимаше по няколко пъти всеки орган.

— И така, откри ли нещо?

— Честно казано, най-интересни са външните белези. Намазала си беше врата с много фон дьо тен, за да прикрие стари кръвоизливи от душене. Дори и преди да съм направил спектроскопски анализ на разпадането на молекулите на хемоглобина по местата на кръвоизливите, мога да ти кажа, че момичето е душено на няколко пъти, като най-старите белези са отпреди две седмици, а може и повече. Хронични травми на шията. Смятам, че без съмнение можем да заключим: това е типичен случай на сексуална асфиксия.

— Значи е от ония, дето се оставят да ги душат за кеф, така ли?

— Да.

Веднъж и Кели да излезе прав.

— По-често това се среща при мъжете — поясни доктор Тим, — но и при жените не е изключение. Хората, които страдат от тази девиация, се възбуждат от душене. Те карат сексуалните си партньори да ги душат с ръце или да им нахлузват найлонови торби на главата. Когато са сами, често си връзват примка на шията и почти се обесват, докато онанират. Изпитват най-голямо удоволствие, когато са на границата на припадъка. Затова много от тях губят мярката и умират.

— Този случай такъв ли е?

Тим повдигна рамене.

— Има всички данни за наличие на синдрома на сексуална асфиксия. Във влагалището й има сперма, а големите й срамни устни са охлузени, което говори за насилствено съвкупление, извършено същата вечер.

— Сигурен ли си, че протриването е станало, преди да умре? — попита Конър.

— Да, напълно. Охлузванията са получени антемортем. Безспорно се е съвкупявала насилствено, преди да издъхне.

— Искате да кажете, че е била изнасилена?

— Не, не бих си позволил да твърдя това. Протриването е незначително и липсват съпровождащи белези по останалите части на тялото. Всъщност няма следи от физическа съпротива. Охлузванията по срамните устни говорят за преждевременно проникване. Преддверието на влагалището още не е било овлажнено.

— Значи не се е възбудила достатъчно и е била суха, така ли? — попитах аз.

Думите ми очевидно отвратиха Тим.

— Казано грубо… да — отговори той.

— Колко време преди настъпването на смъртта е станало протриването?

— Най-много час-два. Но не непосредствено преди смъртта. Това личи по размера на кръвоизливите и отоците на засегнатите места. Ако фаталният изход настъпи скоро след получаването на нараняванията, кръвообращението спира и не се образуват подутини. А тук, както сами виждате, те са ясно изразени.

— А спермата?

— Изпратих проби в лабораторията. Както и от всичко останало — отвърна доктор Тим и вдигна рамене. — Ще трябва да изчакаме резултатите. А сега ще ми разясните ли случая? Според мен момичето рано или късно е щяло да свърши по този начин. Много е сладка, но това душене… И така, кажете ми, каква е голямата тайна? Защо ме изкараха от леглото посред нощ? Защо искат от мен подробно да документирам аутопсията на някаква си мазохистка?

— Нямам представа — уверих го аз.

— Не е честно! — рече доктор Тим. — Аз ви показах моя, а вие не искате да свалите гащите!

— Не мога да повярвам на ушите си! — обади се Конър. — Тим, ти се пошегува!

— Хайде, хайде, изплюйте камъчето! Заради вас ме събудиха.

— Питър ти каза истината — потвърди Конър. — Знаем само, че убийството е било извършено по време на голям японски прием и че шефовете искат час по-скоро да приключим разследването.

— Не се учудвам — подсмихна се Тим. — Последния път, когато тук се вдигна голяма гюрултия, беше пак заради японците. Спомняте ли си за отвличането на детето на онзи от генералното консулство, Такашима? Може и да не сте чували за случая. Вестниците нищо не писаха. Японците успяха да потулят нещата. Един от охраната им беше убит при твърде странни обстоятелства. По този повод оказаха доста силен натиск върху нашата служба. Учудих се на връзките им. Лично сенаторът Роу ни се обади по телефона да ни учи как да си вършим работата. Губернаторът също позвъни. И още един куп хора. Ще речеш, че е било отвлечено детето на президента. Страхотно влияние имат тия японци!

— Как няма да имат, като плащат добре — каза Греъм, който тъкмо беше влязъл.

— Затвори вратата! — нареди му Тим.

— Но този път връзките и влиянието няма да им помогнат! — продължи дебелият детектив. — Пипнахме ги! Лабораторните резултати сочат, че убиецът без съмнение е бил японец.

Патологичната лаборатория се намираше през една врата от моргата и представляваше голямо помещение, осветено от няколко реда луминесцентни тръби. По масите бяха подредени десетки микроскопи. Но тъй като беше късно през нощта, вътре заварихме само двама патолози. До тях седеше Греъм и сияеше от щастие.

— Ето, сами можете да се убедите — рече той. — Сред нейното пубисно окосмяване открихме мъжки косъм. Средно къдрав, с яйцеподобен напречен разрез. Почти сигурно е, че е от азиатец. Анализът на спермата показа, че кръвната група на мъжа е АБ, рядко срещана сред белите хора, но типична за жълтите. При изследването на протеина в спермата не открихме характерния генетичен маркер… Как беше?

— Етанол дехидрогеназа.

— Точно така — етанол дехидрогеназа. Това е ензим, който липсва у японците. И съответно в спермата им. Той спомага за разграждането на алкохола. Чакаме да излязат още резултати, но и от тези можем да заключим, че девойчето се е съвкупявало насилствено с японец, който след това я е убил.

— Намерил си доказателства, че във влагалището й има японска сперма — поохлади ентусиазма му Конър. — Нищо повече.

— Хайде де! — възкликна Греъм. — Японска сперма, японски косъм, японска кръв! Какво искаш повече? Извършителят е японец!

Той беше подредил върху бюрото пред себе си няколко снимки от местопрестъплението, на които Черил лежеше просната върху заседателната маса. Греъм започна да крачи напред-назад с поглед, вперен във фотографиите.

— Знам къде сте ходили, момчета — рече той. — Но само сте си губили времето. Видеокасетите са изчезнали. Някой ви е изпреварил и е разтребил и апартамента. Това още веднъж потвърждава, че извършителят е японец! Ясно като бял ден!

Греъм посочи снимките.

— Вижте го нашето момиче! Черил Остин от Тексас. Готина мацка. Умна, с хубаво телце. Актриса или нещо от този сорт. Снимала се е в реклами. За Нисан или за някакви други фирми — това няма значение. Запознава се с японци. Започват да я канят по разни партита. Следите ли мисълта ми?

— Да — кимнах аз.

Конър се бе вторачил в снимките.

— Така или иначе, Черил припечелва добри пари и може да си позволи да иде на японския прием с рокля „Ямамото“. Придружава я някакъв неин приятел или фризьорът й. Във всеки случай човек, който няма отношение към убийството. Черил може би познава други гости на партито, а може би — не. Но по време на купона някой влиятелен и високопоставен й предлага да се измъкнат от навалицата и да отскочат до горния етаж. Тя се съгласява. Защо не? Момичето обича приключенията, риска. И в секса има малко странни изисквания. И така, двамата се качват горе. Вероятно поотделно, за да не забележат останалите. Озовавайки се на четирийсет и шестия етаж, се оглеждат — търсят подходящо място, което да им подейства възбуждащо. И решават, всъщност по-скоро той решава да го извършат направо върху заседателната маса. Започват, но ебачът малко прекалява или пък е психо, стиска врата й и… тя умира. Дотук е ясно, нали?

— Да.

— Изведнъж тъпкачът се оказва изправен пред проблем. Качил се е да опъне едно девойче, а пък вместо това го убива. Какво да прави? Какво би могъл да стори? Слиза долу и понеже е от големите самурайски величия, споделя със своите верни подчинени затруднението си. Обяснява им, че без да иска, е утрепал някаква местна курва, а не може да се занимава със случая, понеже деловата му програма е много натоварена. И така, подчинените се втурват да оправят кашата, която е забъркал шефът им. Заличават следите на горния етаж, прибират видеолентите и премахват уликите от апартамента на Черил. Но за това им е необходимо време. Някой трябва да баламосва полицията. Кой друг, ако не техният мазен гаден адвокат Ишигура. Той успява да ни забави нас и половина. Е, какво ще кажете за моята версия?

Настъпи тишина. Аз оставих Конър да отговори.

— Шапка ти свалям, Том! — най-сетне продума той. — В много отношения възстановката ти е вярна.

— Оставаше да не е вярна! — изсумтя Греъм.

Телефонът иззвъня. Единият от лаборантите вдигна слушалката.

— Някой от вас да е капитан Конър?

Греъм се обърна към мен и рече:

— Слушай какво ти казвам! Японец я е удушил. Ще го пипнем и жив ще го одерем!

— Защо толкова ги мразиш? — попитах го.

Греъм ме изгледа навъсено.

— Какво имаш предвид?

— Отношението ти към японците.

— Виж какво, Пийти сан. Никого не мразя. Просто си върша работата. Запомни това! Черни, бели, жълти — не правя разлика.

— Ясно, Том.

Беше късно и нямах желание да споря с него.

— Ами! Мислиш, че съм предубеден!

— Да сменим темата, Том.

— Чакай, не бързай да се измъкваш. Ще те попитам нещо, Пийти сан. Нали сега отговаряш по японската част?

— Да.

— Защо се кандидатира за това място? Заради любовта си към японската култура ли?

— Тогава работех в пресцентъра и…

— Не ме баламосвай! — прекъсна ме Греъм. — Подал си си документите заради стипендията, нали? Две-три хиляди долара годишно допълнителен доход. Стипендия за изучаване на японски език. Нали знаеш откъде идват тези пари? От Фондацията за американо-японско приятелство. В управлението нямат нищо против служителите им да усъвършенстват езика и да опознават културата и обичаите на японците. Нали други плащат! Та как ти върви учението, Пийти сан?

— Добре.

— Колко често ходиш на уроци?

— Един път седмично.

— А ако пропуснеш някой и друг урок, ще ти отнемат ли стипендията?

— Не.

— Виждаш ли? Хич не ги интересува дали посещаваш курса. Тези пари са чист подкуп. Три хиляди долара — подарък от Страната на изгряващото слънце. Но теб не могат да те купят за три бона. Разбира се, че не могат!

— Том…

— Всъщност не те купуват, а само ти оказват влияние. Искат, преди да извършиш нещо в техен ущърб, да се замислиш. Нищо повече! Искат да гледаш с добро око на тях. Защо не? Човешко е. Те са се погрижили животът ти да стане малко по-добър. Допринесли са за благосъстоянието ти. За добруването на твоето семейство, на дъщеричката. Ти на мене, аз на тебе. Нали така, Пийти сан?

— Това не е вярно! — ядосах се аз.

— Вярно е, вярно. Така действат. Прикрито, отдалеч. Може дори да не осъзнаваш, че ти оказват влияние, но то е неоспорим факт. Или си честен, или не си, мой човек. Среден път няма! Когато спреш да получаваш пари от тях, тогава ще ми говориш! Защото сега ти си техен!_Притежават те!_

— Виж какво…

— Така че не ми разправяй за омраза. В момента Америка води война. Едни го осъзнават, а други вземат страната на врага. Както през Втората световна — имало си е хора, на които германците са плащали, за да пропагандират нацизма! Някои нюйоркски вестници са публикували редакционни статии, сякаш написани от самия Хитлер. А повечето от журналистите дори не са осъзнавали какво вършат. Но си остават предатели. На война като на война, приятелю. Ти си просто един колаборационист!

За щастие в този момент Конър приключи телефонния разговор. Тъкмо щяхме да се хванем за гушите с Греъм, когато той изрече със спокоен глас:

— Том, не разбрах какво според теб е станало с изчезналите ленти?

— Изпарили са се! — отговори Греъм. — Никога няма да ги видиш!

— Странно. Обадиха ми се от управлението. Господин Ишигура е там. Занесъл е кутия с видеокасети и иска да се види с мен.

Потеглихме към управлението. Греъм се качи в собствената си кола.

— Защо преди време ми каза, че японците никога не биха използвали компромати срещу Греъм?

— Неговият чичо е бил военнопленник в Япония. Изчезнал е безследно в Токио — отвърна Конър. — След войната бащата на Греъм е ходил да го издирва. Изплували са някои доста неприятни подробности. Навярно си чувал, че американски военнослужещи са били използвани от японците за медицински експерименти. Говореше се, че шефовете на лагерите и на лабораториите се забавлявали, като карали подчинените си да ядат дробовете на американците.

— Не знаех това.

— Най-добре ще е всички да забравим онези времена — продължи Конър. — Трябва да загърбим миналото и да гледаме напред. Сегашна Япония е съвършено различна от тогавашната. За какво се беше разпенил Греъм?

— За моята стипендия.

— Ти колко ми спомена, че получаваш за изучаване на японски? Петдесет долара седмично ли? — попита Конър.

— Малко повече.

— Колко?

— Около сто. Пет хиляди и петстотин годишно. Но от тях трябва да си купувам учебници, да покривам транспортните разходи, да плащам на жена, която да гледа детето.

— Значи получаваш пет бона — рече Конър. — И какво от това?

— Греъм твърди, че по този начин ми оказвали влияние. Че ме били купили.

— Е, те несъмнено се опитват да правят това. И действат доста фино.

— И с теб ли?

— Разбира се — отговори Конър и направи пауза. — И често съм приемал. Да ти подарят нещо, за да спечелят благоразположението ти, е обичаен жест за японците. Те го вършат инстинктивно, то им е вродено. Всъщност и при нас е същото. Само че ние каним шефа на вечеря, когато ни предстои повишение. Издебваме момента, в който очакваме да се издигнем в йерархията. А е по-редно да го сториш още в началото на съвместната ви работа. Тогава е израз на добра воля. Японците правят именно това. Когато подаряват нещо много преди да им се наложи да потърсят услугите ти, не го смятат за подкуп. Просто искат да установят добри отношения с теб, преди те да са обременени по какъвто и да било начин.

— И ти го намираш за нормално?

— Такъв е животът.

— Не смяташ ли, че това е корупция?

Конър ме изгледа изпитателно и попита:

— А ти?

Премислих, преди да отговоря.

— Да. Май е корупция.

Той се разсмя.

— Отдъхнах си. Боях се, че в твоя случай японците са си хвърлили парите на вятъра.

— Какво му е смешното?

— Объркването ти, кохай.

— Греъм твърди, че сме във война с тях.

— Виж, тук е прав — отвърна Конър. — Наистина сме във война с Япония. Но да видим какви изненади ще ни поднесе господин Ишигура в поредната битка.

Въпреки че беше два през нощта, в голямата приемна на петия етаж на Централното полицейско управление бе, както винаги, оживено. Детективите се движеха сред пребити проститутки и гърчещи се наркомани, докарани за разпит. В единия ъгъл някакъв мъж с карирано яке крещеше на полицайка, разтворила тефтера си: „Млъкни! Остави ме на мира! Млъкни!“.

Сред цялата тази шумотевица присъствието на Касагуро Ишигура изглеждаше съвършено неуместно. Той седеше, увесил глава, събрал прилежно колене. Синият му раиран костюм го отличаваше от останалите „посетители“. В скута си Ишигура държеше картонена кутия.

Щом ни видя, скочи на крака. Поклони се ниско, с долепени до тялото ръце — проява на особено уважение. Японецът остана няколко секунди в тази поза, после се изправи и пак наведе глава. Когато Конър го заговори на японски, той му отвърна тихо и почтително, без да откъсва поглед от пода.

Том Греъм ме издърпа настрана.

— Исусе Христе! — възкликна той. — Тоя май ще си признава!

— Може би — кимнах аз.

Не бях съвсем сигурен, защото вече на няколко пъти ставах свидетел на резките промени в поведението на Ишигура.

Наблюдавах как Конър му говори нещо. Японецът го слушаше покорно с гузно сведена глава.

— И през ум не би ми минало, че може да е той! — рече Греъм.

— Защо?

— Шегуваш ли се? Представи си само — да убие девойчето и после да ни разиграва на местопрестъплението! Железни нерви трябва да има тоя тип! Но я го виж сега. Господи, та той ще се разреве!

Греъм беше прав. Очите на Ишигура бяха насълзени. Конър взе кутията, дойде при нас и ми я подаде.

— Прегледайте това. Аз ще протоколирам показанията на Ишигура.

— Е — попита Греъм, — призна ли си?

— Какво да признава?

— Че я е убил.

— Това пък откъде го измисли? — зачуди се Конър.

— Ами като гледам как се кланя и хленчи…

— Просто сумимасен — обясни Конър. — Не му отдавай голямо значение.

— Но той всеки момент ще се разплаче! — каза Греъм.

— Само защото предполага, че това ще му помогне.

— Значи не си призна?

— Не. Но в края на краищата е разбрал, че касетите наистина са били подменени. Това означава, че е допуснал огромна грешка, като е твърдял обратното пред кмета. Можем да го обвиним в укриване на доказателствен материал. Току-виж му отнели разрешителното за адвокатска практика. А това би злепоставило фирмата му. Ишигура здраво е загазил и го съзнава.

— Затова ли е толкова хрисим? — попитах аз.

— Да. В Япония, когато оплескаш нещо, е най-добре да си признаеш пред властите, да демонстрираш колко съжаляваш за стореното и да обещаеш, че никога вече няма да постъпваш така. Чиста формалност, но такава е традицията. Обикновено подобно поведение има ефект. Наричат го сумимасен — безкрайни извинения. Японски вариант на нашето „да се оставиш в ръцете на правосъдието“. Най-сигурният начин да измолиш снизхождение. Тъкмо това прави в момента Ишигура.

— Искаш да кажеш, че ни разиграва театър ли? — присви очи Греъм.

— И да, и не. Трудно ми е да го обясня. Прегледайте лентите. Ишигура е донесъл и съответния видеомагнетофон, понеже те са необичаен формат, и е предположил, че не разполагаме с такава техника.

Отворих картонената кутия. Вътре бяха подредени двадесет осеммилиметрови касети, не по-големи от аудиокасети. До тях бе сложен уред с размерите на уокмен — това беше видеомагнетофонът. Към него имаше кабели за свързване с телевизионен монитор.

— Добре, да хвърлим едно око — казах аз.

На първата касета имаше запис от камерата, поставена на четиридесет и шестия етаж, високо горе, в средата на тавана на централното овално помещение. На екрана се виждаше как хората седят зад бюрата или сноват насам-натам — един обикновен работен ден. Извъртяхме тази част от записа на бързи обороти. Постепенно слънчевите лъчи, струящи през прозрачните стени, се плъзнаха по пода, помръкнаха и изчезнаха. Свечери се. Една по една светваха настолните лампи. Темпото, с което се движеха чиновниците, видимо намаля. Започнаха да си разтребват бюрата и да си тръгват. Когато помещението се пообезлюди, забелязахме нещо интересно. Камерата ту проследяваше някого от служителите, ту показваше общ план на етажа. Установихме, че автоматично фокусира и проследява движещи се фигури. Ако няколко души едновременно щъкат в различни посоки, тя не помръдва. Но ако само един човек прекосява обхванатото от нея пространство, камерата го следи.

— Странна система — рече Греъм.

— Навярно е съобразена с изискванията на безопасността — отвърнах аз. — Охраната се интересува повече от самотни крадци, отколкото от тълпи служители.

Помещението на екрана се опразни. Включи се нощното осветление. Изведнъж картината започна да трепти, създавайки оптическата илюзия за стробоскопия.

— Какво й стана на тая касета? Да не са пипали нещо по нея? — усъмни се Греъм, както винаги изпълнен с подозрения спрямо японците.

— Не знам. Почакай! Виж часовника!

На по-отдалечената от наша гледна точка стена бе окачен часовник. Малките му стрелки видимо се движеха от седем и половина към осем часа.

— Я, колко бързо тече времето! — възкликнах аз.

— Да не би тази камера периодично да е правила по някоя моментна снимка, а сега ги гледаме като заснети на нормална скорост?

Кимнах.

— Вероятно, когато не улавя в полезрението си движение, камерата се включва на всеки десет или двайсет секунди, докато…

— Какво стана?

Трептенето бе спряло. Камерата се извъртя надясно. Но на екрана не се виждаше никой. Само празни бюра и тук-там по някоя лампа от нощното осветление, която проблясваше на екрана. Етажът бе безлюден.

— Може би системата е снабдена с детектори, които регистрират движение в по-широк обсег от обектива — рекох аз. — Или пък някой е изключил автоматиката и насочва камерата с ръчно управление. Дежурният от охраната например.

Движението спря. Обективът бе фокусиран върху вратите на асансьорите в дъното вдясно. Бяха потънали в сянка, защото някаква декоративна издатина на тавана закриваше „погледа“ на камерата към тях.

— Голяма тъмница е в оня край! Виждаш ли някого около асансьорите? — попита Греъм.

— Не — отвърнах аз.

Образът ту се размазваше, ту отново се проясняваше.

— Това пък какво е? — зяпна Греъм.

— Автоматичното фокусиране не може да реши върху какво да се съсредоточи. Тази издатина на тавана смущава логическите вериги. Моята видеокамера прави понякога същото. Когато не е ясно кой предмет снимам, картината не е на фокус.

— А тази камера изобщо опитва ли се да фокусира в момента? Аз нищо не виждам. Освен мрак.

— Чакай! Там има някой. Онези светлите чертички май са крака!

— Господи! — развълнува се Греъм. — Това е нашето момиче! Застанала е до асансьора. Ето я, тръгва насам!

Черил Остин излезе от сянката и за пръв път я видяхме ясно.

Тя беше красива и самоуверена. Пристъпваше наперено, решително. Движенията й бяха премерени. Не бе повлекана и не тътреше крака като повечето девойки на нейната възраст.

— Боже, колко е хубава! — възкликна Греъм.

Черил Остин бе висока и стройна. Късо подстриганата руса коса подчертаваше изящната й фигура. Каква царствена осанка!

Момичето огледа помещението със самочувствието и маниера на собственичка.

— Невероятен запис! — не вярваше на очите си Греъм.

Той нямаше предвид качеството на заснетия материал, а това, че бяхме свидетели на последните минути от живота на Черил.

На монитора видяхме как тя вдига едно преспапие и после пак го поставя на мястото му. След това отвори чантичката си и пак я затвори. Погледна часовника си.

— Взе да нервничи — изкоментирах аз.

— Не обича да чака — рече Греъм. — Сигурен съм, че на мацка като нея надали й се е случвало такова нещо.

Тя започна да потропва с пръсти по бюрото в ритъм, който ми се стори познат. Главата й също се заклати в такт. Греъм се взираше с присвити очи в екрана.

— Май говори нещо — каза той.

— И на мен така ми се струва.

Мъчех се да проследя движенията на устните й. Изведнъж свързах барабаненето на пръстите, движенията, всичко. Започнах да изговарям думите на песента заедно с Черил:

— Мътиш ми мозъка и нервите ми късаш! Накрая от любов съвсем ще ме побъркаш…

— Господи! — удиви се Греъм. — Вярно бе! Как го разбра?

— … гриза си ноктите и чупя пръсти. Като те зърна, напълно се задръствам…

Черил спря да си тананика. Обърна се към асансьорите.

— Хайде, започва се!

Тя направи няколко крачки и се хвърли в обятията на мъжа, който току-що бе пристигнал. Целунаха се пламенно. Но издатината на тавана скриваше любовника. Двамата с Греъм виждахме ръцете му, обгърнали Черил, но не и лицето му.

— По дяволите — изруга Греъм.

— Не се ядосвай — успокоих го аз. — След малко ще се покаже. Ако тази камера не го е уловила, друга със сигурност го е заснела. По всичко личи, че Черил не се е запознала с този тип на партито. Явно са стари гаджета.

— Откъде да я знаеш. Може да се е хвърляла на врата на всеки срещнат. Я го виж тоя! Не си губи времето.

Ръцете на мъжа се мушнаха под черната рокля и сграбчиха задните части на Черил. Тя се притисна към него. Двамата страстно се вкопчиха един в друг. Извъртяха се леко и без да се пускат, тръгнаха към средата на помещението. Сега мъжът беше с гръб към нас. Роклята на Черил се бе набрала около кръста. Момичето започна да търка с длан между краката на мъжа. Препъвайки се, двамата стигнаха в тази поза до най-близкото бюро. Той се наведе над нея, ала изведнъж тя го отблъсна и му прошепна нещо, като клатеше отрицателно глава.

— Не бързай, приятел! — подсвирна Греъм. — Нашето момиче си имало изисквания.

Замислих се над думите му. Дали беше така? От самото начало Черил бе насърчавала мъжа, а после почти мигновено се бе отметнала. Зачудих се дали не разиграва театър. Дали възбудата й не е престорена. Но партньорът й не изглеждаше особено учуден от внезапния отказ. Черил го буташе почти грубо. Той отстъпи и тя отново коренно се промени. Започна да се усмихва и да се държи предизвикателно. Стана от бюрото, оправи си роклята, като се поклащаше прелъстително. После се огледа. Виждаше се ухото и част от лицето на мъжа. Челюстта му се движеше. Той говореше нещо. Черил се усмихна, сключи ръце на врата му и пак взеха да се целуват и да се опипват, като постепенно се приближаваха към заседателната зала.

— Тя ли предложи да идат в залата?

— Не разбрах — отвърнах аз.

— По дяволите, веднъж да зърна лицето му!

Двамата бяха стигнали до средата на овалното помещение и камерата ги снимаше почти отвесно отгоре. Виждахме само темето на мъжа.

— Прилича ли ти на японец?

— Еба ли го? Още колко камери има на този етаж?

— Четири.

— Е, все някоя ще е уловила лицето му. Ще го пипнем!

— Том, този мъж ми изглежда доста едър. Като че ли е по-висок от нея, а тя е била същинска върлина.

— Трудно е да се прецени от този ракурс. Със сигурност мога да твърдя единствено, че той е с костюм. Ето, тръгнаха към заседателната зала.

Преди да влязат, Черил отново започна да се съпротивлява.

— Пак се дърпа — рече Греъм. — Много е своенравна! Голям каприз е!

Мъжът я сграбчи в обятията си, а тя се заизвива, мъчейки се да му се изплъзне. Той почти я влачеше. На вратата на залата Черил направи последен опит да се откопчи. Хвана се за рамката и яростно се заопъва.

— Май си изтърва чантичката?

— Като че ли. Не видях добре какво стана.

Заседателната заличка се намираше точно срещу камерата, така че я виждахме цялата. Но вътре беше тъмно и се открояваха само силуетите на двамата на фона на светлините на небостъргачите в далечината. Мъжът вдигна Черил и я положи на масата. Изведнъж момичето стана пасивно, движенията му — вяли. Той плъзна полата нагоре по бедрата й. Черил явно вече не се съпротивляваше. Мъжът направи някакво бързо движение и нещо изхвърча настрана.

— Това бяха гащичките.

Стори ми се, че паднаха на пода. Но не бях сигурен. Ако наистина бяха бикините, то цветът им бе черен или някакъв тъмен. „Отпадат подозренията към сенатора Роу“, помислих си аз.

— Когато пристигнах на местопрестъплението, нямаше и помен от гащи — каза Греъм. — Това си е чисто укриване на веществени доказателства!

После потри ръце и добави:

— Ако имаш акции на Накамото, продай ги! Утре следобед няма да струват пукнат грош.

На екрана се виждаше как Черил лежи и го чака да си свали ципа на панталона. Изведнъж тя се надигна и силно го зашлеви.

— Ха така! — сякаш я насърчаваше Греъм. — Малко бой за по-пикантно!

Мъжът я хвана за ръцете и се опита да я целуне, но Черил се бранеше, като извърташе лице настрана. Той грубо я бутна обратно на масата. После се надвеси над момичето, стискайки го здраво. Краката на Черил ритаха във въздуха.

Двата силуета се разделяха и пак се сливаха. Не се разбираше какво точно правят. Като че ли тя се мъчеше да се надигне, а той не й позволяваше. Мачкаше гърдите й. Черил се опитваше да го ритне и извиваше тяло като змия. Сцената беше по-скоро мъчителна, отколкото възбуждаща. Това истинско изнасилване ли бе? Или момичето се преструваше, че се съпротивлява? Вярно, мъжът беше по-як от нея. От своя страна, тя упорито се бореше, но така и не успя да го отблъсне. А имах чувството, че стига да иска, би могла да се справи с него. Понякога дори ми се струваше, че вместо да го удря, тя го прегръща. Трудно бе да се разгадае картината…

— Опа! — възкликна Греъм. — Стана белята!

Изведнъж мъжът спря да клати ритмично таза си. Тялото на Черил се отпусна под него. Ръцете й се свлякоха от раменете му и тупнаха на масата. Краката й увиснаха.

— Уби я, нали? — вторачи се Греъм.

— Не знам. Не видях добре.

Мъжът я потупа леко по бузата. После я разтърси силно. Като че ли й каза нещо. След това я гледа неподвижно в продължение на около тридесет секунди. Дръпна се от масата. Обиколи я бавно, без да откъсва поглед от трупа. Сякаш не можеше да повярва на очите си.

Обърна се наляво, като че ли бе чул някакъв звук. За миг се вцепени, после очевидно взе решение и започна да действа: обходи залата, като оглеждаше внимателно всяко кътче. Намери нещо на пода и го вдигна.

— Гащите.

— Той ги е взел значи — рече Греъм. — Мамицата му!

Мъжът отиде при трупа и се наведе над него.

— Какво прави?

— Не виждам.

— По дяволите!

Мъжът се изправи и излезе от заседателната зала. Ако се обърнеше към нас, щяхме ясно да видим лицето му. Но той продължаваше да стои с гръб и да гледа момичето.

— Хайде бе, приятелче — подкани го Греъм. — Извърни се насам! Само за мъничко!

Мъжът не го послуша. Постоя още известно време и в миг отпраши наляво.

— Защо не се връща при асансьорите? — почудих се аз.

— Не му виждам лицето, по дяволите — ядосваше се Греъм.

— Къде отива?

— В онзи край на етажа има стълбище — обясни ми Греъм. — Авариен изход.

— Защо тръгва да излиза оттам, а не използва асансьорите? — недоумявах аз.

— Откъде да знам. Само да зърна личицето му! Нищо друго не ми трябва!

Въпреки че мъжът се бе обърнал с профил към нас, виждахме само лявото му ухо и лявата скула. Той крачеше припряно. Скоро щеше да изчезне от полезрението на камерата, под прикритието на поредната издутина на тавана.

— По дяволите! Този ракурс не ни върши работа! Да видим другите касети.

— Почакай! — спрях го аз.

Нашият човек вървеше по тъмно коридорче, което явно водеше към аварийния изход. Но секунда преди да се изгуби в мрака, той мина покрай окачено на стената декоративно огледало в златиста рамка.

— Стоп!

— Как се спира това чудо?

Започнах да натискам копчетата на видеомагнетофона като обезумял. Най-сетне успях да спра касетата. Превъртяхме лентата обратно и пак я пуснахме.

Мъжът крачеше устремено към тъмното коридорче с бързи, сигурни крачки. Мина покрай огледалото и за миг — само в един кадър — отражението на лицето му се мярна пред очите ни.

Натиснах паузата. Образът застина. Виждахме ясно лицето на мъжа.

— Пипнахме го! — възкликнах аз.

— Мръсен японец! Нали ти казвах!

В огледалото се открояваше лицето на убиеца, запътил се към стълбището. Разпознах острите черти на Еди Сакамура.

— Аз водя това разследване — заяви Греъм. — И искам лично да окошаря жълтото копеле.

— Добре — отвърна Конър.

— Имах предвид… Бих предпочел сам да извърша ареста.

— Няма проблем. Случаят е твой, Том. Действай така, както сметнеш за необходимо. — И Конър му написа адреса на Еди Сакамура.

— Оценявам помощта ви — добави Греъм, — но предпочитам сам да свърша тая работа. За да сме обаче съвсем наясно, пак ще ви попитам: добре ли разбрах, че преди два часа сте разпитвали този тип и не сте го прибрали?

— Да.

— Не се притеснявайте. Няма да спомена за това в доклада. Никой не ще разбере, обещавам ви.

Греъм беше настроен великодушно. Предстоящото опандизване на Еди Сакамура сгряваше душата му. Той си погледна часовника и продължи:

— Страхотно постижение! По-малко от шест часа след обаждането в полицията заловихме убиеца!

— Още не сме го заловили — поправи го Конър. — На твое място бих побързал.

— Тръгвам — скочи Греъм.

— Том, да не забравя… — поде Конър.

Греъм спря. Вече бе на вратата.

— Еди Сакамура е странен тип, но не обича насилието. Много бих се учудил, ако е въоръжен. Мисля, че дори не притежава оръжие. Когато се видяхме, той точно тръгваше с една червенокоса мацка към дома си. Предполагам, че още са в леглото. Добре ще е да го хванеш жив.

— Ей, какво ви става на вас двамата? За какъв ме мислите? — възмути се Греъм.

— Просто изказах едно предположение — отвърна Конър.

— Наистина ли смяташ, че искам да гръмна това говедце?

— Нали ще вземеш със себе си две патрулни коли за подкрепление? — каза Конър. — Момчетата може да реагират прибързано. Затова не е зле да знаеш някои полезни подробности.

— Много ти благодаря — рече Греъм язвително и излезе.

Той беше толкова обемист, че трябваше леко да се извърти настрана, за да мине през вратата.

— Защо го остави да извърши ареста сам? — попитах аз.

— Той води разследването — отговори Конър и повдигна рамене.

— Цяла нощ търчим като луди. А сега изведнъж се оттегляме!

— Остави лаврите на Греъм — потупа ме Конър. — Ние двамата с теб какво общо имаме със случая? Аз съм ченге в безсрочен отпуск, а ти си само една корумпирана японска подлога от Отдела за специално обслужване. Ще ми пуснеш ли това, преди да ме закараш вкъщи? — добави той и посочи видеомагнетофона.

— Разбира се — отвърнах и пренавих обратно лентата.

— Бих пийнал едно кафе — рече Конър. — Навремето най-добре го правеха в нашата лаборатория.

— Да отскоча ли да взема, докато гледаш записа? — попитах го.

— Много ще съм ти благодарен, кохай.

— Няма проблем.

— Кохай, и бездруго ще слизаш долу. Провери с каква видеозаписваща техника разполагат. Защото ще трябва да направим копия на тези записи. А от някои кадри ще се наложи да извадим снимки за доказателствен материал. Представи си, че японските интереси пак се набъркат след ареста на Сакамура. Необходима ни е снимка, за да си вържем гащите.

„Добра идея“, помислих си аз.

— Окей. Ще проверя.

— С една лъжичка захар — викна подире ми Конър и се обърна към монитора.

Нашата лаборатория, или Отделът за научнотехнически разследвания, както бе официалното й название, се намираше в подземието на сградата. Сега повечето врати бяха заключени, понеже беше два сутринта. Служителите в лабораторията нямаха спешна оперативна работа и обикновено си тръгваха в пет следобед. Естествено, имаше дежурни екипи, които нощем обикаляха местопрестъпленията и събираха веществени доказателства. Но въпросните улики оставаха заключени в съответните шкафове на оперативните отдели до сутринта, когато с тях се заемаха специалистите.

Лавката бе до секция „Латентни следи“. Навред по стените имаше надписи от сорта на: „Изми ли си ръцете? Ако не си, излагаш колегите си на опасност!“.

В лабораторията се използваха доста отрови. Навремето навсякъде из етажа беше пълно с живак, арсеник и хром. Случваше се на някой да му прилошее, след като е пил от пластмасова чашка, само докосната от служител в научнотехническия отдел.

Сега колегите бяха по-внимателни. Взех две кафета и влязох при дежурната по отдел. Джаки Ливайн бе вдигнала крака на бюрото. Тя беше едра жена, обута в тореадорски панталон. На главата й се мъдреше оранжева перука. Въпреки нейния странен външен вид в управлението й се носеше славата на най-добрата специалистка по снемане на отпечатъци. Джаки четеше списание „Съвременна младоженка“.

— Да не си решила пак да се венчаваш, Джаки? — подкачих я аз.

— Ами! Дъщерята ще женя — отвърна тя.

— За кого?

— Да говорим за нещо по-весело. Едното кафенце за мен ли е?

— Не, съжалявам. Кой тук се занимава с видеозаписи?

— С какви видеозаписи?

— Става дума за доказателствен материал. Касети, заснети от охранителни камери. Кой може да ми направи копия от тях?

— Рядко ни се налага да се разправяме с такива работи — отвърна Джаки. — Едно време електрончиците презаписваха касети. Сега са ни разпоредили да ги изпращаме във видеоцентъра на кметството.

Джаки свали крака от бюрото и разлисти телефонен указател.

— Ако искаш, мога да ти дам телефона на Бил Харелсън от видеоцентъра. Но ако наистина държиш записите да станат качествени, по-добре ще е да се обърнеш към Лабораторията за космически изследвания или към Научния център на Университета на Южна Калифорния. Кое предпочиташ? Харелсън или учените?

Тонът й ми подсказа кое да избера.

— Дай ми номерата на двата научни института.

— И аз на твое място бих постъпила така.

Записах си телефоните и се върнах при Конър. Той бе изгледал касетата и в момента стопираше повторно на кадъра с лицето на Сакамура.

— Е, какво ще кажеш? — попитах аз.

— Еди е, няма спор.

Конър, изглежда, приемаше факта съвсем спокойно, почти равнодушно. Взе едната чашка и отпи.

— Кафето е отвратително — рече той.

— Знам.

— Навремето го правеха по-хубаво — добави Конър и остави чашката.

После изключи видеомагнетофона, стана и се протегна.

— Добра работа свършихме тази нощ. Не смяташ ли, че е време да лягаме? Утре ме чака важен мач. Ще играя голф в Сънсет Хилс.

— Добре, да тръгваме — съгласих се аз.

Прибрах внимателно касетите и видеомагнетофона в картонената кутия.

— Какво мислиш да правиш с тези ленти? — попита Конър.

— Ще ги заключа в шкафа за веществени доказателства.

— Това са оригинали. Още не разполагаме с дубликати.

— Знам, но ще мога да ги презапиша чак утре.

— Тъкмо това ме тревожи — каза Конър. — Защо не ги вземеш със себе си?

— Вкъщи ли? — учудих се аз.

Съществуваха цял куп наредби, които категорично забраняваха на детективите да разнасят насам-натам веществени доказателства, камо ли да ги носят по домовете си. Меко казано, това би било нарушение.

— На твое място не бих рискувал — настоя Конър. — Прибери касетите и още утре направи копия.

Мушнах кутията под мишница.

— Смяташ, че някой колега би могъл…

— Не, и през ум не ми е минавало такова нещо, но това е единственото ни доказателство и не бих искал някой да мине покрай шкафа с голям магнит в ръка, докато ние спокойно си спим.

Послушах го и взех касетите. На излизане се отбихме при разкаялия се Ишигура, който продължаваше смирено да си седи на стола. Конър му каза нещо бързо на японски. Той скочи на крака, поклони се и се изсули от приемната.

— Наистина ли е толкова уплашен? — попитах аз.

— И още как — отвърна Конър.

Ниско приведен, японецът изчезна зад ъгъла на коридора. Същинска карикатура — подплашено човече, което приличаше на мишка.

— Защо? Отдавна живее в Америка и сигурно му е ясно, че обвинението ни срещу него за укриване на веществени доказателства е съшито с бели конци. А фирмата Накамото в нищо не можем да уличим.

— Той не се бои от правните последици — обясни ми Конър, — а от скандала. В Япония при подобен случай неизбежно би се развихрил скандал.

Свихме зад ъгъла на коридора. Ишигура чакаше асансьора. Ние застанахме до него. Получи се малко неудобна ситуация. Асансьорът дойде и японецът ни направи път да влезем. За него не остана място и го оставихме да се кланя на площадката. Потеглихме надолу.

— В Япония след такъв инцидент и с него, и с фирмата му щеше да е свършено — продължи репликата си Конър.

— Защо?

— Защото в Япония скандалът представлява съвременен вариант на древния обичай, според който престъпниците се връзват на площада за назидание и народът ги пребива с камъни. В днешно време, щом изтече компрометираща информация в пресата, следва скандал, който съсипва замесената фирма или личност. Скандалът „Рикрут“ свали министър-председателя Такешита. Верига от разкрития за корупция през седемдесетте сложи край на политическата кариера на друг един премиер — Танака. Преди няколко години със същата хватка японците видяха сметката на Дженеръл Електрик.

— Така ли?

— Случаят „Йокогава“. Не си ли чувал за него? Преди три-четири години Дженеръл Електрик произвеждаше най-съвършените медицински скенери в света. Корпорацията основа дъщерна фирма в Япония — Йокогава Медикъл, която да продава болнично оборудване в този регион на Азия. Дженеръл Електрик започна да действа по японски: свали цените под тези на конкуренцията; осигури безупречен сервиз; развихри мащабна рекламна кампания с щедри премии: безплатни екскурзии, самолетни билети и други подаръци за потенциалните купувачи — ние бихме го нарекли подкупване, но в Япония е нещо обичайно. Йокогава бързо завладя пазара, изпреварвайки местни фирми като Тошиба. На японците това не се понрави и те обвиниха американската компания в нелоялна конкуренция. Един ден служители на държавните контролни органи нахлули в канцелариите на Йокогава и намерили доказателства за подкупи. Избухна поредният гейт, името на фирмата бе очернено, неколцина от служителите й — арестувани… Това, че всички японски компании правят същото, нямаше никакво значение. Уличена бе само чуждата фирма. Между другото шумотевицата не повлия особено върху продажбите на Дженеръл Електрик. Така стоят нещата в Япония.

— Наистина ли е толкова ужасно?

— Когато се наложи, японците са способни да действат доста безскрупулно — отвърна Конър. — „Бизнесът е война“, казват те и не се шегуват. Навярно си чувал как непрекъснато твърдят, че вътрешният им пазар е отворен за всякакви вносни стоки. Навремето, щом някой си купеше американска кола, още на другия ден го посещаваха всевъзможни данъчни и финансови инспектори. Накрая не останаха мераклии за нашите автомобили. Властите вдигат рамене: какво са виновни те? Пазарът е отворен за всички. Просто никой не желае американски стоки. Ами как да желае при тия нескончаеми спънки? Още на кея, веднага след разтоварването й от кораба, всяка внесена кола трябва да бъде проверена дали отговаря на местните изисквания за опазване на околната среда. Преди да се пуснат в продажба, всички лекарства и козметични препарати, произведени в чужбина, биват изпробвани в японски лаборатории върху местни жители. Забранен е вносът на ски, защото японският сняг уж бил по-влажен от американския и европейския. След като се отнасят по този начин към чужденците, не е за учудване, че ги е страх да не им свием същия номер на наша територия.

— Значи Ишигура предполага, че ще избухне скандал, тъй като именно това би се случило в Япония, така ли?

— Да. Бои се, че фирмата Накамото ще бъде унищожена с един удар. Но аз се съмнявам. По-вероятно е утре в света на лосанджелиския бизнес всичко да си бъде постарому.

Закарах Конър до тях. Преди да се разделим, му казах:

— Беше ми интересно да работя с теб, капитане. Благодаря ти за помощта.

— Няма защо — отговори Конър. — Обаждай ми се винаги когато ти потрябвам.

— Дано уговорката ти за голф да не е за твърде ранен час.

— Започваме в седем, но на моята възраст човек не се нуждае от много сън. Ще играя на Сънсет Хилс.

— Това игрище не е ли японско?

Неотдавнашната продажба на Сънсет Хилс Кънтри Клъб предизвика брожение в града. През 1990 година японците го купиха за двеста милиона долара, платени в брой. Новите собственици успокоиха обществеността и заявиха, че няма да променят нищо в порядките на клуба. Но постепенно започнаха да ограничават броя на американските му членове чрез хитро измислен ход. Щом някой местен се оттеглеше, свободното място биваше предлагано на японец. Говореше се, че членските карти за Сънсет Хилс вървели в Токио по един милион долара, което там се възприемало като ниска цена. Затова и списъкът на чакащите японци набъбвал.

— Да, така е — рече Конър. — Ще играя с японци.

— Често ли ходиш там?

— Японците са много запалени по голфа. Гледам да се весвам поне два пъти седмично. По време на играта понякога научавам интересни неща. Лека нощ, кохай.

— Лека нощ, капитане.

Подкарах към къщи.

Тъкмо се включвах в магистралата за Санта Моника, когато телефонът иззвъня. Пак беше дежурната от управлението.

— Лейтенант, колега търси съдействие от Специалния отдел.

Въздъхнах.

— Добре, дайте ми го.

— Здрасти, приятел!

Беше Греъм.

— Здравей, Том.

— Сам ли си вече?

— Да, прибирам се у дома.

— Рекох си, че няма да е лошо някой по японската част да присъства на ареста.

— Нали искаше соло да го прибереш?

— По-добре ела и ти. Нека спазим всички нормативни изисквания.

— Гащите ли искаш да си вържеш? — попитах аз.

— Ще ми помогнеш ли, или не?

— Идвам, Том.

— Чакам те.

Еди Сакамура живееше високо над сто и първа магистрала, на една от тесните улички, криволичещи из холивудските хълмове. Часът беше три без петнадесет. Свих в уличката и видях две патрулни коли със загасени светлини и автомобила на Греъм. Дадох десетина метра назад, за да намеря място за паркиране. После се отправих към своя колега.

Той ми посочи къщата на Еди. Бе от онези вилички с бяла декоративна мазилка, гараж към улицата и две спални плюс хол. Вероятно бе строена през четиридесетте. Прозорците светеха и отвътре се чуваше гласът на Франк Синатра.

— Не е сам — измърмори Греъм. — При него има мацки.

— Как смяташ да действаш?

— Ще оставим момчетата тук. Не се тревожи, наредил съм им да не стрелят. А ние двамата с теб ще извършим ареста.

От гаража до входната врата се стигаше по стръмни стълби.

— Добре. Да вървим! Ти мини отпред, а аз — отзад.

— Не, не. Искам те до мен, приятелю — възпротиви се Греъм. — Нали не е опасен?

Зад един от прозорците се мярна женски силует. Стори ми се, че гостенката на Еди е гола.

— Не би трябвало да е.

— Тогава да действаме!

Тръгнахме нагоре по стълбите. Франк Синатра пееше „Моят път в живота“. Чухме женски смях. Като че се долавяха повече гласове.

— Дано са се понадрънкали с наркотици! По-лесно ще го пипнем — рече Греъм.

Помислих си, че е твърде вероятно компанията да е упоена. Стигнахме входа и се наведохме, за да не ни видят през прозорците.

Вратата беше от резбовано дърво, в испански стил: масивна и тежка. Греъм спря. Аз направих няколко крачки към задния двор, където забелязах приглушеното зеленикаво сияние от осветлението на басейна. Вероятно имаше изход от къщата, който водеше натам. Потърсих го с поглед.

Греъм ме потупа по рамото. Върнахме се пред главния вход. Той бавно завъртя топката на вратата. Беше отключено. Извади револвера си и ме погледна. Извадих и аз своя.

Греъм вдигна три пръста. Това означаваше, че ще брои до три и нахлуваме.

Отвори с ритник вратата, нахълта вътре и викна:

— Не мърдай! Полиция! Никой да не мърда!

Преди да го последвам, чух как жените се разпищяха.

Двете мацки бяха напълно голи, търчаха напред-назад из стаята и викаха, колкото им глас държи:

— Еди! Еди!

Но него го нямаше.

— Къде е? Къде е Сакамура? — кресна Греъм.

Червенокосата се прикри с някаква възглавница и изфуча:

— Махай се оттук бе, кретен!

После хвърли възглавницата по него. Другата, блондинката, изтича в спалнята, като пищеше непрестанно. Ние вървяхме по петите й. Червенокосата отново ни замери с възглавница.

Русолявата се спъна и падна насред стаята. Греъм се надвеси над нея с револвер в ръка.

— Не ме убивай! Нищо лошо не съм направила! — развика се тя.

Греъм я сграбчи за глезена. Момичето се дереше истерично. Голото й тяло се гънеше като змиорка.

— Къде е Еди? — процеди Греъм. — Къде е?

— На съвещание!

— Къде?

— На съвещание! — кресна отново момичето и успя със свободния си крак да ритне Греъм в слабините.

— Оу! — изрева той, пусна глезена й и се сгърчи на пода.

Върнах се в хола. Червенокосата си бе нахлузила обувките с високи токчета, но иначе беше все още както я е майка родила.

— Къде е той? — попитах аз.

— Копелета! — изсъска тя. — Мръсни копелета!

Минах покрай нея и се отправих към една врата в отсрещния край на помещението. Беше заключена. Червенокосата се хвърли върху гърба ми и взе да ме налага с юмруци.

— Оставете го! Оставете го! — врещеше тя.

Опитах се отново да отворя, понеже ми се стори, че чувам гласове отвъд. Но мадамата ме удряше здраво и всячески ми пречеше. В следващия миг якият торс на Греъм профуча покрай мен и вратата се разлетя на трески. Пред нас се ширна кухня, обляна от призрачна зеленикава светлина. Портата към басейна зееше отворена.

— По дяволите!

Междувременно червенокосата пак успя да ми се метне отзад и да сключи крака около кръста ми. Започна да ми скубе косата и да ме обсипва с мръсни думи. Опитах се да се откопча. Колкото и да е странно, но в този момент си мислех за това, че трябва да внимавам да не я нараня. Ходи обяснявай после, че не си действал неоснователно грубо. Всеки би повярвал по-скоро на безпомощното голо момиче със счупена ръка или ребра, отколкото на полицая, макар и половината му коса да е изтръгната от корен. Червенокосата ме ухапа по ухото. Проряза ме остра болка. Блъснах се с гръб о стената и чух как мацката хлъцна, след което сякаш остана без дъх. Направих крачка напред и тя се свлече от раменете ми.

Видях през прозореца тъмна фигура да бяга надолу по стълбите. Греъм също я забеляза.

— Мамка му! — рече той и се втурна към изхода.

Аз понечих да го догоня, но червенокосата трябва да ме е спънала, защото изведнъж се озовах на пода. Когато успях да се изправя, сирените на патрулните коли вече пищяха.

Изскочих от къщата и побягнах по стълбите. Бях на около десет метра зад Греъм, когато ферарито на Еди излезе на заден ход от гаража, скоростите му изхриптяха и то полетя, ревейки, надолу по уличката.

Патрулните коли веднага поеха след него. Греъм се метна в автомобила си. Аз не бях стигнал още до моя, когато той профуча покрай мен. Успях да зърна гневното изражение на лицето му.

Качих се в колата и го последвах.

Не е възможно да караш бързо по улиците на холивудските възвишения и едновременно с това да говориш по телефона. Не се и опитах да се обадя в управлението. Движех се на около половин километър зад Греъм, който бе на същото разстояние от патрулните коли. Слязох до подножието на хълма и минах над сто и първа магистрала. Когато се качих на моста, видях долу светлините на патрулните коли, които се стрелнаха на юг. Поех в същата посока и дадох газ.

Щом движението пред мен се сгъсти, сложих буркана на покрива, включих сирената и подкарах най-вдясно, по аварийното платно.

Около тридесет секунди след катастрофата спрях на мястото, където ферарито се бе блъснало със сто и шестдесет километра в час в бетонната колона на поредния надлез. Вероятно резервоарът бе избухнал при удара, защото пламъците се издигаха на петнадесетина метра. Горещината бе непоносима. Имах чувството, че огънят ще достигне дърветата по склона. Никой не можеше да припари до смачканото ферари.

Пристигна първата пожарна кола. След нея се появиха и няколко полицейски. Навред пищяха сирени и мигаха буркани.

Аз отбих на банкета, за да не преча на пожарникарите. Слязох от колата и отидох при Греъм. Той пушеше, загледан в пяната, с която обливаха останките от автомобила.

— Каква стана тя? — въздъхна детективът.

— Защо момчетата от патрулните коли не го спряха, преди да излезе от гаража?

— Защото им бях забранил да стрелят — натърти Греъм. — Ние с теб не бяхме там и те се почудили какво да правят, а през това време Еди отпрашил с ферарито. Какво да пиша сега в доклада?

— А по-добре ли щеше да е, ако го беше застрелял?

— Май не — отвърна той и стъпка фаса с пета.

Пожарникарите потушиха пламъците. От ферарито остана димяща купчина желязо. Въздухът се изпълни със стипчива миризма.

— Няма какво да се мотаем повече тук — каза Греъм. — Връщам се в къщата да видя дали момичетата са още там.

— Аз трябвам ли ти?

— Не. Отивай си. И утре е ден. Леле, колко бумаги има да изпишем!

Той ме погледна и се поколеба, преди да добави:

— За случилото се… Нали ще се поддържаме един друг?

— Естествено.

— Според мен действахме правилно — заключи Греъм.

— Да, така е — отвърнах аз. — Просто понякога нещата се объркват изневиделица.

— До утре, приятел!

— Лека нощ, Том.

Качихме се всеки в своята кола, и аз потеглих към къщи.

Госпожа Асинио звучно хъркаше на канапето. Беше четири без петнадесет. Минах на пръсти покрай нея и надникнах в стаята на Мишел. Дъщеря ми лежеше по гръб с вдигнати над главата ръце. Бе отметнала завивките настрана. Крачетата й стърчаха през решетката на креватчето. Завих я и отидох в моята стая.

Телевизорът продължаваше да работи. Изключих го. Свалих вратовръзката и седнах на леглото, за да си събуя обувките. Изведнъж почувствах колко съм уморен. Съблякох си сакото и панталона и ги метнах върху телевизора. Легнах и си помислих, че трябва да хвърля и ризата, защото лепнех от пот. За миг отпуснах глава на възглавницата и затворих очи. Нещо започна да ме щипе по клепачите. В далечината дочух чуруликане и в миг се уплаших, че някакви птици искат да ми изкълват очите.

— Отвори очички, тате! Отвори очи!

Осъзнах, че това е дъщеря ми, която се опитва с малките си пръстчета да вдигне клепачите ми.

— Ъъъх! — простенах аз.

Премигах срещу слънчевата светлина и зарових лице във възглавницата.

— Тате, отвори очи!

— Татко снощи работи до късно и е капнал от умора — отговорих й аз.

Тя не обърна никакво внимание на думите ми.

— Отвори очички, татко. Хайде, отвори ги!

Знаех, че ако не изпълня заповедта, ще повтаря това, докато полудея. Претърколих се по гръб и се разкашлях.

— Татко е много изморен, чедо. Иди виж какво прави госпожа Асинио.

— Отвори очи, татко!

— Остави ме да поспя. Тази сутрин татко иска да подремне по до късно.

— Татенце, отвори очички! Вече е сутрин.

Отворих очи. Мишел казваше истината.

Утрото бе дошло.

Е, нямаше как…

Ден втори

— Яж си палачинката!

— Не мога повече.

— Само още едно залче, Шели.

Слънчевите лъчи струяха през кухненския прозорец. Прозях се. Беше седем часът.

— Мама ще дойде ли днес?

— Съсредоточи се върху палачинката, Шели! Хапни още мъничко, моля те!

Седяхме на детската масичка в единия ъгъл на кухнята. Тук, край тази кукленска маса, понякога успявах да залъжа злоядото си дете. Но днес не ми се удаваше. Мишел ме гледаше изпитателно.

— Ще дойде ли мама?

— Мисля, че да. Не съм сигурен.

Не исках да я разочаровам и добавих:

— Първо ще се обади.

— Мама пак ли ще излиза извън града?

— Навярно.

Зачудих се какво ли разбира едно двегодишно дете под „излиза извън града“.

— С чичо Рик ли?

„Кой пък е този чичо Рик?“, помислих си. Вдигнах вилицата с набоденото парче палачинка.

— Не знам. Хайде, Шел, отвори уста!

— Той има нова кола. — И Мишел кимна тържествено, както правеше винаги, когато ми съобщаваше нещо важно.

— Така ли?

— Да. Черна.

— Аха. И каква е колата?

— Цедес.

— Седес ли?

— Не седес, а цедес.

— Мерцедес ли?

— Да. Черен.

— Чудесно.

— Кога ще дойде мама?

— Последен залък, Шели!

Тя отвори уста и аз атакувах с вилицата. Но не бях достатъчно бърз. Срещнах само стиснатите й устни.

— Не искам повече, татко.

— Добре — рекох аз, — предавам се.

— Не съм гладна.

— Виждам.

Госпожа Асинио привърши с чиниите и се готвеше да си върви. Оставаха още петнадесет минути, докато дойде Илейн, жената, която почиства. Тя трябваше да заведе Мишел в яслите. А аз все още не я бях облякъл. Тъкмо изхвърлях палачинката, когато телефонът иззвъня. Беше Елън Фарли, говорителката на кмета.

— Гледаш ли?

— Какво да гледам?

— Новините на седми канал. В момента говорят за автомобилната катастрофа.

— Така ли?

— Звънни ми по-късно.

Отидох в спалнята и пуснах телевизора. Някакъв глас нареждаше: „… бясно преследване по магистралата, водеща на юг от Холивуд, завършило с катастрофа. Заподозреният се блъснал с ферарито си в една от колоните на надлеза при улица Вайн, недалеч от холивудския стадион. Очевидци твърдят, че колата се ударила в бетона с повече от сто и седемдесет километра в час и моментално избухнала в пламъци. Пожарната пристигнала начаса, но шофьорът бил вече загинал. Тялото му било така силно обгоряло, че дори стъклата на очилата му се разтопили. Томас Греъм, детективът, който предприел преследването, заяви, че починалият господин Едуард Сакамура е бил издирван от полицията във връзка с убийство на жена. Но днес приятели на господин Сакамура изразиха категорично несъгласие с въпросното обвинение. Те предполагат, че бруталните действия на полицията са причина той да изпадне в паника и да побегне. Има и оплаквания, че до инцидента се е стигнало вследствие на расистки подбуди. Не е ясно дали полицията е възнамерявала да обвини господин Сакамура в убийство. Граждани, живеещи наблизо, свидетелстват, че през последните две седмици това е третото лудешко преследване по сто и първа магистрала. След като една невинна жена намери смъртта си при подобни обстоятелства през януари, все по-често се питаме: дава ли си сметка полицията за всички възможни последствия, преди да се впусне в такива гонитби? Не можахме да открием нито детектив Греъм, нито помощника му, лейтенант Питър Смит, за да вземем интервю от тях. Ще изчакаме да разберем какви наказания ще им наложи ръководството на управлението“.

Господи!

— Татко!

— Почакай, Шел!

На екрана показаха как качват на камион димящата купчина метал. На мястото, където колата се беше ударила в бетона, бе останало черно петно.

Режисьорът даде отново картина от студиото. Водещата вдигна поглед към обектива и продължи: „От други източници репортерите на Кей Ен Би Си узнаха, че двама детективи са разпитвали господин Сакамура по-рано същата вечер, но не са го арестували. Възможно е срещу капитан Джон Конър и лейтенант Питър Смит да бъде образувано дисциплинарно разследване заради нарушение на полицейския правилник. И накрая добрата новина е, че сто и първа магистрала вече е отворена и в двете посоки. А сега спортните вести ще ви съобщи Боб…“.

Гледах тъпо в екрана. Дисциплинарно разследване?

Телефонът иззвъня. Отново бе Елън Фарли.

— Е, чу ли?

— Да, но не мога да повярвам на ушите си. Какво става, Елън?

— Уверявам те, че кметството няма нищо общо с всичко това. Тукашната японска общност от край време не обича Греъм. Смятат го за расист. Той просто им е дал повод…

— Но аз бях там. Греъм действаше абсолютно законно и коректно.

— Знам, че си бил там, Пийт. За твой лош късмет. Не искам покрай него и ти да опереш пешкира.

— Греъм не е превишавал правата си.

— Слушаш ли ме, Пийт?

— А какви са тия приказки за наказания и за дисциплинарни разследвания?

— За пръв път чух за това преди малко от телевизията. Новината е излязла от твоето управление. Между другото, вярно ли е, че ти и Конър сте говорили същата вечер със Сакамура?

— Да.

— И не го арестувахте…

— Не. Тогава нямахме причина да го задържим. Основания се появиха по-късно.

— Мислиш ли, че наистина е извършил убийството? — попита Елън.

— Сигурен съм. Имаме го черно на бяло на видеолента.

— Сериозно?

— Да. Охранителните камери на Накамото са записали убийството.

Известно време тя не пророни нито дума.

— Елън… — обадих се аз.

— Ще ти кажа нещо, но да си остане между нас — промълви Елън.

— Слушам те.

— Не разбирам какво точно става, Пийт.

— Защо снощи не ми каза кое е убитото момиче?

— Извинявай, трябваше да се съобразявам с много неща.

— Елън…

Мълчание.

— Пийт, това девойче се мотаеше във висшите среди — най-сетне продължи Елън. — Познаваше доста хора.

— Познаваше ли кмета?

Мълчание.

— Добре ли го познаваше?

— Виж какво, да речем, че тя беше едно хубаво момиче, което познаваше не малко хора в този град. Лично аз я намирах психически лабилна, но не мога да отрека, че беше красива и имаше невероятно влияние върху мъжете. Човек трябва да го види с очите си, за да разбере… Доста интереси играят в тази история. Чете ли днешния „Таймс“?

— Не.

— Прегледай го. Ако питаш мен, в близките дни трябва да си много бдителен! Действай стриктно по закона. Внимавай! И се пази откъм гърба.

— Добре. Благодаря ти, Елън.

— Не ми благодари, няма за какво, нищо не съм ти казала — отвърна тя.

После тонът й омекна.

— Пази се, Питър — добави и затвори.

— Татко!

— Идвам Шели, ей сега.

— Може ли да гледам рисувани филмчета?

— Разбира се, миличка.

Намерих й програма, по която вървяха анимационни филми, и отидох до входната врата. Отворих я и взех сутрешния брой на „Лос Анджелис Таймс“ от изтривалката. Прерових го целия, докато открия статията на последната страница с градските новини.

ОБВИНЕНИЯ В ПОЛИЦЕЙСКИ РАСИЗЪМ ПОМРАЧАВАТ ЯПОНСКО ТЪРЖЕСТВО

Прегледах първия абзац. Представители на ръководството на Накамото се оплакали от „необосновано грубото“ поведение на полицаите, което едва не провалило „осеяния със звезди“ прием по случай откриването на новия небостъргач на фирмата. Говорител на Накамото изразил мнение, че действията на полицаите се основавали на „расистки предубеждения“. „Не вярваме, че лосанджелиската полиция би се държала по същия начин, ако в случая бе замесена не японска, а местна фирма. Очевидно властите имат негативно отношение към нас, японците“, заявил той. Председателят на борда на директорите на Накамото, господин Хироши Огура, присъствал на партито, на което били поканени знаменитости като Том Круз и Мадона, но репортерите не успели да вземат интервю от него във връзка с инцидента. „Господин Огура е много разтревожен да не би тази официално засвидетелствана враждебност спрямо фирмата да помрачи тържеството“, споделил говорителят.

Според очевидци кметът Томас изпратил свой представител да поговори с детективите, но очевидно усилията му са останали без резултат. Служителите на полицията не са коригирали поведението си въпреки присъствието на човек от Отдела за специално обслужване, лейтенант Смит, чиято задача е да се намесва дипломатично именно в такива деликатни ситуации, възникнали при проява на расова нетърпимост…

И така нататък.

Чак в четвъртия абзац, между другото, се споменаваше за убийството. Тази подробност като че ли беше абсолютно незначителна в случая.

Погледнах отново заглавието. Под него бе отбелязан източникът: „Градска новинарска служба“. Това означаваше, че вестта е от първа ръка, без посредничеството на друга информационна агенция.

Насъбрало ми се бе достатъчно, за да се обадя на моя стар познат от „Таймс“, Кени Шубик, старши репортер в отдела за градски новини. Той работеше във вестника от памтивека и знаеше всичко. Часът бе осем сутринта, затова му позвъних вкъщи.

— Здрасти, Кен, Пийт Смит ти се обажда.

— А, здравей — отговори той. — Значи са ти предали съобщението ми.

Чух тийнейджърски глас, който каза:

— Татко, защо да не мога да отида там?

— Дженифър, остави ме на мира! Говоря по телефона — сопна се Кен.

— Какво съобщение? — попитах аз.

— Снощи те търсих по телефона, защото мислех, че трябва веднага да те предупредя. Той явно действа по сигнал. Имаш ли представа какво се крие зад това?

— Зад кое? — все повече недоумявах аз. — Кен, не са ми предавали нищо.

— Така ли? Звъннах в управлението към единайсет и половина. Дежурната ми каза, че си навън и водиш някакво разследване, но че имаш телефон в колата. Аз й обясних, че спешно трябва да говоря с теб и я помолих да ти предаде да ме потърсиш вкъщи. Бях сигурен, че ще искаш да разбереш повече за случая.

Момичешкият глас се обади отново на втори план:

— Татко, ще ме пуснеш ли, или не? Трябва да реша какво да си облека.

— Мирясай, Дженифър! — отвърна й Кен и продължи да разговаря с мен. — Нали и ти имаш дъщеря?

— Да — отговорих, — но е едва на две години.

— Да знаеш само какво те чака! Пийт, наистина ли не са ти предали онова, за което ги помолих?

— Не, не са. Обаждам ти се за друго, по повод на статията в днешния ви брой.

— Каква статия?

— За приема на Накамото. На осма страница. Онази, в която пише за необосновано грубото поведение на расистите от полицията.

— До снощи не планирахме статия за Накамото! Джоди готвеше нещо за приема, но то трябваше да излезе чак утре. И то в светската рубрика. Джеф не предвиждаше нищо подобно.

Джеф беше отговорният редактор на „Градски новини“.

— Тази сутрин е излязла статия за убийството — казах аз.

— Какво убийство? — смая се Кен.

Гласът му прозвуча странно.

— Снощи на приема бе извършено убийство. Към осем и трийсет. Жертвата е една от гостенките.

Кен се умълча. Явно се опитваше да асимилира чутото и да си състави цялостна картина.

— Ти замесен ли си в тази работа? — попита той.

— Детективите от отдел „Убийства“ ме повикаха, защото отговарям за японците.

— Аха — рече Кен. — Виж какво, отивам в редакцията и ще се опитам да разбера повече. Звънни ми след час. Дай за всеки случай телефона си в колата.

— Добре.

Кен се окашля.

— Пийт — добави той, — кажи ми честно, имаш ли някакви проблеми? Между нас ще си остане.

— Какви проблеми?

— Да си вършил нещо неморално или пък да си срещал някакви трудности с данъчните власти? Кажи ми като на приятел.

— Не, какви ги приказваш!

— Не ме интересуват детайли. Но ако си кривнал…

— Не съм бе, Кен.

— Не ми се ще да си сложа главата в торбата заради теб и после да се окаже, че съм затънал в лайна.

— Кен, какво означава всичко това?

— Не му е сега времето да се впускам в подробности, но ще ти кажа само, че някой е решил да ти пръсне задника.

— Татко, как можеш да говориш така? — възмути се дъщерята на Кен.

— А ти защо подслушваш? — рече й той. — Пийт?

— Да, чувам те.

— Обади ми се след час.

— Благодаря ти, приятел. Много съм ти задължен.

— Не е лъжа — каза Кен и затвори телефона.

Огледах апартамента. Привидно нищо не се бе променило. Утринното слънце огряваше стаята. Мишел седеше на любимото си столче, гледаше анимационни филмчета и си смучеше палеца. Но аз се чувствах някак си странно. Побиваха ме тръпки. Сякаш целият свят се бе изкривил.

Ала нямах време за подобни разсъждения. Чакаше ме работа. Трябваше да облека детето, преди Илейн да дойде да го отведе в яслите. Казах това на Мишел. Тя се разплака. Изключих телевизора. Дъщеря ми се хвърли на пода и започна да пищи и да рита:

— Искам филмчета! Искам филмчета!

Грабнах я под мишница и я отнесох в стаята й. Тя врещеше с всичка сила. Телефонът пак иззвъня. Този път беше дежурната от управлението.

— Добро утро, лейтенант! Да ви предам кой ви е търсил.

— Момент, да си взема нещо за писане — отговорих й аз и оставих Мишел на пода.

Тя се разпищя още по-силно.

— Избери си кои обувки да ти обуя! — строго прошепнах аз.

— Убиват ли някого у вас? — попита дежурната.

— Дъщеря ми не ще да се облече за детските ясли.

Мишел задърпа крачола ми.

— Не искам на ясли! Татко, моля те!

— Искаш, не искаш, отиваш! — твърдо заявих аз. — Слушам ви — казах в слушалката.

— Снощи в единайсет и четирийсет и една ви търси Кен Суботик или Суботник от „Лос Анджелис Таймс“. Помоли да му се обадите и да ви предам следното: „Невестулката се мъчи да изрови нещо за теб“. Каза, че ще разберете за какво става дума. Даде домашния си телефон. Имате ли го?

— Да.

— В един и четирийсет и две тази сутрин ви потърси господин Еди Сака… Сакамура или нещо подобно. Твърдеше, че въпросът бил спешен, да му позвъните у дома на 555–8434. Отнасяло се за изчезналите видеокасети. Записахте ли?

„По дяволите!“, изругах наум.

— В колко часа ме е търсил? — изрекох на глас.

— В един и четирийсет и две. Опитахме се да ви издирим в Окръжната болница, ала сте били някъде в моргата и не ви намерихме. Съжалявам, лейтенант, но щом излезете от колата, е трудно да ви открие човек.

— Няма значение. Друго?

— В шест и четирийсет и три капитан Конър остави телефона на някакъв голф клуб, където да му позвъните.

— Ясно.

— В седем и десет се обади Робърт Удсън, от кабинета на сенатора Мортън. Сенаторът иска да се срещне с вас и с капитан Конър днес в един часа в лосанджелиския Кънтри Клъб. Удсън помоли да потвърдите присъствието си на срещата. Няколко пъти ви търсих, но телефонът беше все зает. Ще се обадите ли на сенатора?

Отговорих й, че ще го сторя, и я помолих да намери Конър на игрището за голф и да му предаде да ми позвъни в колата.

Чух как някой отключи входната врата. Беше Илейн.

— Добро утро — усмихна се тя.

— Съжалявам, но Шели още не е облечена.

— Не се притеснявайте. Аз ще я приготвя. В колко ще дойде госпожа Дейвис да я вземе?

— Чакам да ми се обади.

Илейн не се учуди. Не за пръв път ставаше свидетелка на номерата на бившата ми жена.

— Хайде, Мишел. Да ти изберем дрешки. Време е да отиваме на училище.

Погледнах си часовника и си налях още една чашка кафе, когато отново ме сепна телефонният звън.

Обаждаше се заместник-началникът Джим Олсън.

— Добро утро, Пийт.

— Здравей, Джим.

Тонът му беше дружески, но аз знаех, че Джим Олсън не би звъннал никому преди десет, освен ако проблемът не беше сериозен.

— Май здраво сме загазили. Видя ли днешните вестници? — подхвана той без предисловие.

— Да.

— А новините по телевизията тая сутрин?

— Хванах края.

— Началникът ми възложи да потуша пожара и да му докладвам за щетите. Но преди това исках да си съставя цялостна представа за случая. Имаш ли нещо против?

— Как ще имам!

— Вече говорих с Том Греъм. Той признава, че снощи яко сте се осрали. Е, разбира се, никой не е застрахован срещу провал.

— Прав е, за жалост.

— Две голи мадами попречили на двама детективи здравеняци да задържат заподозрян в убийство. Така ли беше?

Казано по този начин, наистина звучеше идиотски.

— Трябваше да видиш сцената с очите си, за да ни разбереш, Джим — отговорих аз.

— Добре… Проверих дали сте спазили изискванията на закона по време на преследването. Разполагаме със записи на компютрите в колите и на радиообмена. Действали сте напълно законно. Дори не сте псували в ефир. Слава богу! Ако се наложи, можем да предоставим лентите на средствата за масова информация. Така че в това отношение сме спокойни. Но е много неприятно, че Сакамура е мъртъв.

— Вярно е.

— Греъм се върнал да прибере поне девойките, но те били духнали. В къщата нямало никой.

— Така ли?

— В цялата бъркотия май не сте се сетили да им запишете имената.

— Да, за съжаление…

— Това означава, че нямаме свидетели на случилото се в къщата. Тук сме малко уязвими.

— Ъхъ.

— В момента вадят от колата останките на Сакамура и ще ги изпратят в моргата. Греъм ми каза, че за него случаят бил приключен. Разбрах, че имате някакви видеокасети, на които е записано как Сакамура убива момичето. Греъм заяви, че е готов да напише окончателен доклад за прокуратурата. Ти съгласен ли си с него? И според теб ли случаят е приключен?

— Да, шефе.

— Значи слагаме край на това гадно разследване. Японската общност в града го намира за необективно, основано на расови предубеждения, направо предизвикателно. Затова ще е най-добре да турим точка на всичко час по-скоро. Какво ще кажеш?

— Разбира се. Нямам нищо против.

— Е, добре, Пийт — рече Джим Олсън. — Ще поговоря с началника. Ще се опитам да го убедя да не се стига до дисциплинарни мерки.

— Благодаря ти, Джим.

— Не се притеснявай. Моето лично мнение е, че не сте допуснали никакви нарушения. Важното е, че разполагаме със записа на убийството, нали така?

— Да, да.

— Пратих Марти да търси въпросните касети в шкафа за веществени доказателства. Но не ги намери.

Поех си дълбоко дъх и казах:

— У мен са.

— Защо снощи не си ги оставил в шкафа?

— Исках да направя копия.

Заместник-началникът се изкашля и рече:

— Ех, Пийт, защо не си спазил наредбите?

— Исках да направя копия — повторих аз.

— Добре, направи ги, но в десет часа искам оригиналите на моето бюро. Ясно ли е?

— Ясно.

— Дотогава ще продължим да ги търсим в шкафа.

Това означаваше, че щеше да ме покрие.

— Благодаря ти, Джим.

— Не ми благодари. Не съм направил нищо за теб. Всички законови изисквания са били спазени.

— Разбрано.

— Ще ти дам един съвет: действай светкавично. Мога да задържа нещата един-два часа, но, между нас да си остане, нещо се мъти около тази история. Не знам точно какво е и откъде идва. Така че не се бави!

— Добре, Джим. Веднага ще се заема с касетите.

Затворих телефона и тръгнах да правя копия.

Пасадина бе сякаш потънала в чаша млечен шейк. Лабораторията за космически изследвания се намираше в покрайнините на града, в подножието на планината, близо до големия футболен стадион Роуз Боул. Въпреки че беше едва осем и половина сутринта, околните възвишения не се виждаха, целите забулени с жълто-бял смог.

Мушнах кутията с касетите под мишница, показах на пазача значката си, разписах се и се заклех, че съм американски гражданин. След това той ме пропусна в централната сграда, до която се стигаше през вътрешен двор.

В продължение на десетки години Лабораторията бе служила за команден център на американските космически кораби, които фотографираха Юпитер и пръстените на Сатурн и изпращаха на Земята видеокартина. В тази лаборатория бяха положени основите на съвременната компютърна обработка на видеоизображения. Никой не би могъл да се справи с касетите по-добре от тукашните специалисти.

Мери Джейн Келъхър, отговаряща за връзките с обществеността, ме поведе към третия етаж. Тръгнахме по дълъг коридор, боядисан в яркозелено. Минахме край няколко зеещи врати, зад които се виждаха опразнени кабинети. Това ми направи впечатление и го споделих с Мери.

— Вярно е — отвърна тя. — Напуснаха ни куп свестни хора, Питър.

— И къде отидоха?

— Повечето се разбягаха по разни фирми. Някои постъпиха на работа в Ай Би Ем, други — в лабораториите на Бел в Ню Джърси. Но там оборудването не е на ниво. Сега японците предлагат най-добри условия и най-съвършена техника. Хитачи в Лонг Бийч, Санио в Торънс, Канон в Ингълуд — там отива цветът на американската наука.

— Това не ви ли тревожи?

— Разбира се, че ни тревожи. Всеизвестно е, че вместо да крадеш технологии, е по-добре да привлечеш мозъците, които са ги създали. Но какво да правим? — Тя вдигна рамене. — Учените искат да се занимават с наука. А Америка вече не може да си позволи да развива мащабно приложните изследвания. Да не говорим за фундаменталните! Не достигат средства. От друга страна, японците плащат добре и уважават науката. Разполагат с богата материална база. Приятели, които работят при тях, са ми казвали, че в това отношение имат буквално от пиле мляко. Ето, стигнахме.

Тя ме въведе в някаква лаборатория, натъпкана с видеотехника. Навред имаше метални уреди, по пода се виеха снопове кабели, а по бюрата бяха разположени монитори. Насред всичко това седеше брадат, около тридесет и пет годишен мъж на име Кевин Хаузър. Той се беше взрял в екрана пред себе си и разучаваше цветното изображение на някакъв предавателен механизъм. По бюрото се търкаляха кутии от кока-кола и обелки от шоколади. Явно Хаузър бе работил цяла нощ.

— Кевин, това е лейтенант Смит от лосанджелиското полицейско управление. Донесъл е някакви особени видеокасети, от които иска да му направим презапис.

— Само презапис ли? — Не скри разочарованието си ученият. — Без да коригираме нищо?

— Да, Кевин — каза Мери. — Само презапис.

— Лесна работа.

Показах на Хаузър една от касетите. Той я огледа и вдигна рамене.

— Обикновена осеммилиметрова касета. Какво е записано на нея?

— Заснетото от японски видеокамери с висока разделителна способност.

— Имате предвид сигнал с висока разделителна способност, така ли?

— Май да.

— Не би трябвало да ни затрудни. Носите ли магнетофон към това?

— Да.

Извадих плейъра от кутията и му го подадох.

— Боже, какви красиви играчки правят тези японци! — възкликна Кевин. — Вярно, че е за сигнал с висока разделителна способност — добави той, погледна магнетофона отзад, там където се включват кабелите, и се намръщи.

После нагласи настолната си лампа, отвори с отвертка пластмасовата касета и се вторачи в сребристата лента.

— Мдаа. Това за доказателство пред съда ли трябва да послужи?

— Точно така.

Кевин ми върна касетата и махна с ръка.

— Съжалявам, но в такъв случай не мога да направя копия.

— Защо?

— Виждате ли сребристото покритие на лентата? То е получено чрез изпаряване на смес от метални частици. Много наситена смес. Предполагам, че при записа реалното време се свива, а после при „прочитането“ му от главата на магнетофона отново се възстановява в истинското си измерение. Не съм в състояние да направя точно копие на записа, тъй като не мога да получа сигнал, който със сигурност ще бъде възпроизведен в съответствие със заснетата действителност. Както му казваме на професионален език, не мога да напасна форматите. Така че, ако записът представлява доказателствен материал, трябва да се обърнете другаде.

— Къде?

— Предполагам, че това е новата патентована система на формат Д4. Единственото място, където ще ви направят автентичен презапис, е Хамагури.

— Какво е това „хамагури“?

— Изследователски център в Глендейл, собственост на Кайкацу Индъстрис. Те разполагат с абсолютно всичко, измислено в света на видеотехниката.

— Ще ми помогнат ли? Как мислите?

— Ще презапишат касетите, защо не? Познавам един от началниците там, Джим Доналдсън. Да му позвъня ли?

— Много ще съм ви благодарен.

Изследователският център Хамагури бе разположен в промишлената зона на север от Глендейл. Той представляваше безлична сграда, облицована с огледални стъкла. Влязох във фоайето. Зад елегантното бюро на портиера се виждаше централното помещение, обградено от всички страни с врати от опушено стъкло, които водеха към отделните кабинети и лаборатории.

Казах, че искам да говоря с доктор Джим Доналдсън, и седнах да почакам. В този момент се появиха двама мъже в костюми, кимнаха на портиера като на стар познат и се настаниха на канапето до мен.

Без да ми обръщат внимание, разгърнаха някакви лъскави брошури.

— Ето, тази снимка ще покажем накрая — каза единият. — Тя е най-впечатляваща.

Хвърлих едно око и видях панорама на ливади, осеяни с полски цветя. Над тях се извисяваха заснежени планински върхове.

— Скалистите планини, приятелю, са символ на Америка. Това привлича купувача. А и парцелът си го бива.

— Колко голям каза, че е?

— Двеста хиляди декара. Най-тлъстото парче земя за продан в Монтана. Двайсет на десет километра чудесни пасища в подножието на Скалистите планини. Огромна площ. Величествена гледка! Тъкмо това, което търси японският консорциум.

— Говорихте ли със собствениците за цената?

— Още не. Те са фермери скотовъди и съзнават, че се намират в затруднено положение. Сега вече свободно може да се изнася месо за Япония, а там килограм говеждо струва двайсет — двайсет и два долара. Ала японците отказват да купуват нашето, въпреки че е много по-евтино. И да изпратиш месо в Япония, така ще си изгние в пристанищните складове. Но виж, ако фермерите продадат земите си на японци, това е друго. От японски ферми японците ще купуват. Повечето скотовъдни стопанства в Уайоминг и в Монтана вече са продадени. А останалите американски собственици гледат как около тях се реконструират обори, оборудват се със съвременна техника и бизнесът процъфтява, защото японците изнасят месото за родината си и там го продават на много високи цени. Нашите разбират, че не са конкурентоспособни, и в края на краищата продават.

— И какво става с тях?

— Работят за новите собственици. На японците са им необходими хора, които да ги учат на скотовъдство в американски условия. Наемните работници получават изключително високо възнаграждение. Японците са тактични. Не искат по никакъв начин да накърнят достойнството на американците.

— Може и да си прав, но цялата тази работа не ми харесва — рече другият.

— Ами тогава, Тед, вземи пиши на своя депутат. Но отсега мога да те уверя, че и той работи за японците. Целият Конгрес е техен. Те дори получават държавни субсидии, задето развиват скотовъдството във въпросните райони — каза мъжът до мен, завъртя златната си гривна и се наклони към своя събеседник. — Тед, забрави възвишените чувства! По-добре мисли за това, че ни се полагат четири процента комисиона от сделка за седемстотин милиона. Парите ще ни бъдат изплащани в продължение на пет години, което значи, че ти лично ще получиш два милиона и четиристотин хиляди само през първата година!

— Знам, знам, но просто нещо ме смущава…

— Когато сключим договора, ще се успокоиш. Само че преди това трябва да доизпипаме някои подробности…

В този миг двамата осъзнаха, че ги слушам. Станаха и се отдалечиха. Чух как радетелят за японо-американско сътрудничество споменава нещо за „гаранции, че щатът Монтана ще одобри…“. Приятелят му само кимаше замислено. Онзи го тупна ободрително по рамото.

— Вие ли сте лейтенант Смит?

Някаква жена бе застанала пред мен.

— Да — отвърнах аз.

— Казвам се Кристен, помощничка съм на доктор Доналдсън. Кевин от Космическата лаборатория се е обадил, че ще дойдете. Ставало дума за някакви видеоленти, така ли?

— Да, бих желал да направите копия от тях.

— Съжалявам, но когато Кевин е позвънил, не бях тук. Секретарката, която е говорила с него, не е разбрала точно какъв е проблемът.

Погледнах я изумено.

— Доктор Доналдсън отсъства в момента. Ангажиран е с един семинар.

— Разбирам.

— Без него трудно бих могла да ви помогна.

— Касае се само за презапис. Навярно някой друг от вашия център…

— По принцип да, но точно днес това е невъзможно.

Пред мен отново се издигаше японската стена. Жената се държеше много вежливо, но стената бе непроницаема. Логично беше да предположа, че японска фирма няма да ми окаже съдействие дори за нещо толкова неутрално като презаписа на лентите.

— Ясно — рекох аз.

— Просто днес още никой не е дошъл на работа. Снощи възникна спешна задача и колегите работиха до късно, всъщност почти до сутринта. Много неудобно се получи, но виновна е секретарката, която не е знаела, че хората ще закъснеят. Съжалявам, задето напразно сте се разкарвали дотук.

Направих последен опит.

— Лично началникът на полицията ми възложи час по-скоро да извадя копия от тези записи. В Космическата лаборатория ми отказаха, сега и вие… Шефът ще ми откъсне главата!

— Много бих искала да ви помогна. Сигурна съм, че и доктор Доналдсън на драго сърце би го сторил. И преди сме изпълнявали специални поръчки за полицията. Но… Ако искате, елате по-късно. Или ми оставете…

— Не, не мога да ви ги оставя.

— Да, разбирам. Съжалявам, господин лейтенант. Защо не наминете пак към обед?

— Сигурно няма да мога. Извадих лош късмет. Ако снощи всички не бяха работили до късно…

— Да, наистина, това не се случва всеки ден.

— Някакъв научен проблем ли решаваха?

— Нямам представа. Тук се занимаваме с най-различни дейности. Обикновено бързите поръчки са от комерсиален характер. Телевизионни реклами, които се нуждаят от специални ефекти; възстановяване на сигнала от лоши записи и разни от този род. Скоро работихме за Сони — върху новия видеоклип на Майкъл Джексън. Не знам какво точно са правили снощи. Но дочух, че е паднала къртовска работа. Трябвало да обработват към двайсет касети. И то светкавично. Чак след полунощ са успели да привършат.

„Не може да бъде!“, мина ми през ума.

Опитах се да си представя как би постъпил Конър на мое място. Реших да пробвам с изстрел в тъмнината.

— Е, надявам се, че от Накамото са били доволни — подхвърлих аз.

— Да, то бяха благодарности. Та нали всичко стана както те го искаха.

— Споменахте, че доктор Доналдсън бил на някакъв семинар…

— Да.

— Къде?

— В хотел „Бонавенчър“, на семинар за подготовка на ръководни кадри. Темата е: „Мениджмънт на изследователската дейност“. Предполагам, че докторът е доста уморен, но макар и недоспал, той е превъзходен оратор.

— Благодаря — рекох аз и й дадох визитната си картичка. — Ако имате някога нужда от нещо или ако искате да споделите с мен някакъв проблем, обадете ми се.

— Добре — отвърна тя и погледна визитката. — Благодаря ви.

Отправих се към изхода. Преди да стигна до вратата, от горния етаж слезе млад, около трийсетгодишен американец с костюм марка „Армани“. Личеше му, че е завършил мениджмънт в някой от престижните университети. Той се обърна към двамата мъже, които чакаха във фоайето:

— Господин Накагава вече се освободи и може да ви приеме, господа.

Моите познайници скочиха чевръсто, грабнаха лъскавите проспекти и последваха служителя, който закрачи бавно към асансьора.

А аз излязох навън и потънах в смога.

Пред входа на заседателната зала бе окачена табела, на която пишеше: ЯПОНСКИЯТ И АМЕРИКАНСКИЯТ СТИЛ НА УПРАВЛЕНИЕ. КАК ДА ГИ СЪВМЕСТИМ? Влязох. Вътре цареше типичната за бизнес семинар атмосфера.

Мъже и жени бяха насядали край дълги маси, застлани със сив плат, и си водеха бележки в полумрака, докато някакъв лектор монотонно дуднеше от катедрата.

Очилата жена стана от бюрото, където бяха наредени пропуски за закъснелите, и се приближи на пръсти към мен.

— Регистрирахте ли се? Получихте ли комплект материали? — попита тя.

Показах й дискретно значката си и прошепнах:

— Бих искал да говоря с доктор Доналдсън.

— Той е следващият оратор. След седем-осем минути ще му дойде редът. Някой друг не може ли да ви свърши работа?

— Няма да му отнема повече от минута.

Тя се поколеба.

— Но до реферата му остава толкова малко време…

— В такъв случай ще е най-добре да го повикате час по-скоро.

Жената направи физиономия, сякаш я бях зашлевил. Да се чудиш защо така се впечатли от настоятелността ми. Та какво очакваше? В края на краищата бях полицай, който иска да разговаря по служба с гражданин. Или може би мислеше, че трябва да имам предварително уговорена среща? Ядосах се и се сетих за оня фръцльо с костюм „Армани“. Припомних си как важно поведе търговците на недвижими имоти към асансьора. Сигурно се смяташе за велик. Може и да е получил престижно образование, но не беше нищо повече от слуга на японския си шеф.

Проследих с поглед жената, която прекоси заседателната зала и се насочи към подиума, където четирима оратори чакаха реда си. Деловата аудитория прилежно пишеше ли, пишеше. Вслушах се в думите на светлокосия лектор.

— За чужденеца има място в японските фирми. Естествено, то не е на самия връх, нито дори във висшия ешелон. Но място има. Японците уважават служителите си чужденци и им възлагат отговорни задачи. Постъпвайки в японска компания, трябва да преодолеете някои специфични пречки, но това не е трудно. Можете да просперирате. Стига да си знаете мястото!

Издокараните в костюми слушатели чинно дращеха в тефтерите си. Зачудих се, какво ли толкова пишат? Може би: „Да си зная мястото!“.

Ораторът продължи:

— Много пъти съм чувал млади хора с добро образование като вас да казват: „Не можах да се сработя с японците и напуснах фирмата им“. Или пък: „Те не зачитат мнението ми. Не получих възможност да осъществя идеите си. Не виждах перспектива да се издигна“. Тези американци просто не са разбрали каква е ролята на чужденеца в един японски колектив. Затова се е наложило да се махнат. Сами са си виновни. Японците с радост приемат американци и всякакви чужденци във фирмите си. И вас ще приемат. Но трябва да си знаете мястото!

Някаква жена вдигна ръка и попита:

— Какво ще кажете за предразсъдъците спрямо жените в японските компании?

— Няма такова нещо — отвърна лекторът.

— Чувала съм, че не ги допускат прекалено високо в йерархията.

— Не е вярно.

— А съдебните процеси? В момента се води дело срещу банка Сумитомо. Обвиняват ръководството й в дискриминация. Четох някъде, че срещу една трета от японските фирми са заведени дела от американски служителки.

— Това е съвсем естествено — отговори ораторът. — Когато една компания открива свои клонове в чужда страна, нормално е да греши, докато свикне с обстановката и с нравите на местните хора. Същото бе и с американските фирми, които през петдесетте и шестдесетте години стъпиха на европейския пазар. И тогава имаше съдебни процеси. Нужно е време японците да се приспособят към американските условия. Трябва да бъдем търпеливи.

— Търпението ни вече се изчерпа — обади се шеговито млад мъж от аудиторията.

Тонът му бе по-скоро тъжен, отколкото гневен.

Другите продължиха да си водят бележки.

— Аз съм Джим Доналдсън. За какво става дума?

Обърнах се. Доктор Доналдсън беше висок, слаб мъж с очила. Правеше впечатление на педантичен, суховат човек. Беше облечен като университетски преподавател — със спортно сако от туид и червена вратовръзка. От джоба на ризата му се подаваха подострени моливи. Предположих, че по образование е инженер.

— Искам да ви задам няколко въпроса по повод касетите на Накамото.

— Какви касети на Накамото?

— Онези, върху които сте работили снощи.

— Аз да съм работил? Господин…

— Смит. Лейтенант Смит — представих се аз и му връчих визитка.

— Лейтенант, нямам представа за какво говорите.

— Вашата секретарка Кристен ми каза, че всички служители на Центъра обработвали до късно снощи някакви видеоленти.

— Да, така е. Повечето от хората ми наистина цяла нощ не са мигнали.

— И лентите са били на Накамото.

— На Накамото? — Доналдсън поклати глава. — Кой ви каза това?

— Секретарката ви.

— Уверявам ви, че касетите нямаха нищо общо с Накамото, господин лейтенант.

— Дочух, че били двайсет на брой.

— Да, около двайсет. Може би повече. Но ни ги изпратиха от Маккен-Ериксон. Поръчката беше тяхна. Част от рекламната им кампания за бира „Асахи“. Налагаше се да включим нов текст в клиповете. Нали „Асахи“ стана бира номер едно в Щатите. Това трябвало да звучи във всяка реклама.

— Но Накамото…

— Лейтенант — прекъсна ме Доналдсън и погледна нервно към подиума, — нека ви обясня нещо. Аз работя в изследователския център Хамагури. Негов собственик е корпорацията Кайкацу Индъстрис. Тя е конкурент на Накамото. А съперничеството между японските фирми е ожесточено. Твърде ожесточено, повярвайте ми! Нашият Център не е работил снощи по поръчка на Накамото. И никога не би направил каквото и да е за тях. При никакви обстоятелства! Това е немислимо! Ако секретарката ми ви е казала подобно нещо, тя просто е сгрешила. Вече е мой ред да говоря. Други въпроси имате ли?

— Не. Благодаря ви.

Проехтяха рехави ръкопляскания. Лекторът явно бе свършил.

Аз излязох от залата.

Когато потеглях от паркинга пред хотел „Бонавенчър“, ми позвъни Конър. Обаждаше се от игрището за голф.

— Казаха ми, че си ме търсил. Дано е за нещо важно, защото си прекъснах играта.

По тона му личеше, че е раздразнен.

Съобщих му за срещата в един часа със сенатора Мортън.

— Добре — отвърна Конър. — Мини да ме вземеш в десет и половина. Друго има ли?

Разказах му за безрезултатните си похождения в Лабораторията за космически изследвания и в Хамагури, както и за разговора с Доналдсън.

— Само си си загубил времето — въздъхна Конър.

— Защо?

— Хамагури е основан от Кайкацу, а те са конкуренти на Накамото. Никога не биха помогнали на враговете си.

— И Доналдсън ми каза същото.

— Сега къде ще ходиш?

— Във видеолабораториите на Научния център към Университета на Южна Каролина. Трябва на всяка цена да направя копия от записите.

Конър помълча известно време.

— Има ли още нещо, което трябва да знам? — попита той.

— Няма.

— Окей. Ще се видим в десет и половина.

— Защо толкова рано?

— В десет и трийсет — повтори Конър и затвори.

Едва сварих да окача слушалката и телефонът отново иззвъня.

— Нали щеше да ми се обаждаш!

Беше Кен Шубик от „Лос Анджелис Таймс“. Усетих го, че е сърдит.

— Извинявай, бях много зает. Сега имаш ли време да поговорим?

— Да.

— Научи ли нещо повече по въпроса?

— Виж какво… — Той направи пауза. — Къде се намираш в момента?

— На около пет пресечки от теб.

— Мини да пийнем по кафе.

— Не искаш да говориш по телефона?

— Ами…

— Стига бе, Кен. Откак те знам, само по телефона си вършиш работата.

Както всички репортери от „Таймс“, Шубик по цял ден не сваляше слушалката от ухото си. Това бе любимата му поза, в която пишеше на компютъра и правеше куп други неща. Когато работех в пресцентъра, кабинетът ми бе на две преки от редакцията, но Кен предпочиташе да се чуваме по телефона, вместо да се посещаваме един друг.

— Отбий се при мен, Пийт.

Явно Кен наистина искаше да говорим очи в очи.

— Добре — отвърнах. — След десет минути съм при теб.

„Лос Анджелис Таймс“ е най-богатият и печеливш вестник в Америка. Редакцията му заема един цял етаж от така наречената сграда Таймс, който представлява каре с огромна площ. Пространството е умело разделено така, че размерите му не стряскат окото на посетителя, който от пръв поглед трудно би могъл да предположи, че тук работят неколкостотин души. Човек се досеща за мащабите на редакционното помещение, когато тръгне покрай безкрайните редици от еднакви модули — работните места на журналистите, всяко със светещ компютърен екран, с телефон, чиято лампичка-звънец мига непрестанно, и с неизменните снимки на домочадието.

Кутийката на Кен се намираше в сектора „Градски новини“ в източната част на етажа. Заварих го да кръстосва нервно малкото пространство пред бюрото си. Щом ме забеляза, веднага ме хвана за лакътя и ме поведе.

— Да вървим да пием кафе.

— Какво има? Не искаш някой да ни види заедно ли?

— Да, Невестулката. Ей го там, сваля новото маце от „Международни новини“. Тя още не се е ориентирала в обстановката.

Кен кимна към отсрещния ъгъл. Там, до прозорците, забелязах познатата ми фигура на Уили Уилхълм, известен на всички като Уилхълм Невестулката. Върху слабото му лице с изражение на пор в момента бе нахлузена игрива маска: той явно пускаше шеги пред девойчето, което седеше до един компютърен монитор.

— Парчето си го бива — рекох аз.

— Ъхъ. Само задникът й е възголемичък. Холандка е — поясни Кен. — Тук е само от седмица и още не е разбрала с кого си има работа.

Почти във всеки колектив ще се намери по някой като Невестулката — човек, у когото амбициите преобладават над скрупулите и който винаги се поставя в услуга на властимащите, но за сметка на това го мразят всичките му колеги. Такъв беше случаят на Уилхълм Невестулката.

Както повечето нечестни хора, и той беше убеден, че всички са мръсници като него. На Уили винаги можеше да се разчита, ако трябваше някое събитие да се отрази в негативна светлина. Той отхвърляше всичко добро под претекста, че „само ни хвърлят прах в очите“, и изравяше мръсотията изпод повърхността, дори тя да бе единствено плод на въображението му. Невестулката бе надарен със страхотен нюх за човешките слабости и с вкус към мелодраматичното. Истината беше последното нещо, което го интересуваше, а обективната, балансирана преценка за него бе проява на журналистическа импотентност. Подтекстът и намеците — в тях беше силата му.

Останалите репортери от „Лос Анджелис Таймс“ направо го презираха.

Двамата с Кен отидохме в централното фоайе. Уж бяхме тръгнали на кафе, а той ме поведе към библиотеката. Тя се намираше точно в средата на етажа и бе по-добре снабдена от много университетски библиотеки.

— Та какво имаш да ми казваш за Уилхълм? — попитах аз.

— Снощи ходих на театър и след това минах оттук, за да си взема бележките, които ми трябваха за едно интервю тая сутрин. Заварих Невестулката тук, в библиотеката. Беше към единайсет. Знаеш го това лайненце как изглежда, като се настърви. Видях изражението му и разбрах, че е надушил кръв. Естествено, запитах се каква е работата.

— Разбирам любопитството ти — вметнах аз.

Невестулката беше специалист по забиване на нож в гърба. Преди година успя да предизвика оставката на главния редактор на „Сънди Календър“ и за малко не седна на мястото му.

— И така, пошушнах на Лили, библиотекарката нощна смяна: „Какво рови Невестулката?“. А тя ми каза, че проверявал всички достъпни полицейски материали, свързани с някакво ченге. Отдъхнах си. Но после нещо започна да ме гложди. Аз съм старши на репортерите от „Градски новини“ и ми се случва поне по няколко пъти месечно да отразявам полицейска тематика. Значи Невестулката рие в моя ресор, а не съм чул нещо важно да се е случило! Попитах Лили как се казва ченгето.

— И се оказа, че…

— Точно така. Питър Дж. Смит.

— В колко часа стана това?

— Към единайсет.

— Ха така!

— Реших, че трябва час по-скоро да ти се обадя.

— Благодаря ти.

— Когато снощи се заинтересувах какво търси Невестулката, Лили ми каза, че искал всичко — явна полицейска документация, протоколи за съдебномедицински огледи. Разполагал с източник в управлението, който му снасял данни от личните кадрови дела на служителите. Преди няколко години имало някакво обвинение в опит за блудство с дете.

— По дяволите! — възкликнах аз.

— Вярно ли е?

— Възбудено бе предварително вътрешно разследване, но се изясни, че всичко това са пълни глупости.

— Разкажи ми по-подробно — подкани ме Кен.

— Случи се преди три години. Аз още бях на оперативна работа. Двамата с колегата се отзовахме на повикване по телефона. Ставаше дума за семейна свада в Ладира Хайтс. Двойката бе от латиноамерикански произход. И двамата бяха много пияни. Жената искаше да арестувам мъжа й. Когато отказах да го сторя, тя заяви, че той блудствал с невръстното й дете. Видях детето. То ми се стори съвсем наред и така и не прибрах съпруга. На другия ден жената се яви в управлението и набеди мен, че съм се опитал да блудствам с детето. Имаше предварително вътрешно разследване и обвинението бе отхвърлено като неоснователно.

— Да се сещаш за нещо, свързано с пътувания?

— С пътувания ли? — учудих се аз.

— Невестулката рови и в тая насока. Някой да ти е подарявал самолетни билети, да ти е плащал пътни разноски? Да си ходил на някакви гуляйджийски екскурзии?

Поклатих глава отрицателно.

— Нищо подобно не ми идва наум.

— И аз така предположих. Не си такъв човек. А пък и с това дете къде ще тръгнеш по пиянски турнета.

— Прав си. Няма такова нещо.

— Добре.

Влязохме навътре в библиотеката. Стигнахме до един ъгъл, от който през стъклената стена се виждаше отделът за външна информация. Невестулката продължаваше да омайва момичето.

— Не мога да разбера защо е нарочил моя милост — казах на Кен. — Аз съм чист. Около мен няма нищо интересно. От три години не съм помирисвал оперативна работа. Дори вече не съм и в пресцентъра. Службата ми е по-скоро дипломатическа. Защо един репортер от „Лос Анджелис Таймс“ ще ме взима на прицел?

— И още питаш!

Кен ме изгледа така, сякаш бях малоумен и от устата ми се стичаше лига.

— Според теб японците ли стоят зад всичко това? — попитах го.

— Невестулката действа по поръчка. Той е наемен боклук. Работи за филмови студии, за звукозаписни фирми, за брокерски къщи, дори за търговци на недвижими имоти. Сега на това му викат консултант. Знаеш ли какво кара Невестулката? Мерцедес петстотин Ес Ел!

— Стига бе!

— С репортерската заплата трудно би си го купил.

— Не е лъжа.

— И така… Размътил си някому водата. И то снощи. Прав ли съм?

— Може би.

— Някой е поръчал на това леке да ти намери цаката.

— Просто не мога да повярвам…

— Вярваш, не вярваш, това е. Единственото, което ме тревожи, е източникът на Невестулката във вашето управление. Някой му издава информация отвътре. Имаш ли проблеми с колегите?

— Не, нямам.

— Това е добре. Защото Невестулката вероятно ще приложи някои от изпитаните си трикове. Днес сутринта говорих с нашия юрисконсулт Роджър Баскоум.

— И какво?

— Познай кой му се е обадил снощи? Невестулката! Бил много разгорещен и искал час по-скоро да получи отговор на един въпрос.

Не казах нищо.

— Въпросът бил дали служителите в пресцентъра на полицията влизат в категорията на лицата с обществени функции, които не могат да съдят журналисти за клевета.

— Господи! — възкликнах аз.

— Да-а.

— И какъв е отговорът?

— Има ли значение? Нали знаеш как стават тези работи? Достатъчно е Невестулката да завърти няколко телефона и да каже: „Здравейте, Бил Уилхълм от «Лос Анджелис Таймс». Утре ще пуснем един материал за това, че лейтенант Питър Смит е изнасилвач на деца. Ще коментирате ли новината?“. Като позвъни на тези, на които трябва, изобщо няма да е необходимо статията да излиза. Главният редактор може да я спре, но последствията ще са непоправими.

Не му отговорих. Знаех, че е прав. Не един път съм бил свидетел на подобни машинации.

— Според теб какво да направя? — попитах Кен.

Той се разсмя и рече:

— Защо не докажеш на практика прословутата бруталност на лосанджелиските полицаи?

— Не ми е до шеги.

— Можеш спокойно да го убиеш. Обещавам ти, че никой от този вестник няма да драсне и ред за това. А ако заснемеш събитието на видео, дори ще плащат, за да му се полюбуват.

— Кен…

Той въздъхна.

— Добре де, грешно ли е човек да помечтае малко? А сега сериозно. Миналата година, след като Уилхълм свали ръководството на „Календър“, получих по пощата плик от неизвестен подател. Същите пликове били изпратени и на още няколко души. Тогава не използвахме материала. А компромата си го бива. От най-гадните е. Искаш ли да му хвърлиш едно око?

— Давай.

Кен извади от вътрешния джоб на сакото си малък плик от картон. От онези, които се затварят с ластик. Вътре имаше няколко снимки, отпечатани една под друга на хартия за принтер. На тях бе заснет Уили Уилхълм в момент на интимен акт с някакъв чернокос мъж. Главата на Невестулката бе заровена в скута на партньора му.

— Лицето на Уили не се вижда добре на всичките фотографии, но в някои ракурси е хванато достатъчно ясно — потри ръце Кен. — Репортерът, който се отблагодарява, така да се каже, на своя източник за получената информация! Чудесни снимчици!

— Кой е другият мъж?

— Доста поровихме, докато разберем. Казва се Бари Борман и отговаря за продажбите на Кайсей Електроникс в Южна Калифорния.

— И какво общо има това с моя проблем?

— Ще прикачим твоята визитка към плика и ще го изпратим на Невестулката.

Поклатих глава.

— Не мисля, че това ще е разумно.

— Но пък ще го стресне.

— Не, не. Не съм способен на подобни неща.

Кен вдигна рамене.

— Прав си. Може и нищо да не постигнем. Дори ако притиснем Невестулката, японците ще намерят друг начин да те компрометират. Така и не разбрах откъде се е появила статията срещу теб. „Спуснаха ни я отгоре!“, всички само това повтарят. Дявол знае какво се крие зад тези думи.

— Все някой трябва да я е написал.

— Никой не си признава. Японците имат невероятно влияние във вестника. Не само заради това, че са най-големите ни рекламодатели. Извоювали са си здрави позиции във Вашингтон, пръскат пари по кампании на местни политици и организации. Всичко това започва да добива застрашителни размери. Седиш си на планьорка и обсъждаш с колегите дали да пуснете някакъв материал. Изведнъж осъзнаваш, че никой от тях не би искал да засегне японците! Въпросът не е в това дали фактите в статията са верни, или не. Даже не се изтъкват логични доводи като например: „Ако пишем срещу тях, ще си изтеглят рекламите“. Нещата са по-сложни. Шефовете ми ги е страх. Дори не знаят точно от какво. Просто ги е страх.

— Да живее свободата на словото!

— Я не ми вдигай студентски лозунги! — смръщи се Кен. — Бъди реалист! Американският печат отразява мнението на мнозинството. А мнението на мнозинството е всъщност мнението на групировката, която е на власт. Сега на власт са японците. И ние, репортерите, се съобразяваме с мнението на управляващите. Няма какво да се чудиш. По-добре внимавай!

— Ще се постарая.

— Ако все пак размислиш и решиш да се възползваш от пликчето, обади ми се без колебание.

Трябваше да говоря с Конър. Чак сега разбрах защо толкова се тревожеше и защо искаше час по-скоро да приключим разследването. Една добре организирана кампания, почиваща на инсинуации, може да унищожи всекиго. Ако с това се заеме специалист — а Невестулката бе най-добрият в тази област — в пресата ден след ден ще се появяват нови и нови материали, независимо че нищо ново не се е случило. Ще гръмнат заглавия от рода на „Следствието още не се е произнесло за вината на полицай“, без изобщо да е започвало следствие. Но тлъстите букви ден след ден ще се набиват в очите на хората и те постепенно ще си съставят мнение. Истината е, че винаги има начин да бъде изопачена истината.

Дори в края на краищата обектът на кампанията да бъде оправдан, нищо не пречи тя да кулминира със статия, озаглавена „Прокуратурата не успя да уличи обвиненото ченге“. Това е по-лошо, отколкото да те осъдят.

Цял живот не можеш да се оправиш с последствията от такава атака в пресата. В паметта на хората остава обвинението, а не фактът, че си оправдан. Такава е човешката природа. Веднъж набеден, мъчно ще си възвърнеш репутацията на безукорен.

Побиха ме тръпки. Започнах сериозно да се притеснявам. Бях потънал в черни мисли и тъкмо се канех да паркирам пред физическия факултет на Университета на Южна Калифорния, когато се обади заместник-началникът Олсън.

— Питър.

— Да, сър.

— Вече е почти десет. Защо касетите още не са на бюрото ми? Нали обеща?

— Оказа се, че не е лесно да бъдат презаписани.

— С това ли се занимаваш от сутринта?

— Да, разбира се. Защо?

— Докладваха ми, че продължаваш да разследваш този случай. Преди час си задавал странни въпроси в японски изследователски център. После си разпитвал негов служител. Ходиш по разни семинари… Да изясним едно нещо, Питър. Приключено ли е следствието, или не?

— Приключено е — отвърнах аз. — Просто се опитвам да направя копия от записите.

— Моля те, не се занимавай с нищо друго!

— Добре, Джим.

— Стори го за доброто на управлението и на хората, които работят в него. Да се отървем веднъж завинаги от този инцидент.

— Окей, Джим.

— Не бих искал нещата да ми се изплъзнат от ръцете.

— Разбирам.

— Дано наистина си ме разбрал. Направи копията и моментално се яви при мен! — рече Олсън и затвори телефона.

Паркирах колата и тръгнах към сградата на факултета по физика.

Изчаках до вратата на амфитеатралната аудитория, докато Филип Сандърс си довърши лекцията. Той бе застанал пред изписаната със сложни формули черна дъска. В помещението имаше тридесетина студенти, повечето от които седяха на предните банки. Виждах само тиловете им.

Доктор Сандърс бе около четиридесетгодишен, от онези енергични личности, дето не ги свърта на едно място. Той крачеше напред-назад и час по час потропваше нервно с тебешира по дъската, за да наблегне върху едно или друго понятие. Не можах да разбера дори какъв предмет преподава. Стигнах до извода, че е нещо, свързано с електричеството.

Звънецът оповести края на часа, студентите си събраха записките и тръгнаха да излизат. Смаях се: почти всички бяха азиатци. Японци, корейци, индийци, пакистанци. От цялата група — само трима белокожи.

— Не се учудвайте — каза ми Сандърс по-късно, когато двамата се отправихме към лабораторията. — Моята дисциплина не привлича американците. От години е така. Приложната сфера и работата в промишлеността не ги блазни. Ако не бяха азиатците с докторати по инженерни науки и по математика, американските фирми производителки здраво биха закъсали.

Слязохме по някакви стълби и свихме вляво. Озовахме се в подземен коридор. Сандърс крачеше доста бързо, едва успявах да го следвам.

— Лошото е, че нещата се променят — продължи той. — Моите студенти вече не остават тук, а се връщат у дома си. Корейците, тайванците, дори индийците — всеки предпочита своята страна. Там жизненото равнище напоследък се повиши и има доста възможности за интересна и доходна работа. Някои от тези държави разполагат с невероятен контингент от високообразовани кадри.

Докторът ме поведе отново по някакво стръмно стълбище. Почти тичахме надолу в полумрака.

— Знаете ли в кой град има най-много докторати на глава от населението?

— В Бостън — предположих аз.

— Не, в Сеул. Представяте ли си какво означава това на прага на двайсет и първия век?

Поехме по друг коридор. Излязохме за миг на светло, после пак стана сумрачно — бяхме преминали в съседна сграда. Сандърс хвърляше от време на време поглед назад, сякаш се страхуваше да не се загубя по пътя. Не спираше да говори.

— Чуждестранните абсолвенти се разотиват и ние оставаме без научни кадри в приложната сфера. Няма кой да създава нови американски технологии. Липсват образовани хора. Дори в големите фирми като Ай Би Ем недостигът вече е осезателен. Пазете се от вратата!

Тя се залюля на пантите си застрашително, но аз успях да я избегна и се вмъкнах след него.

— Свободните работни места не привличат ли нашите кандидат-студенти към техническите специалности? — попитах аз.

— Това да не е финанси и кредит или пък право — разсмя се Сандърс. — В Америка не останаха инженери и учени, но за сметка на това сме първи по брой на юристи. Половината от юристите в целия свят са американци. Как ви се струва?

Той поклати глава.

— Населението ни възлиза на четири процента от световното. Икономиката ни представлява осемнайсет процента от световната. Но затова пък разполагаме с петдесет процента от всички юристи в света! Ежегодно университетите бълват по трийсет и пет хиляди новоизлюпени прависти. Това се казва производителност! Национален приоритет, няма що! Герои на половината ни телевизионни сериали са юристи. Америка се превърна в страна на адвокатите. Всеки съди някого. Всички са се хванали за гушите. Нали трябва седемстотин и петдесетте хиляди американски адвокати някак да си изкарат по триста хиляди годишно. Чужденците с право ни смятат за откачени.

Той отключи поредната врата. На стената висеше листче, на което бе написано на ръка: ЛАБОРАТОРИЯ ЗА КОМПЮТЪРНА ОБРАБОТКА НА ВИДЕОИЗОБРАЖЕНИЯ. Под надписа имаше стрелка, сочеща надолу. Продължихме да се спускаме в подземието.

— Дори най-умните сред децата ни не получават добро образование. В момента те заемат дванайсето място в света по коефициент на интелигентност. Пред тях са връстниците им от всички развити индустриални страни на Европа и Азия. При това говоря само за най-будните ни младежи. Статистиката при по-слабите ученици е направо трагична. Една трета от завършилите гимназия американчета не могат да прочетат автобусно разписание. Те са напълно неграмотни.

Стигнахме до края на коридора и свихме вдясно.

— Освен това нашите деца са мързеливи. Не им се работи. Аз преподавам физика. Необходими са години, за да овладееш тази наука. А младите искат да се обличат като Чарли Шийн и на двайсет и осем годишна възраст вече да са спечелили милион долара. А толкова пари можеш да натрупаш само в областта на юридическите услуги, банковото дело и инвестициите — с една дума, на Уолстрийт. Но това са лесни пари. Те не идват от производство. Просто игра с хартии. Нещо за нищо. Ето какво влече младежите в днешно време.

— Може би само във вашия университет е така.

— Навсякъде е същото. Повярвайте ми. Всички гледат телевизия.

Още една врата и още един коридор. Този беше влажен и миришеше на мухъл.

— Ще кажете, че съм консервативен. Може и така да е — рече Сандърс. — Но аз вярвам, че всяко човешко същество трябва да отстоява някакви свои принципи в живота. Своя позиция. Със самото си съществувание, с това, че ходим, че се обличаме по определен начин, че вършим определена работа, ние отстояваме нещо. В това забутано ъгълче на света аз и моите колеги се борим против манипулирането на хората, против голямата измама. Анализираме телевизионните новини и доказваме къде видеозаписът е „ретуширан“. Изследваме рекламите и разобличаваме видео триковете, заблуждаващи…

Изведнъж ученият млъкна.

— Какво има? — попитах аз.

— Нямаше ли още един човек с вас? Сам ли дойдохте?

— Да, сам.

— Ох, слава богу — рече Сандърс и пак се втурна напред. — Все се тревожа да не загубим някого в този лабиринт. Ето, стигнахме. Това е лабораторията.

Отвори със замах вратата и аз се облещих.

— Видът й не е много за пред хора — извини се Сандърс.

„Меко казано“, помислих си аз.

Бяхме се озовали в мазе, от чийто таван висеше плетеница от ръждясали тръби. Подът бе покрит със зелен линолеум, който на места бе протрит, и отдолу прозираше циментът. Помещението бе пълно с очукани дървени бюра, отрупани с всевъзможни уреди, от които висяха снопове кабели и жици. Зад всяко бюро седеше по един студент и зяпаше разни монитори. На няколко места от тавана капеше и под течовете бяха поставени кофи.

— Не успяхме да се преборим за нещо по-прилично, а и нямаме достатъчно средства за разточителства като ремонт на тавана например — рече Сандърс. — Но както и да е… Пазете си главата!

Той се запровира между бюрата. Аз не съм гигант — висок съм метър и осемдесет, но въпреки това трябваше да се наведа, за да го последвам. Някъде откъм тавана чух силно хрущене.

— Кънкьори — обясни ми Сандърс.

— Моля?

— Намираме се под зимния стадион. Вече свикнахме. Това е нищо. Следобед, когато тренират хокеистите, е далеч по-шумно.

Чувствах се като в подводница. Студентите бяха така съсредоточени в работата си, че дори не ни поглеждаха.

— От каква лента искате да направим презапис?

— Японска, осеммилиметрова. От охранителни камери. Навярно ще е доста трудно…

— Трудно ли? Не вярвам — поклати глава ученият. — На младини изведох първите алгоритми за усилване на видеоизображения. Изчистване на образа, точково съответствие, напасване на контурите — такива ми ти работи. Едно време всички използваха алгоритмите на Сандърс. Тогава бях последен курс в Калифорнийския политехнически университет, а през свободното си време работех в Лабораторията за космически изследвания. Ще ви направим копията, не се тревожете.

Подадох му една от касетите. Той я разгледа.

— Същинско бижу!

— И какво стана с вашите алгоритми? — полюбопитствах аз.

— Загубиха интерес към тях. В началото на осемдесетте години американските фирми като Ар Си Ей и Дженеръл Електрик вече не се занимаваха с този вид електроника. Оказа се, че в Щатите няма приложение за моите алгоритми. — Сандърс вдигна рамене и продължи: — Затова се опитах да ги продам в Япония. На Сони.

— И…?

— Японците вече ги бяха патентовали в страната си.

— Значи междувременно са ги измислили, така ли?

— Не. Просто ги бяха патентовали. В Япония патентоването е своеобразна война. Системата им е доста странна. Процедурата по получаването на патент върху нещо трае осем години, но година и половина след датата на заявката самата молба се публикува в специално държавно издание, след което правата върху ползването се смятат за гарантирани или поне за трудно оспорими. Естествено, Япония не е подписвала с Америка договор за взаимно признаване на патентите. Но както и да е… Когато пристигнах там, установих, че Сони и Хитачи са патентовали близки до моето изобретения и за всеки случай са покрили и съседни територии. Тоест патентовали са сходни начини на използване. Те не разполагаха с моите алгоритми, но и аз бях лишен от правото да ги прилагам.

Сандърс въздъхна и добави:

— Трудно е за обяснение. Пък и това е стара история. Сега вече японците са далеч пред нас в областта на видео софтуера. Но ние в тази лаборатория не се предаваме. А, ето го и човека, който ни трябва! Дан, много ли си зает?

Млада, чернокоса жена вдигна глава от компютъра. Иззад очилата с рогови рамки ни изгледаха две големи очи. Част от лицето й бе засенчено от тръбите по тавана.

— Но ти не си Дан! — зяпна Сандърс. — Тереза, къде е Дан?

— Отиде на някакъв изпит — отвърна Тереза. — Аз му помагам със синхронизирането на движенията в реално време. Още малко ми остава.

Имах чувството, че тя е по-възрастна от колегите си. Трудно ми беше да кажа защо. Това впечатление не се създаваше от дрехите й. Те бяха съвсем младежки — ярка лента на челото, джинсово яке и фланелка с надпис „U2“. Но момичето излъчваше спокойствие и уравновесеност. Навярно тъкмо заради това се открояваше от другите студенти.

— Можеш ли да продължиш по-късно? — попита Сандърс, заобиколи бюрото и застана пред монитора. — Имаме спешна работа. Трябва да помогнем на полицията.

— Няма проблем — рече младата жена и започна да изключва апаратурата.

Макар че бе с гръб към мен, успях да я огледам по-добре. В нея имаше нещо екзотично, азиатско. Всъщност Тереза беше красива, страхотно красива. Приличаше на онези фотомодели с високите скули. За момент се почувствах объркан. Момичето бе твърде хубаво, за да работи в мазе, наречено лаборатория. Това беше някакво недоразумение.

— Запознайте се с Тереза Асакума — рече Сандърс. — Единствената японка, която работи тук. Тя е студентка последен курс.

— Здравейте — измънках аз и се изчервих.

Прекалено много изненади ми се струпаха за кратко време. Стоях като глупак и се чудех какво да кажа. Не ми се щеше тъкмо японка да презаписва касетите. Но от друга страна, името й не беше японско. Само презимето… А пък и не изглеждаше като истинска японка. Кожата й бе прекалено матова. Може би единият от родителите…

— Добро утро, лейтенант — поздрави ме тя и протегна лявата си ръка.

Подаде ми я с длан, извърната навън, типичен жест за човек, който не може да си движи дясната.

Ръкувахме се.

— Приятно ми е, госпожице Асакума.

— Наричайте ме Тереза.

— Добре.

— Нали е много красива? — В гласа на Сандърс прозвуча гордост, сякаш той самият имаше заслуга за това. — Истинска красавица.

— Да, така е — кимнах аз. — Учудвам се, че не сте манекенка.

Настъпи неловко мълчание. Недоумявах защо. Тя пак се обърна към уредите и припряно каза:

— Никога не съм изпитвала влечение към това.

Сандърс се намеси, за да спаси положението.

— Тереза, лейтенант Смит иска да му направим презапис ето от тези касети…

Той й подаде една. Тя я взе с лявата си ръка и я вдигна към светлината на лампата. Дясната остана свита в лакътя и притисната до тялото. Чак сега забелязах, че представлява сбръчкано парче месо, което стърчи от ръкава. Като на талидомидно бебе.

— Интересно — рече Тереза, като се взираше в касетата. — Осем милиметра с много наситено покритие. Може би това е прословутият нов дигитален формат, който японците са патентовали наскоро. Казват, че свивал реалното времетраене.

— Съжалявам, но нямам представа — отговорих аз.

Чувствах се като пълен идиот заради гафа с комплимента. Започнах да ровя нервно в кутията, за да извадя плейъра.

Тереза взе отвертка и бързо махна капака му. После се наведе над устройството. Видях зелена платка, черен електромотор и три кристални цилиндърчета.

— Да. Това е новата система. Много елегантно са я изпипали. Погледнете, доктор Сандърс. Само три глави! Тези процесори ли свиват сигнала, как мислите?

— Предполагам. Вероятно представляват дигитален аналог на конвертор — отвърна Сандърс. — Изящна изработка! Колко компактно е всичко!

Той се обърна към мен:

— Знаете ли защо японците могат да правят такива неща, а ние — не? Всичко се дължи на техния кайзен — ред, търпение и трудолюбие. Те непрекъснато и упорито подобряват изделията си. Година след година, малко по малко, електронните им прибори стават все по-съвършени, по-миниатюрни и по-евтини. Ние, американците, не разсъждаваме като тях. Стремим се към главоломен скок, блазни ни зашеметяващият напредък. Искаме да направим страхотния удар и после — шапка на тояга. Японците чоплят по малко, не бързат, но и не почиват, за разлика от нас. Ето това магнетофонче в голяма степен отразява философията им.

Той си поигра още известно време с чарковете и след като им се нарадва, аз се осмелих да прекъсна разпалената му тирада.

— Можете ли да направите копия от записаното на тези касети?

— Разбира се — отвърна Тереза. — Ще изведем сигнал направо от конвертора и ще го положим върху какъвто носител искате — U-матик, Ве Ха Ес, каквото пожелаете.

— Ве Ха Ес — казах аз.

— Лесна работа.

— Но дали копието ще бъде точно? В Лабораторията за космически изследвания ме предупредиха, че не могат да ми гарантират това.

— Оставете ги тия от Лабораторията! — намеси се Сандърс. — Те са свикнали да правят по сто уговорки, преди да свършат нещо, защото от години работят за правителството. Ние тук не сме по приказките, а по действието. Така ли е, Тереза?

Но Тереза не го слушаше. Наблюдавах я как, придържайки кутията на магнетофона с палец, местеше кабели и жици. Движенията й бяха толкова сръчни и плавни, че човек не забелязваше липсата на дясната й ръка. За нула време плейърът бе свързан с друг магнетофон и с няколко монитора.

— За какво служи всичко това? — почудих се аз.

— За да проверя сигнала.

— Това за записа ли е необходимо?

— Не. На големия монитор ще виждате образа, а на другите аз ще наблюдавам характеристиките на сигнала, цифровите му измерения — начина, по който е записан върху лентата.

— И за какво ви е притрябвало…

— Просто съм любопитна да разбера как са постигнали този формат.

— От какъв източник е сигналът? — попита ме Сандърс.

— От охранителни камери в офиса на една фирма.

— Това оригиналните касети ли са?

— Да, защо?

— В такъв случай трябва много да внимаваме да не надраскаме повърхността на носителя. Или да не изтекат към главите остатъчни шумове от сигнала, които биха нарушили целостта на потока от данни. — Всъщност ученият говореше по-скоро на Тереза, отколкото на мен.

— Не се притеснявайте. — И тя посочи апаратурата пред себе си. — За всичко съм помислила. Ето това ще ме предупреди, ако възникне промяна в импеданса. На този монитор пък ще следя централния процесор.

— Добре — рече Сандърс, сияещ като родител на отличничка.

— Колко време ще отнеме цялата операция? — попитах аз.

— Не много. Магнетофонът има функция за бързо пренавиване напред, следователно можем да пуснем сигнала на висока скорост. Презаписът ще трае около две-три минути на касета.

Погледнах си часовника.

— В десет и трийсет имам среща, за която не бива да закъснявам, а не бих искал да оставям касетите…

— От всичките ли трябва да се направят копия?

— Всъщност важни са пет.

— Тогава да започнем с тях.

Преглеждахме касетите една по една, за да намерим петте от камерите на четиридесет и шестия етаж. Тереза пускаше само по няколко секунди от началото на записа. На централния екран аз виждах заснетото от камерата. На страничните монитори трептяха криволичещи диаграми като в интензивно отделение. Споделих хрумването си.

— Прав сте — отвърна тя. — Тук всъщност е интензивно отделение за видео.

После извади поредната касета и зареди нова.

— Опа! — възкликна Тереза. — Казахте, че са оригинали? Грешите. Това са презаписи.

— Как разбрахте?

— Имат стартов отпечатък.

Тя се наведе над приборите и започна да върти разни копчета.

— Да. Права си — потвърди Сандърс.

Обърна се към мен и рече:

— По принцип е трудно да се различи оригиналът от копието. При по-старите видеосистеми с всеки презапис качеството на изображението спада. Но тази съвършена техника прави абсолютно идентични дубликати.

— Тогава по какво познахте, че са презаписи?

— Тереза не гледа изображението, а сигнала — поясни Сандърс. — В някои случаи по него може да се определи дали източникът е камера, или друг видеомагнетофон.

— И как става това?

— Личи си още в началото на записа — заобяснява ми Тереза. — По разположението на сигнала върху лентата в първата половин секунда след задвижването й. Ако е записвано от магнетофон на магнетофон и записващият е включен малко по-рано, понякога се получава лека флуктуация на сигнала при задействането на плейъра. Това е резултат на една чисто механична функция. Електромоторите на втория магнетофон не могат моментално да наберат обороти и скоростта на движение на лентата се увеличава постепенно. Има специални микропроцесори, чието предназначение е да намалят този ефект, но той все пак е доловим.

— Това ли открихте?

Тя кимна.

— Да. Нарича се стартов отпечатък.

— Ако сигналът идва директно от камера, въпросният отпечатък липсва, защото телевизионната камера няма движещи се части. При нея скоростта не се променя — добави Сандърс.

Намръщих се.

— Значи касетите не са оригинални.

— Има ли нещо лошо в това? — изгледа ме той.

— Не знам. Щом са презаписвани, може и някой да си е позволил корекции, нали?

— По принцип да — поклати глава Сандърс. — Но и след внимателен анализ е трудно да се твърди със сигурност дали е пипано. Касетите са на японска фирма, така ли?

— Да.

— На Накамото?

Кимнах.

— Честно да ви кажа, не се учудвам, че са ви дали копия. Японците са изключително предпазливи. Не вярват на чужденци. Техните фирми в Америка се чувстват по същия начин, по който ние бихме се чувствали в Нигерия — убедени са, че са обкръжени от диваци.

— Ало! — обади се Тереза.

— Извинявай — рече Сандърс, — но разбираш какво имам предвид. Японците смятат, че са принудени непрекъснато да се съобразяват с нашата мудност, глупост и некомпетентност. Това ги кара да проявяват в по-голяма степен инстинкта си за самосъхранение. Ако тези ленти наистина имат юридическа стойност, те за нищо на света не биха дали оригиналите на някакъв си полицай абориген като вас. Ще ви пробутат копия и ще запазят автентичните касети за всеки случай. Японците са абсолютно уверени, че с отчайващите възможности на нашата техника и на научния ни потенциал никога няма да доловим разликата.

— Колко време им е било необходимо, за да направят презаписи? — сбърчих вежди аз.

— Като гледам, Тереза превърта една касета за пет минути — каза Сандърс. — Предполагам, че японците могат да го правят по-бързо. Да речем, за две.

— Значи снощи са имали предостатъчно време за това.

Докато разговаряхме с доктора, Тереза продължи да търси касетите, които ми трябваха. Тя пускаше поредната, поглеждаше ме и аз поклащах отрицателно глава. Най-сетне стигнахме до първата от четиридесет и шестия етаж.

— Ето тази!

— Добре. Пускам я на Ве Ха Ес.

Тереза включи другия магнетофон. Лентата се задвижи на бърза скорост. Образът затрепка. На страничните екрани кривите, характеризиращи сигнала, подскачаха нервно.

— Това има ли нещо общо със снощното убийство? — изневиделица изтърси тя.

— Да. Откъде знаете за него?

Тереза повдигна рамене.

— Гледах новините по телевизията. Доколкото си спомням, убиецът е загинал при автомобилна катастрофа?

— Да.

Тя седеше полуобърната към мен. Извивката на скулата й беше поразително красива. Спомних си за славата на Еди Сакамура като плейбой.

— Познавахте ли го?

— Не — отвърна тя и след миг добави: — Бил е японец, нали?

Отново настъпи конфузно мълчание. Нещо ми подсказваше, че Сандърс и Тереза имат някаква обща тайна, но не знаех как да проникна в нея, какво да попитам. Затова предпочетох да зяпам в монитора.

Видях отново как на четиридесет и шестия етаж слънчевата светлина постепенно помръква; как служителите се разотиват и помещението се опразва. Появи се Черил Остин. След нея — мъжът. Започнаха да се целуват страстно.

— Това ли е? — попита Сандърс.

— Да.

По лицето му се изписа учудване.

— Искате да кажете, че убийството е записано?

— И то с няколко камери.

— А стига бе!

Сандърс се умълча и се загледа в монитора. На бърз ход детайлите се губеха. Двамата на екрана тръгнаха към заседателната зала. Последва внезапната схватка на вратата. Борбата върху масата. Бягството на мъжа.

Хвърлих едно око към Тереза. Изражението й бе непроницаемо. Картината от екрана се отразяваше в стъклата на очилата й.

Еди мина покрай огледалото и потъна в тъмното коридорче. Лентата се повъртя още няколко секунди и спря. Касетата изскочи от магнетофона.

— Това беше един ракурс. С колко камери е заснето убийството?

— С пет — отвърнах аз.

Тя обозначи касетата с лепенка и зареди следващата.

— Копията, които правите в момента, абсолютно точно ли съответстват на оригинала?

— Да.

— Значи са юридически перфектни?

Сандърс се намръщи.

— В какъв смисъл?

— Могат да се използват като доказателства в съда.

— О, не — възрази ученият. — Съдът няма да ги приеме.

— Но нали са точни копия на…

— Въпросът не е в това. Всички видове фото доказателства, включително и видеозаписите, вече не се признават.

— Не съм чувал — рекох аз.

— Просто още не е имало процес, в който да бъде приложен новият закон, но той е в сила. Документалната стойност на фотографиите днес е под съмнение. Защото със съвременните компютри е възможно да бъде променяно всичко в изображението. И то абсолютно чисто — без да остават следи. Спомнете си как преди години руснаците махаха свалени политици от стари снимки на трибуната на мавзолея. Личеше си, че някой липсва. Винаги оставаше празно място там, където бе изрязана нежеланата личност. Това бяха груби колажи. С просто око се забелязваше разликата във фона или следите от четката на ретушьора. Резултатът беше направо смехотворен.

— Да, спомням си — казах аз.

— Невъзможно бе да се преправят самите фотографии. Затова ги смятахме за верни отражения на действителността. Но от няколко години компютрите позволяват съвършено изпипани промени във фотографското изображение. Преди известно време списание „Нешънъл Джеографик“ премести египетските пирамиди. На главния редактор не му харесало как стоят на корицата и решил малко да ги „аранжира“. Барнали снимката така, че никой не забелязал корекцията. Но ако отидете в Египет и се опитате да заснемете пирамидите в същия ракурс, ще се убедите, че това е невъзможно. Фотографията вече не отразява действителността. Ала в повечето случаи е трудно да се докаже.

— Възможно ли е някой да е направил същото с тези касети?

— По принцип всеки видеозапис може да бъде коригиран.

На монитора отново се разиграваше сцената в заседателната зала. Самото убийство не се видя добре, защото тази камера бе монтирана в противоположния край на етажа, но накрая ясно се открои лицето на Сакамура, който крачеше право срещу обектива.

— Как да бъде коригиран? — попитах аз.

Сандърс се засмя.

— Всякак.

— Например да бъде променена самоличността на убиеца?

— Технически е възможно да се наложи изображение на лице върху движещ се обект. Но на практика това е доста трудно.

Не исках да разпитвам повече. Нямаше смисъл. Сакамура беше основателно заподозрян и бе мъртъв. Шефът желаеше да приключа случая. Аз също.

— Японците разполагат с цял куп страхотни видео алгоритми за трансформации на образа в триизмерно пространство. Могат да правят неща, каквито не сме в състояние дори да си представим — продължи ученият, барабанейки с пръсти по бюрото. — Зависи колко време са имали. Разкажете ми повече за случая.

— Убийството е извършено снощи в осем и трийсет. Това се вижда на стенния часовник. Разбрахме, че към осем и четирийсет и пет някой е взел касетите от дежурната на охраната. Помолихме да ни ги предадат, но възникнаха някои търкания.

— Естествено. И кога в крайна сметка получихте въпросните касети?

— Донесоха ги в управлението в един и половина сутринта.

— Добре — рече Сандърс. — Това означава, че са разполагали с лентите от осем и четирийсет и пет вечерта до един и половина през нощта.

— Точно така. Без малко пет часа.

Сандърс отново се намръщи.

— Пет ленти от пет различни камери. Трябвало е да ги коригират за пет часа.

Той поклати глава и добави:

— Не, не е възможно, лейтенант.

— Дори и те не са в състояние да го направят толкова бързо — потвърди думите му Тереза. — Твърде много точки трябва да се променят.

— Абсолютно сигурни ли сте в това? — попитах обнадежден аз.

— В такива случаи се използват специални програми, но и най-сложните не са съвършени. След това се налага някои неща да се доизгладят на ръка. Като например остротата на контурите.

— Какво имате предвид?

Осъзнах, че ми е приятно да й задавам въпроси. Доставяше ми невероятно удоволствие да гледам лицето й.

— При системата Ен Те Ес Це възпроизвеждането на образа става с трийсет кадъра в секунда — намеси се Сандърс. — Представете си, че всеки кадър е фотография, заснета със скорост една трийсета от секундата. Тоест доста по-бавно от действието на фотоапарат. Ако направите снимка на бягащ човек с една трийсета, краката му ще излязат размазани. А ако впоследствие промените това по изкуствен начин, контурите ще са прекалено остри, в резултат на което цялото изображение ще придобие доста странен вид. Пак се връщаме към примера с руснаците — с просто око се вижда, че нещо не е наред. За да изглежда реалистичен материалът, трябва очертанията на движещите се предмети и фигури да са съвсем леко размазани.

— Разбирам.

— Това се постига чрез разместване на цветовете — добави Тереза.

— Точно така — потвърди Сандърс. — Самото размазване на контурите се дължи на разместване на цветовете. Погледнете монитора. Мъжът е облечен в син костюм. Когато той се бори с девойката, полите на сакото му се развяват. Ето! Ако вземете този кадър и увеличите растера, ще видите как от синьо краищата на плата постепенно преливат в светлосиньо и ръбът е почти прозрачен. Не личи къде свършва сакото и къде започва фонът.

— Ясно — кимнах аз, макар да не бях съвсем сигурен, че съм го разбрал.

— Веднага се забелязва, ако граничещите цветове не преливат един в друг. А за да се отстрани тази острота само от няколко секунди запис, са необходими часове както при рекламните клипове. Но не се ли доизкусури, ще изглежда като груб колаж. — И той щракна с пръсти.

— Значи, макар да са направили копия от лентите, не са имали време да ги коригират, така ли?

— За пет часа е изключено — рече Сандърс.

— Следователно това, което виждаме в момента, наистина се е случило.

— Без съмнение — увери ме ученият. — Но все пак ще си поиграем с тези записи. Виждам, че Тереза я сърбят ръцете. А и на мен ми е интересно. Обадете ни се следобед, за да ви кажем, ако сме открили нещо подозрително. Макар да съм сигурен в противното.

Паркирах пред внушителната сграда на Сънсет Хилс Кънтри Клъб. Конър ме чакаше на входа. Той се поклони на трима японци и те му отвърнаха със същото. После се ръкува с тях, метна стиковете си за голф на задната седалка и седна до мен.

— Закъсня, кохай.

— Само няколко минути. Забавих се в Университета на Южна Калифорния.

— Твоето закъснение постави в неудобно положение моите партньори. От вежливост те останаха да ми правят компания, докато те чаках. За хора с тяхното положение е доста необичайно да висят по тротоарите. Но им беше неудобно да си тръгнат. Много ме изложи. Не само мен, а и цялото управление.

— Извинявай. И през ум не ми мина, че…

— Време е да започнеш да разсъждаваш, кохай. Не живееш сам на този свят!

Включих на скорост и потеглих. Погледнах в огледалото. Японците ни махаха. Изглеждаха весели и явно не бързаха да изчезнат от тротоара.

— С кого игра? — попитах аз.

— Аоки сан е шеф на Токио Марин във Ванкувър. Ханада сан е вицепрезидент на банка Мицуи в Лондон, а Кеничи Асака ръководи всички заводи на Тойота в Югоизточна Азия, от Куала Лумпур до Сингапур. Седалището му е в Банкок.

— А какво търсят тук?

— В отпуск са — обясни Конър. — Дошли са в Щатите, за да поиграят голф. Много обичат да си почиват в някоя изостанала страна като нашата, в която ритъмът на живот е по-бавен и спокоен.

Стигнахме до началото на криволичещата отбивка към булевард Сънсет.

— Накъде? — попитах Конър.

— Към хотел „Фор Сийзънс“.

Завих надясно по посока на Бевърли Хилс.

— Защо тези хора играят голф с теб?

— Познаваме се от години. Правили сме си взаимно много услуги. Аз не съм важна личност, но отношенията трябва да се поддържат. Обаждане по телефона, малко подаръче, някоя и друга игра, когато минават през Лос Анджелис. Човек не знае кой кога ще му потрябва. Подобни дружески връзки са източник на информация, предпазен клапан, система за навременно уведомяване и предупреждение. Такъв е механизмът на взаимоотношенията в Япония.

— Кой организира този мач?

— Ханада сан. Аз просто се присъединих. Всъщност съм доста добър играч — вметна Конър.

— Защо толкова държеше да участваш в днешната игра?

— За да науча повече за съботните съвещания.

Спомних си как Еди Сакамура сграбчи Черил Остин и й прошепна: „Става дума за съботните съвещания“. Бяхме успели да доловим това от монитора в телевизионното студио.

— Казаха ли ти нещо интересно?

Конър кимна.

— Тези сбирки са започнали преди много години, някъде около 1980-а. В началото са се провеждали в хотел „Сенчъри Плаза“, по-късно — в „Шератон“, а накрая — в „Билтмор“.

Конър се загледа през прозореца. Колата заподскача по неравностите на булевард Сънсет.

— В продължение на години съвещанията се организирали редовно. На тях присъствали всички видни японски бизнесмени, които в момента се намирали в Лос Анджелис. Темата на разговорите била как най-ефикасно да управляват американската икономика.

— Моля?

— Да, добре ме чу.

— Но това е възмутително!

— Защо?

— Как защо? Защото става дума за нашата страна. Не можем да допуснем група чужденци да си устройват тайни съвещания и да решават как да ни управляват!

— Японците не разглеждат нещата по този начин — възрази Конър.

— Не се съмнявам! И сигурно си мислят, че имат пълното право да ни стопанисват!

Конър вдигна рамене.

— Така е. Те смятат, че са си извоювали правото да решават…

— Господи…

— … защото са вложили огромни инвестиции в нашата икономика. Заели са ни много пари, Питър. Невероятно много пари! Стотици милиарди долари. През последните петнайсет години търговският дефицит на Съединените щати спрямо Япония варира около един милиард седмично! Това означава, че всяка седмица върху им се изсипва един милиард долара и те трябва да правят нещо с тях. А нашите пари не са им необходими чак в такива количества. Затова ни ги връщат обратно под формата на заеми. И така, бюджетният дефицит на държавата ни нараства с всяка изминала година. Японците инвестират в нашата икономика. Заемат ни средства при определени гаранции от американското правителство. Вашингтон увери японците, че ще сложи ред в страната си — ще намали дефицита, ще подобри образователната система, ще създаде нови инфраструктури и дори ще повиши данъците. Само тогава капиталовложенията в американската икономика ще са оправдани.

— Аха — изсумтях аз.

— Но ние не изпълнихме нито едно от обещанията си. Дефицитът ни нарасна и девалвира долара. През осемдесет и пета намалихме стойността му наполовина. Знаеш ли какво причини това на японските инвестиции в Щатите? Съсипа ги! Всичко, вложено до осемдесет и четвърта, се обезцени с петдесет процента.

Спомнях си нещо мъгляво около тези финансови машинации и казах:

— Мислех, че девалвацията целеше да подобри търговското ни салдо, да увеличи износа на наши стоки…

— Така е, ала не постигна целта си. Търговският ни дефицит спрямо Япония скочи. Обикновено, когато една страна девалвира парите си наполовина, всичко вносно поскъпва два пъти. Но японците рязко намалиха цените на видеотехниката и на копирните машини и запазиха позициите си на нашия пазар. Не забравяй, че за тях бизнесът е война. Единственото, което постигнахме, е, че предоставихме на японците възможността да купуват евтино американска земя и американски фирми. Помогнахме на банките им да станат най-могъщите в света и превърнахме САЩ в бедна страна.

— Не виждам връзката на всичко това със съботните съвещания…

— Представи си, че имаш чичо пияница, който ти се заклева, че ако му дадеш пари на заем, ще престане да се налива. Но не престава. А ти искаш да си върнеш парите. Стремиш се да спасиш каквото можеш от една лоша инвестиция. Освен това осъзнаваш, че когато се натаралянка, чичо ти е способен и да удари някого. Той просто не се владее, станал е неуправляем. Волю-неволю семейството се събира, за да реши какво да прави с чичото пройдоха. Ето с това са се занимавали японците в хотел „Билтмор“.

— Ясно — отвърнах аз, но Конър явно бе доловил скептицизма в гласа ми.

— Виж какво — продължи той, — избий си от главата тези фантасмагории за японски заговор срещу нас. Ти искаш ли да „си присвоим“ Япония и да я управляваме? Никоя нормална държава не си поставя подобни цели. Търговия — да. Приятелски отношения — разбира се. Но не и икономическа окупация. Всеки бяга от такава отговорност. Никой не желае да си създава проблеми. То е същото като с чичото. Никому не е приятно да обсъжда затрудненията, които той създава — семейството се събира по такива поводи в краен случай, когато е наистина належащо.

— Така ли разсъждават японците?

— Те само се тревожат за своите долари, кохай. За милиардите, инвестирани в една закъсала държава. Държава, чиито обитатели са странни индивидуалисти, които не спират да дърдорят и непрекъснато се карат помежду си. Конфликтни, зле образовани хора, които не разбират света и получават информация едва ли не единствено от телевизията. Мързеливци, толериращи насилието и употребата на наркотици. Японците са вложили огромни суми в тази страна и искат възвръщаемост. Въпреки че икономиката ни е в колапс, тя скоро ще изплува на трето място в света, след японската и европейската. Все още си заслужава да се направи опит да бъде спасена. Тъкмо това правят японците.

— Така ли? — ядосах се аз. — Значи тези благородни люде всъщност спасяват Америка!

— Някой трябва да го стори — напълно сериозно отговори Конър. — Не може да продължаваме повече по този начин.

— Ще се оправим, не бой се — успокоих го.

— Това е английски лаф — не повярва на думите ми той и поклати глава. — Но англичаните доста обедняха, а ние вървим по стъпките им.

— Според теб защо обедняваме? — попитах аз и осъзнах, че, без да искам, повишавам тон.

— Защото сме занемарили промишлеността. Така поне смятат японците. Америка вече не произвежда материални продукти. А това е истинското богатство — остойностяването на суровини. Американците печелят от непроизводствената сфера — от манипулации, извършени на хартия, което в крайна сметка не може да не се отрази пагубно на реалното благосъстояние. Японците намират нашето прехласване пред Уолстрийт за лудост.

— И затова ли искат да ни управляват?

— Те смятат, че някой все пак трябва да ни управлява. И биха предпочели да го правим самите ние.

— А стига бе!

Конър се намести нервно на седалката и добави:

— Спести си възмущението, кохай. Защото според Ханада сан от 1991 година съботните съвещания вече не се провеждат.

— Сериозно?

— Да. По това време японците са стигнали до извода, че не си заслужава повече да се тревожат за бъдещето на Щатите. Решили са, че сегашното състояние на нещата напълно ги устройва — Америка спи, а те я изкупуват на безценица.

— Значи съботните сбирки не съществуват?

— Само от време на време се свиква по някоя, заради ничибей — сътрудничеството между Япония и Америка. Икономиките на двете страни вече са взаимно преплетени и никоя не може да се оттегли от този съюз, дори да иска. Но съвещанията не са толкова важни, както преди. По-скоро имат светски характер. Следователно онова, което Сакамура каза на Черил Остин, не е вярно. Смъртта й няма нищо общо със съботните сбирки.

— В такъв случай каква е причината за убийството?

— Приятелите ми предполагат, че става дума за лични взаимоотношения. За нинджозата — убийство от любов. Красива кичигай — лека жена, и ревнив мъж.

— Вярваш ли им?

— И тримата бяха единодушни. Разбира се, японците не обичат да дават израз на противоречията помежду си, дори по време на голф в изостанала селскостопанска страна. Но от опит знам, че такова единодушие, демонстрирано пред гайджин — чужденец, може да служи за прикритие на най-различни грехове.

— Значи са те излъгали, така ли?

— Излъгали не е точната дума — поясни Конър и поклати глава. — Останах с впечатлението, че с нежеланието си да говорят искат да ми кажат нещо. Хара но нака о мисенай — така може да бъде определен днешният мач. Приятелите ми не бяха словоохотливи.

Конър ми разказа подробно за сутрешния голф. Японците били направо мълчаливи. Държали се вежливо, но си мерели дори и малкото приказки.

— Как си издържал? — учудих се аз. — Нали си отишъл, за да получиш някаква информация?

— Тъкмо това правих през цялото време.

И Конър ми обясни, че ставало дума за безмълвно общуване, породено от вековна културна традиция, дарила японците със способността да споделят чувства, без да говорят. Подобно на близостта между родител и дете. Децата често разбират мислите ни по погледа. Но за разлика от японците ние, американците, не отдаваме голямо значение на невербалното комуникиране. Според Конър в това отношение те представлявали нещо като членове на едно голямо семейство. За тях мълчанието било изпълнено с послания.

— В това няма нищо чудно или свръхестествено — продължи моят спътник. — Японците са така ограничени от всевъзможни правила и норми на поведение, че рядко им се удава възможност да изкажат мнението си. Затова са се научили да разгадават мислите на своя събеседник по жестовете, по позата тогава, когато усещат, че вежливостта не му позволява да прибегне до думи. Много често са принудени да общуват безмълвно — налага го доброто възпитание.

— И така ли си прекарахте цялата сутрин? Без да обелите нито дума!

Конър поклати глава. Той явно бе доволен от мълчаливия „разговор“ с японските си приятели.

— Наложи се да формулирам въпроса си деликатно, тъй като той се отнасяше за други японци — тоест за членове на тяхното голямо семейство. Все едно да питам теб дали сестра ти е още в затвора или нещо подобно, от което ще се почувстваш неловко и ще те заболи. Естествено, че в такъв случай търпеливо бих изчакал да събереш сили да ми отговориш, бих се помъчил да вникна в подтекста на тона ти, на дългите паузи между репликите и така нататък. Това е то невербалното комуникиране, разбираш ли?

— Да.

— В подобни моменти интуицията ти подсказва какво изпитва и какво не е в състояние да сподели другият.

— И какво ти подсказа интуицията? — попитах аз.

— Че японците се стремят да ми внушат следното: „Не сме забравили, че в миналото си ни правил услуги. Искаме да ти помогнем, но това убийство си е наша, японска работа и не можем да ти кажем всичко. По сдържаността ни си направи изводи за онова, което е в дъното на случая“.

— И какво има в дъното на случая?

— Няколко пъти споменаха Майкро Кон.

— Онази фирма за електроника ли?

— Да, компанията, която японците искат да купят, но срещат пречки от политическо естество. Неголямо предприятие в Силиконовата долина, което произвежда специализирана компютърна техника. Моите приятели загатнаха за проблемите около сделката.

— Значи убийството е свързано с Майкро Кон, така ли?

— Мисля, че да — рече Конър. — Между другото, какво направи с лентите в Университета на Южна Калифорния?

— Разбрах, че не са оригинали.

Конър кимна.

— Така и предполагах.

— Наистина ли?

— Ишигура никога не би ни предоставил оригиналите. Японците смятат всички неяпонци за варвари. Буквално за варвари — смърдящи, вулгарни, тъпи. От възпитание не ни го казват в очите — съзнават, че не сме виновни, задето не сме се родили с дръпнати очи. Но са твърдо убедени в дивашката ни същност.

Това горе-долу съвпадаше с думите на Сандърс.

— Японците постигат успехи във всичко, с което се заемат, но не с дързост и безразсъдство. Те са потайни и упорито целенасочени. Никога не биха рискували да ни дадат оригиналите. Та какво друго откри относно касетите?

— Защо мислиш, че има и друго?

— Сигурно си забелязал един важен детайл… — започна Конър, но телефонният звън го прекъсна.

— Капитан Конър — от високоговорителя прозвуча ведър мъжки глас, — обажда се Джери Ор от Сънсет Хилс Кънтри Клъб. Забравихте да попълните формулярите.

— Какви формуляри?

— Молбата — поясни Ор. — Разбира се, това е само формалност. Особено като имам предвид кой ви финансира.

— Моля? — смая се Конър.

— Да не забравя да ви честитя, сър. В днешно време е почти невъзможно да станеш член на клуба. Но фирмата на господин Ханада преди време закупи една безименна карта и се радвам, че са решили да я предоставят именно на вас. Невероятен жест от страна на приятелите ви.

— Да, наистина — промърмори Конър и се намръщи.

Аз го гледах изпитателно.

— Те знаят колко обичате да играете при нас — продължи Ор. — Надявам се, че сте запознат с условията на членството. Господин Ханада ще изплаща картата през идните пет години, но след това документите ще бъдат прехвърлени изцяло на ваше име, така че когато решите да се оттеглите от клуба, ще можете да продадете членството си. Тук ли ще попълните молбата, или да ви я изпратя вкъщи?

— Господин Ор, предайте моите дълбоки благодарности на господин Ханада за наистина невероятно щедрия му жест. Просто нямам думи… Но ще трябва да ви се обадя допълнително, за да уточним някои неща.

— Разбира се. Само кажете къде да ви изпратим формулярите.

— Ще ви позвъня — повтори раздразнено Конър.

После натисна копчето, за да прекъсне разговора, и намръщен се вторачи пред себе си. Настъпи продължително мълчание.

— Колко струва това членство?

— Седемстотин и петдесет хиляди, може би милион.

— Хубав подарък — отбелязах аз.

Спомних си за Греъм и за подозренията му, че Конър е купен от японците. Като че ли те се потвърждаваха.

Моят колега само клатеше глава.

— Не разбирам!

— Какво има за разбиране? За бога, капитане, всичко това ми се струва пределно ясно!

— Не разбирам — повтори Конър.

Телефонът пак иззвъня. Този път търсеха мен.

— Лейтенант Смит? Луиз Гърбър е на телефона. Много се радвам, че най-сетне успях да се свържа с вас.

— Слушам ви. — Името й не ми говореше нищо.

— Утре е събота и си помислих, че навярно ще имате време да разгледате една къща.

Спомних си. Преди месец бях обикалял разни обекти с тази дама от някаква агенция за недвижими имоти. Мишел расте и исках да се преместим да живеем в къщичка с дворче. Но въпреки спада на цените на недвижимите имоти дори най-неугледните къщурки струваха по четиристотин-петстотин хиляди. С моята заплата не можех да си позволя това.

— Случаят е специален — продължи Гърбър. — Невероятна оферта! Сетих се за вас и малкото ви момиченце. Става дума за къщичка в Палм Спрингс. Не е голяма, но е ъглов парцел с чудесна градинка, цветя и прекрасна поляна. Искат й триста хиляди. Ала продавачът прояви готовност да отбие доста от цената. Затова си спомних за вас. Искате ли да я видите?

— Кой е продавачът? — попитах аз.

— Не знам точно. Случаят е особен. Къщата е собственост на възрастна жена, която живее в старчески дом. Синът й държал имотът да се продаде, но предпочитал дългосрочен приход, вместо да получи сумата наведнъж. Всъщност къщата дори не е заявена официално за продан. Ако утре я харесате, веднага ще уредим сделката. Дворчето е приказно! Вече си представям как вашето момиченце си играе в него.

Сега пък Конър ме гледаше изпитателно.

— Госпожице Гърбър, бих искал първо да разбера повече за продавача…

Това явно я изненада.

— Мислех, че ще се зарадвате. Такава възможност не е за изпускане! Ще дойдете ли да видите къщата?

— Ще ви се обадя допълнително — казах аз.

— Добре, господин лейтенант, ще чакам да ми позвъните — отвърна Гърбър.

Тонът й беше настоятелен.

— Дочуване — рекох аз и окачих слушалката.

— Какво, по дяволите, означава всичко това? — избухнах.

Излишно бе да се залъгваме — току-що ни бяха предложени много пари. Страхотно много пари!

Конър поклати отрицателно глава.

— Не знам.

— Майкро Кон ли е отново в дъното?

— Нямам представа. Мислех, че Майкро Кон е малка фирма. Но тогава защо…

Конър изглеждаше доста притеснен.

— Всъщност какво точно представлява Майкро Кон? — сякаш на себе си добави той.

— Знам кого да питаме — отвърнах аз.

— Майкро Кон ли? — рече Рон Ливайн. — Разбира се, че мога да ви разкажа за случая с Майкро Кон. Доста грозна история.

Седяхме в режисьорската апаратна на Американ Файненшъл Нетуърк, кабелна телевизионна станция, разположена близо до летището. През прозореца се виждаха белите чинии на сателитните антени, строени върху гаража. Рон дръпна от пурата си и ни се усмихна. Преди да стане телевизионен журналист, той работеше като финансов репортер в „Лос Анджелис Таймс“. Американ Файненшъл Нетуърк бе една от малкото телевизионни компании, чиито водещи не говореха по готов сценарий. Затова трябваше да познават добре ресорите си. Рон безусловно познаваше своя.

— Майкро Кон — поде той — бе създадена преди пет години от консорциум на американски производители на компютри. На фирмата бе възложено да разработи нова генерация рентгенови литографски машини за чипове. По онова време в Америка никой вече не ги произвеждаше — през осемдесетте години не устояхме на съперничеството на японците. Майкро Кон разви нова технология и започна да изработва литографски машини за нашите фирми производителки на чипове. Дотук ясно ли е?

— Напълно.

— Преди две години Майкро Кон бе продадена на Дарли-Хигинс, голяма холдингова групировка от Джорджия. Но останалите дела на Дарли не вървяха добре и ръководството й се принуди да обяви Майкро Кон за продан, за да събере капитал. Появи се купувач в лицето на Акай Сирамикс, осакска фирма с опит в производството на литографски машини. Акай разполагат с много пари и бяха готови да заплатят скъпо за Майкро Кон. Но Конгресът забрани сделката.

— Защо?

— Упадъкът на американската икономика започва да тревожи дори конгресмените. Затрихме твърде много основни промишлени отрасли. И все заради японците. През шейсетте — стоманодобива и корабостроенето, през седемдесетте — електрониката, през осемдесетте — машиностроенето. Някой изведнъж се е сетил, че тези отрасли са жизненоважни за сигурността на страната, за отбранителната ни мощ. Отдавна сме загубили способността да си произвеждаме съществените детайли за военни цели. В това отношение сме напълно зависими от Япония. Затова в Конгреса взели да се безпокоят. Но напоследък дочух, че въпреки това сделката ще бъде сключена. Защо всъщност се интересувате от нея? Имате ли нещо общо със случая?

— В известен смисъл — отговори Конър.

— Щастливци! — завидя ни Рон и избълва тютюнев дим. — Да си съпричастен към търговска операция, в която купувачите са японци, е все едно да се натъкнеш на златна жила. Всички, свързани с покупката, забогатяват. Предполагам, че са ви ударили по главите с големи подаръци.

Конър кимна.

— Доста големи — потвърди той.

— Знам ги как действат — продължи Рон. — Ще ви сюрпризират я с къща, я с кола или пък ще уредят някой изгоден кредит.

— И защо го правят? — недоумявах аз.

Рон се разсмя.

— Все едно да питаш защо ядат сурова риба — суши. Просто така разбират бизнеса.

— Но нали тази сделка не е толкова крупна? — почуди се Конър.

— Вярно е. Майкро Кон струва около сто милиона долара. Акай я купува за сто и петдесет. Освен това са обещали двайсетина милиона за обезщетение на настоящите шефове на фирмата, раздали са около десет милиона във Вашингтон — уж за консултации, и още десет са пръснали за хора като вас. Значи общо към двеста милиона.

— Двеста милиона за фирма, която струва сто! — смаях се аз. — Защо ще плащат повече от реалната й стойност?

— За тях това е много изгодна сделка — каза Рон.

— Но защо?

— Защото, когато държиш машините за основни компоненти, от теб е зависим целият производствен цикъл, включително и крайният продукт. Майкро Кон ще осигури на японците контрол върху американската компютърна промишленост. И този път ще си затворим очите и ще загубим още един отрасъл, също както машиностроенето и производството на телевизионна техника.

— С тях пък какво се е случило? — попитах аз.

Той погледна часовника си.

— След Втората световна война Америка бе на първо място в света по производство на телевизори. В технологично отношение двайсет и седем американски фирми като Зенит, Ар Си Ей, Дженеръл Електрик и Емерсън бяха изпреварили с много чуждестранните конкуренти. Американските стоки имаха успех навсякъде, с изключение на Япония. Така и не можаха да проникнат на тамошния затворен пазар. Нашите бизнесмени били посъветвани да продадат технологичните си лицензи на японците, ако искат да пробият в Страната на изгряващото слънце. И те го сториха под натиска на американското правителство, което държеше на всяка цена да има в лицето на Япония верен съюзник срещу Русия. Разбирате ли ме? Да продължавам ли нататък?

— Да, да…

— С предоставянето на лицензите съвсем се лишихме от възможността да продаваме нашите стоки в Япония. Не след дълго там започнаха да произвеждат евтини черно-бели телевизори и да ги изнасят за Щатите. През 1972 година делът на вносните черно-бели телевизори стига до шейсет процента от всички, продадени в Америка. Така загубихме позициите си на черно-белия пазар. Америка вече не произвежда такива телевизори. Хиляди работни места в Щатите бяха закрити. Тогава си казахме: „Нищо, ще правим цветни“. Но и японското правителство разработи програма за интензивно развитие на производството на цветни телевизори. Пак купиха от нас необходимите лицензи и заляха нашия пазар със свои стоки. Историята се повтори. През 1980 година останаха само три американски фирми за цветни телевизори. А през 1987-а — една-единствена, Зенит.

— Но японските бяха по-качествени и по-евтини — обадих се аз.

— Може и да са били по-качествени, но цената им беше нарочно занижена. Тя дори не покриваше производствените разходи. Това се нарича дъмпинг и е наказуемо както по американските закони, така и по международните.

— В такъв случай защо не ги спряхме?

— Уместен въпрос — отвърна Рон. — При това дъмпингът е само един от многото незаконни прийоми, които японците използват в търговията. Например те съгласуват цените помежду си. Преди време съществуваше така наречената „десетдневна група“ — японски бизнесмени се събираха на всеки десет дни в един токийски хотел и определяха цените в Америка. Ние протестирахме срещу това, но срещите продължиха. Освен това платиха милиони долари подкупи на крупните разпространители, на търговците на дребно, на такива вериги от магазини като Сиърс. Мамеха митническите власти както си искат и в края на краищата разбиха американската индустрия, направиха я неконкурентоспособна. Естествено, нашите фирми започнаха да ги съдят за обезщетения. По едно време във федералния съд имаше заведени десетки дела срещу японски компании. Повечето от тях бяха по обвинения в дъмпинг и в измама. Подобни казуси обикновено се решават за около година, но нашето правителство попречи на оперативността. Японците са майстори на протакането. Платиха милиони на своето лоби във вашингтонските коридори на властта. Вследствие на което процесите се проточиха цели дванайсет години. Пазарната битка отдавна бе приключила. Американските производители бяха загубили във всяко отношение. А и дума не можеше да става за продажба на техни стоки в Япония.

— Значи според теб японците са ликвидирали този отрасъл с незаконни средства, така ли?

Рон повдигна рамене.

— Е, донякъде и ние сме си виновни. Белият дом глезеше Япония, защото я смяташе за дребна развиваща се страна. А и по онова време преобладаваше мнението, че американската промишленост не се нуждае от правителствена подкрепа. В нашата страна винаги е битувала известна неприязън към големия бизнес. Но правителството просто не се усети, че случаят е съвсем друг. Когато Сони изобрети уокмена, ние не им казахме: „Чудесно изделие. Предоставете лиценза на Дженеръл Електрик и го продавайте на американския пазар чрез тях“. Когато японците търсеха мрежи за разпространение на своите стоки, не им отговорихме: „Американските вериги от магазини вече имат сключени договори с американски доставчици. Ще трябва да продавате посредством местна фирма“. Ако пък поискат патенти, ние не можем да им заявим: „По нашия закон се чака осем години, докато се признае даден патент. Но още с подаването на молбата трябва да публикувате основните данни за изобретението, така че, докато патентът влезе в сила, нашите фирми да разработят свой еквивалент“. За разлика от нас, японците правят всичко това. Пазарите им са недосегаеми, а нашите — широко отворени. Играта е нечестна. Всъщност игра изобщо няма — отборът е само един. Постепенно пораженчески настроения завладяха нашите бизнес среди. Прецакаха ни с черно-белите телевизори, после — с цветните. Правителството отказа да реагира срещу незаконните японски прийоми. И се стигна дотам, че когато Ампекс изобрети видеомагнетофона, дори не се опита да го внедрява в производство. Направо продаде лиценза на японците и продължи нататък в изследователската си дейност. Но скоро и с наука няма да се занимаваме. Защо да се мъчиш, като собственото ти правителство пречи на усилията ти да изкараш нова стока на пазара?

— Не се ли дължи този спад на факта, че американският бизнес е слаб и зле управляван?

— Това е теза, разпространявана от японците и от техните верни американски слуги и говорители — каза Рон. — Обществеността рядко има възможността да зърне истинското лице на японците. Такъв бе например случаят „Худейл“. Чували ли сте за него? Худейл беше машиностроително предприятие, което заведе дело срещу японски фирми, като ги обвини, че незаконно ползват патентовани от него технологии. Федералният съд изпрати адвоката на Худейл да събере доказателства в Япония, но те не му дадоха входна виза.

— Ами!

— Много им пука! — продължи Рон. — Нали са сигурни, че никога няма да предприемем ответни мерки! Рейгъновата администрация не си мръдна пръста по въпроса. И така, Худейл се оттегли от машиностроенето. Никой не може да се бори с дъмпингови стоки.

— Дъмпингът не означава ли загуба на пари?

— Да, за известно време. Но пък продаваш милиони бройки. Следователно усъвършенстваш поточните си линии и намаляваш разходите. След няколко години производствените ти цени реално стават по-ниски от тези на конкурентите, ако изобщо са останали такива. Японците разсъждават стратегически. Те гледат петдесет години напред. Ако в една американска фирма три месеца няма реализирана печалба, изпълнителното й ръководство моментално ще бъде уволнено. Японците обаче не се интересуват от бърза печалба. Те се борят за пазарни позиции. За тях бизнесът е война. Гледат да завоюват територия и да унищожат конкурентите. През последните трийсет години само това правят. Чрез дъмпинг ликвидираха стоманодобива ни, производството ни на телевизори, битова електроника, чипове, металообработващи машини и никой не ги спря. Просто загубихме тези отрасли. Японските фирми и правителството на Япония се прицелват в определен клон от промишлеността и го превземат. Тази година — един. Догодина — друг. А ние си седим, любуваме им се и дърдорим за свободна търговия. Но в търговията свободата е невъзможна, ако няма честност. А японците изобщо не признават лоялната търговия. Знаете ли защо толкова обичат Рейгън? По време на неговите мандати съвсем ни унищожиха. В името на свободната пазарна икономика той широко ни разтвори краката.

— Защо американците не разбират това? — почудих се аз.

Конър се разсмя.

— Защо ядем хамбургери? Така сме устроени, кохай.

От студиото долетя женски глас:

— Някой от вас да се казва Конър? Търсят го от хотел „Фор Сийзънс“.

Конър погледна часовника си и стана.

— Извинете ме за минута — рече той и излезе от апаратната.

През стъклената преграда го наблюдавах как съсредоточено говори по телефона и дори си води бележки.

— И всичко това не е минало — обърна се към мен Рон. — То продължава. Защо японските фотоапарати са по-евтини в Ню Йорк, отколкото в Токио? Платен транспорт през половината земно кълбо, вносни мита и такси, разходи по разпространението на дребно и накрая излиза по-евтино! Как е възможно? Японските туристи тук се скъсват да купуват родни стоки. А нашата продукция струва в Япония със седемдесет процента повече, отколкото в Щатите. Защо правителството ни не вземе крути мерки по въпроса? Знам ли? Част от отговора се съдържа тук.

Той посочи монитора, на който някакъв мъж с достолепен вид приказваше на фона на тракащ телекс. Звукът беше намален.

— Виждаш ли го тоя? Това е Дейвид Ролингс, професор по бизнес в Станфордския университет. Специалист по Тихоокеанския регион. Той е типичен пример… Би ли увеличил звука? Може би говори именно за Майкро Кон.

Завъртях копчето на монитора. Ролингс тъкмо казваше:

— … мисля, че американската позиция е неразумна. Все пак не трябва да забравяме, че японските фирми осигуряват огромно количество работни места в Америка, докато американските компании търсят по-евтина работна ръка в чужбина и ощетяват собствения си народ. Японците просто не разбират защо се оплакваме от тях.

Рон въздъхна.

— Присъщите му глупости.

Професор Ролингс продължи:

— Ние, американците, сме неблагодарни и не оценяваме помощта, която ни оказват чуждите инвеститори.

Рон се разсмя и рече:

— Ролингс принадлежи към една група, известна между моите колеги под името „Целувачите на Хризантемата“. Учени, преподаватели, които са се превърнали в проводници на японската пропаганда. Нямат избор, защото, за да си вършат работата, им е необходим достъп до Япония, а са започнали да критикуват, а тамошните им контакти са пресъхнали. Всички врати ще са затворени за тях. А тук, на наша територия, японците ще прошепнат комуто трябва, че въпросният учен има „закостенели възгледи“ и не може да му се вярва. Или пък че е расист. Всички, дръзнали да критикуват Япония, са расисти. Все по-рядко набеденият експерт ще бъде канен да изнася реферати и да консултира фирми. Затова никой не иска да се смразява с японците.

Конър се върна при нас и попита:

— Има ли нещо незаконно в покупката на Майкро Кон?

— Разбира се — отвърна Рон. — Но зависи какво ще реши Вашингтон. Акай Сирамикс вече владее шейсет процента от американския пазар на литографски машини. Закупят ли Майкро Кон, фактически ще имат монопол в тази сфера. Ако Акай беше американска фирма, правителството щеше да спре сделката поради антитръстовите закони. Но тъй като става дума за чужденци, вероятно властите ще си затворят очите и покупката ще се извърши.

— Значи японска фирма може да бъде монополист в Америка, а местна — не.

— Така излиза — потвърди Рон. — Нашите закони насърчават разпродаването на американски фирми на чужденци. Такъв беше случаят с Мацушита и Юнивърсъл Стюдиос. Когато Юнивърсъл бе обявен за продан, редица местни фирми искаха да го купят, но не можаха. Уестингхаус се опита през 1980 година. Забраниха му на основание на антитръстовите нормативни актове. И Ар Си Ей си пробва късмета. И на тях властите не разрешиха по същата причина. Накрая Мацушита сключи сделката. Отскоро въпросните закони са променени. Сега Ар Си Ей би могла да купи Юнивърсъл. Но вече е късно. Майкро Кон е поредният пример за безумието на американското законодателство.

— А какво е отношението на нашите компютърни компании към продажбата на Майкро Кон? — попитах аз.

— Негативно — отвърна Рон, — но не се противопоставят публично.

— Защо?

— Понеже американските фирми от този отрасъл и бездруго се чувстват прекалено контролирани от правителството. Върху четирийсет процента от продукцията им е наложена забрана за износ. Властите не разрешават компютрите ни да бъдат пласирани в Източна Европа поради съображения за сигурност. Студената война свърши, но законите не са отменени. Междувременно японците и германците продават като бесни. Американските фирми са заинтересовани от по-малко ограничения, не върви да настояват за държавна намеса при покупката на Майкро Кон.

— Но въпреки това има нещо нелогично…

— Съгласен съм — каза Рон. — Американските компании се обричат на сигурна смърт в близките години. Японците ще станат единствен източник на машини за чипове и ще ни изтикат от пазара на компютри.

— Мислиш ли, че наистина ще го направят?

— Убеден съм. Няма да им е за пръв път. Но американските производители просто не могат да се обединят. Дърлят се помежду си, докато японците ги изкупуват един по един с бързи темпове. Буквално обезкостяват икономиката ни. А правителството пет пари не дава, понеже за това си има Комитет по чуждите инвестиции в САЩ, който трябва да наблюдава продажбите на наши фирми, притежаващи развити технологии. Само дето този комитет нищо не прави. От последните петстотин сделки е спрял едва една. Фирма след фирма преминава в ръцете на японците, а на Вашингтон не му пука. Сенаторът Мортън се опитва да издигне глас против това самоунищожаване, но никой не го слуша.

— Значи Майкро Кон ще бъде купен?

— Така дочух. Японската машина за връзки с обществеността се скъсва от работа, за да представи случая в положителна светлина. Много са напористи, никога не отстъпват и…

На вратата се почука и някаква руса жена надникна в апаратната.

— Извинявай, че те прекъсвам, Рон, но на Кийт току-що му се е обадил представителят на японската национална телевизия Ен Ейдж Кей в Лос Анджелис. Питал защо наш репортер хулел Япония.

Рон се намръщи.

— Моля? За какво става дума?

— Твърди, че казал в ефир: „Проклетите японци буквално превземат тази страна“.

— Това не е възможно. Кой би посмял да изрече такова нещо? И то в ефир.

— Лени в Ню Йорк. По обратната връзка — обясни жената.

Рон се размърда нервно на стола си.

— Проверихте ли записа? — попита той.

— В момента преглеждат рулоните в централната апаратна, но предполагам, че е вярно.

— По дяволите!

— Какво означава „обратна връзка“? — обадих се аз.

— Всеки ден получаваме по сателита репортажи от нашите бюра във Вашингтон и Ню Йорк и ги излъчваме оттук. Винаги се включваме минута преди началото на предаването. Изрязваме я после при излъчването, но всеки притежател на сателитна антена може да я хване, ако специално се насочи към нашия сигнал за връзка. Някои го правят. Много пъти сме предупреждавали водещите и репортерите от Източния бряг да внимават пред камерата. Миналата година Луиз си разкопча блузката, за да си закачи микрофона, и по този повод ни се обадиха зрители от цялата страна.

Телефонът иззвъня. Рон вдигна слушалката, слуша известно време, измърмори „Добре. Разбрах“ и я сложи обратно на вилката.

— Прегледали са рулона със записа. Преди включването Лени е казал на Луиз: „Ако не ни дойде акълът в главата, тези проклети японци ще станат собственици на страната ни“. Репликата не е прозвучала в предаването, но я е изрекъл.

Рон унило поклати глава и добави:

— Знае ли онзи от Ен Ейдж Кей, че не сме я излъчили?

— Да, но твърди, че всеки може да я улови от ефира и именно затова протестира.

— По дяволите! — още повече се ядоса Рон. — Значи те следят дори това, което не излъчваме! Кийт какво възнамерява да предприеме?

— Писнало му било да предупреждава младите „таланти“ от Ню Йорк. Заръча ти да се оправяш със случая.

— Иска да се обадя на представителя на Ен Ейдж Кей ли?

— Каза да действаш както намериш за добре, но да имаш предвид, че сме сключили договор с Японската телевизия за половинчасовото ежедневно предаване и не желае то да бъде провалено. Според него би било най-добре да им се извиниш.

Рон въздъхна.

— Да се извиня за нещо, което дори не сме излъчили! Мамка му! — процеди той и ни погледна. — Трябва да вървя, момчета. Имате ли още въпроси към мен?

— Не — отговорих аз. — Успех!

— Благодаря. Какъв ти успех! Вижте какво става с Тед Търнър и прословутото му Си Ен Ен. Ен Ейдж Кей ще открива световна информационна мрежа, наречена Глоубъл Нюз Нетуърк, която щяла да поеме ретранслацията на Си Ен Ен по цялото земно кълбо. Инвестирали са един милиард долара. И ако съдим по историята… с американските масмедии скоро ще е свършено!

На тръгване чух Рон да казва по телефона:

— Господин Касака, обажда се Рон Ливайн от Ей Еф Ен. Да, да, господине. Исках да ви поднеса най-искрените си извинения по повод репликата на нашия репортер по сателитната връзка…

Затворих вратата зад гърба си.

— Сега накъде? — попитах Конър.

Хотел „Фор Сийзънс“ е предпочитан от много знаменитости и политици. Централният му вход е изключително изискан, но ние паркирахме пред служебния. Голям пикап бе спрял до рампата и кухненският персонал разтоварваше каси с мляко. Изминаха пет минути. Конър погледна часовника си.

— Какво правим тук? — не издържах аз.

— Спазваме буквата на закона, кохай.

Някаква жена в строг костюм ни махна откъм рампата. Конър й отвърна със същото. Тя бързо изчезна в служебния вход. Той извади портфейла си и измъкна две двадесетачки.

— Едно от първите неща, които научих като детектив — поясни ми Конър, — бе, че трябва да се поддържат добри връзки с персонала на хотелите. Особено при многото ограничения, които напоследък бяха наложени върху дейността на полицията. Не можем да влезем в хотелска стая без заповед за обиск. Ако все пак го направим и намерим вътре веществени доказателства, те не важат пред съда, нали така?

— Да.

— Но на камериерките е разрешено да влизат по стаите. Както и на сервитьорите, и на майсторите по поддръжката.

— Ъхъ — кимнах.

— Затова имам свои хора в по-големите хотели — рече Конър, отвори вратата на колата и добави: — Няма да се бавя.

Тръгна към рампата. Аз зачаках, барабанейки с пръсти по волана. В съзнанието ми изплува стихът: „Мътиш ми мозъка и нервите ми късаш!“.

На входа се показа камериерка в униформа и двамата си размениха няколко думи. Колегата ми си водеше бележки. Момичето държеше в ръка нещо златисто. Конър не го докосна, само го погледна и кимна. Тя мушна предмета обратно в джоба си. Той й даде пари. Камериерката си отиде.

„Накрая от любов съвсем ще ме побъркаш!“

После се появи камериер, който носеше мъжки син костюм на закачалка. Конър му зададе някакъв въпрос и човекът си погледна часовника, преди да отговори. Моят колега се наведе и започна внимателно да изучава долния край на сакото. След това го разтвори и се вторачи в панталона.

Камериерът отнесе костюма и донесе друг. Този беше също син, но раиран. Конър повтори огледа. Явно намери нещо по сакото, защото извади найлоново пликче и внимателно изстърга нещото в него. Плати на камериера и се върна в колата.

— Сенатора Роу ли проверяваме?

— Не само него — отвърна Конър.

— Снощи от джоба на придружвача му се подадоха бели дамски гащи, а Черил бе с черни.

— Вярно е — съгласи се Конър, — но все пак открих нещо интересно.

— Какво прибра в пликчето?

Той извади от джоба си находката и я вдигна срещу светлината. През найлона видях малки влакънца.

— Мисля, че са от килим. Тъмен килим, като онзи в заседателната зала на Накамото. Ще ги дам за анализ в лабораторията. Но преди това трябва да решим една друга загадка. Пали колата!

— Къде отиваме?

— В Дарли-Хигинс, фирмата собственик на Майкро Кон.

Във фоайето един работник закачаше над бюрото на портиера голям надпис с едри позлатени букви: „ДАРЛИ-ХИГИНС — СЪВЪРШЕНСТВО В МЕНИДЖМЪНТА“. Други пък застилаха преддверието с тежък килим.

Показахме значките си и поискахме да разговаряме с шефа на фирмата, Артър Гримън.

Портиерът имаше южняшки акцент и високо самочувствие.

— Господин Гримън е зает. Имате ли уговорена среща с него? — попита той.

— Тук сме във връзка с продажбата на Майкро Кон.

— В такъв случай най-добре ще е да се обърнете към господин Ендърс, вицепрезидента, който завежда връзките с обществеността. Той дава изявления за Майкро Кон.

— Добре — съгласи се Конър.

Настанихме се на едно канапе във фоайето. Срещу нас седеше красива жена с впита пола и стискаше под мишница руло скици. Работниците продължаваха да чукат и да се суетят наоколо.

— Мислех, че фирмата има финансови проблеми, а те обновяват интериора — учудих се аз.

Конър вдигна рамене.

Портиерът, който явно бе и телефонист, прехвърляше обажданията.

— Дарли-Хигинс, добър ден. Един момент, моля… Дарли-Хигинс, бихте ли изчакали секунда, господин сенатор… Дарли-Хигинс…

Взех от масичката някаква брошура. Оказа се, че това е годишният отчет на холдинговата група Дарли-Хигинс, която има свои клонове в Атланта, Далас, Сиатъл, Сан Франсиско и Лос Анджелис. От първата страница ми се усмихваше Артър Гримън, щастлив и самодоволен. В брошурата бяха поместени и негови размишления, озаглавени: „Стремеж към съвършенство“.

— Господин Ендърс ще дойде след минута — уведоми ни портиерът.

— Благодаря ви — отговори Конър.

Миг след това от горния етаж слязоха двама мъже в костюми. Жената със скиците стана и се отправи към тях.

— Добър ден, господин Гримън.

— Здравей, Бевърли — отвърна й по-възрастният. — Сега ще ти отделя минутка.

Конър също се изправи. Портиерът взе да обяснява:

— Господин Гримън, тези господа…

— Един момент — прекъсна го президентът и се обърна към съпровождащия го мъж, който изглеждаше около тридесетте. — На всяка цена предай на Роджър нашите условия.

Онзи поклати глава и рече:

— Надали ще се зарадва.

— Знам, но държа да му кажеш следното: настояваме за не по-малко от шест милиона и четиристотин хиляди компенсации за ръководството.

— Но, Артър…

— Просто му предай думите ми.

— Добре, Артър — измънка по-младият и си оправи възела на вратовръзката.

После добави със снишен глас:

— В управителния съвет може да се появят брожения. Печалбата на групировката спадна значително, а ние си раздаваме такива суми…

— Тук не става дума за печалба, а за компенсации. Управителният съвет е длъжен да компенсира изпълнителното ръководство заради продажбата. Ако Роджър не успее да ги убеди, ще отменя заседанието през март и ще поискам промени в управителния съвет. Непременно му предай това!

— Добре, но…

— Действай! И довечера ми се обади.

— Окей, Артър.

Президентът му подаде ръка и по-младият мъж си отиде намусен.

Портиерът пак се обади:

— Господин Гримън, тези господа…

Шефът се обърна към нас.

— Господин Гримън, бихме искали накратко да поговорим с вас за Майкро Кон. — И Конър дискретно му показа значката си.

Гримън избухна:

— О, не! Стига вече! Няма ли край този тормоз?

— Тормоз ли?

— А как да го нарека? Първо идваха от Конгреса, после от ФБР, сега и лосанджелиската полиция! Ние да не сме престъпници! Притежаваме една фирма и имаме пълното право да я продадем! Къде е Луис?

— Господин Ендърс всеки момент ще дойде — успокои го портиерът.

— Господин Гримън, не желаем да ви безпокоим — спокойно каза Конър. — Имаме само един въпрос към вас. Няма да ви отнеме много време.

Президентът ни изгледа начумерено.

— Какъв е въпросът?

— Колко фирми проявиха интерес към Майкро Кон?

— Това не ви влиза в работата! — отвърна той. — А и в договора ни с Акай фигурира клауза, според която не можем да обсъждаме сделката публично.

— Имаше ли други кандидати освен Акай? — продължи да упорства Конър.

— Обърнете се към Ендърс, ако обичате. Аз съм много зает — отсече Гримън и насочи вниманието си към жената със скиците. — Какво си ми донесла, Бевърли?

— Новата концепция за интериора на заседателната зала, господин Гримън, и мостри на плочки за банята. Дискретно сиво. Сигурна съм, че ще ви хареса.

— Чудесно — рече президентът и я отведе настрана.

Конър ги проследи с поглед, после изведнъж се обърна рязко към изхода и каза:

— Да вървим, кохай. Имам нужда от глътка чист въздух.

— Защо те интересува дали е имало други кандидат-купувачи? — попитах аз, когато се настанихме в колата.

— Връщаме се към първоначалния въпрос: кой иска да злепостави Накамото — отвърна Конър. — Знаем, че продажбата на Майкро Кон е от стратегическо значение. Тъкмо това тревожи Конгреса. Но съществуват и други заинтересовани страни, които са не по-малко угрижени.

— В Япония ли?

— Да.

— И как ще разберем кои са те?

— Карай към Акай.

Японката, която изпълняваше функциите на портиер, изхихика, когато Конър й показа значката си.

— Искаме да говорим с господин Йошида — каза той.

Йошида бе шефът на фирмата.

— Един момент, моля.

Девойката изчезна нанейде почти тичешком.

Офисите на Акай Сирамикс заемаха петия етаж на безлична административна сграда в Ел Сегундо. Интериорът беше строг и делови. От фоайето се откриваше гледка към голямо пространство, изпълнено с бюра, хора и телефони. Чуваше се тихото бръмчене на компютри.

— Доста е голо — забелязах аз по повод на обзавеждането.

— Японците не обичат показността — обясни ми Конър. — Смятат я за проява на несериозност. Когато старият господин Мацушита оглавявал третата по големина фирма в страната си, той винаги ползвал редовните полети между Осака, където се намирала централата на империята му, и Токио. Разполагал с петдесет милиарда долара, но не си позволявал частен самолет.

Докато чакахме, се вгледах в хората, които работеха в просторното помещение. Имаше само шепа японци. Повечето бяха бели. Всички носеха сини костюми. Жени почти не видях.

— В Япония, ако бизнесът не върви, шефовете на фирмата намаляват първо собствените си заплати. Чувстват се отговорни за съдбата на компанията, нещо повече, собствената им съдба е подвластна на успехите и провалите в работата.

Японката се върна и седна на бюрото си, без да обели нито дума. След миг се появи някакъв неин сънародник в син костюм, с прошарена коса и очила с рогови рамки. Държането му бе строго официално.

— Добро утро, аз съм Йошида — рече той.

Разменихме визитки. Господин Йошида прие нашите с две ръце и изискан поклон. Ние отвърнахме със същото. Забелязах, че Конър не му говори на японски.

Йошида ни отведе в кабинета си. Прозорците гледаха към летището. Обзавеждането и тук беше оскъдно.

— Желаете ли кафе или чай?

— Не, благодаря ви — отговори Конър. — Дошли сме по служба.

— Ясно — каза японецът и с жест ни покани да седнем.

— Искаме да поговорим с вас за покупката на Майкро Кон.

— Да… Неприятен въпрос. Но не разбирам защо полицията се интересува от него.

— Във връзка с едно разследване — рече Конър. — Можете ли да ни кажете нещо повече за сделката, или договорът представлява търговска тайна?

Господин Йошида изглеждаше искрено учуден.

— Тайна ли? Няма такова нещо. Действаме съвсем открито. Още от самото начало. През септември миналата година с нас се свърза господин Кобаяши, представител на Дарли-Хигинс в Токио. От него разбрахме, че фирмата се продава. Честно казано, това ни учуди. Започнахме преговорите в началото на октомври. Към средата на ноември стигнахме до принципно съгласие, оставаше да се обсъдят някои детайли на сделката. Но на шестнайсети същия месец Конгресът се противопостави…

— Учудили сте се, че Майкро Кон се предлага за продан, така ли?

— Да, естествено.

— Защо?

Господин Йошида опря длани върху бюрото си и бавно заговори:

— Знаехме, че Майкро Кон е държавна фирма. Тя е частично финансирана от правителството. По-точно трийсет процента от уставния й фонд, ако не ме лъже паметта, е на държавата. У нас, в Япония, такива фирми се смятат за държавни. Затова започнахме преговорите изключително предпазливо. Не искахме да обидим властите ви. Но нашите представители във Вашингтон ни увериха, че няма да има възражения против сделката.

— Разбирам.

— Ала се случи точно това, от което се опасявахме. Мисля, че някои американци искат да извлекат пропаганден ефект от тази операция. За съжаление сега много хора във Вашингтон са разтревожени от продажбата.

— Не очаквахте ли такава реакция от Вашингтон?

Господин Йошида повдигна рамене.

— Нашите две страни никак не си приличат. В Япония знаем какво да очакваме. Тук винаги се намира по някоя личност, която е на мнение, различно от това на болшинството, и го отстоява. Около случая се вдигна много шум. А ние в Акай Сирамикс не желаем подобна популярност. Поставя ни в неловко положение.

Конър закима съчувствено.

— Думите ви ме карат да мисля, че искате да се оттеглите от сделката, ако правилно съм ви разбрал.

— Много от шефовете ми в Япония ме критикуват, задето не съм предвидил всичко. А аз им обяснявам, че в Америка не е възможно да прогнозираш как ще се развият нещата. Вашингтон не провежда твърда политика. Променя я ежедневно според ситуацията.

Йошида се усмихна и добави:

— Така поне ни се струва на нас, японците.

— Мислите ли, че сделката все пак ще бъде сключена?

— Не знам. Ако във Вашингтон се създаде негативно отношение, сигурно не. Японското правителство държи на приятелските връзки със САЩ. То би оказало натиск върху нас, само и само да не дразним американците. Продажбите на Рокфелер Сентър и на Юнивърсъл Стюдиос предизвикаха силно недоволство в Щатите. А нашите политици ни призовават да бъдем йоджинбукай. Това означава…

— Дискретни — помогна му Конър.

— Да, предпазливи, внимателни — допълни японецът и го изгледа изпитателно. — Знаете ли японски?

— Малко.

Йошида кимна. Поколеба се дали да не премине на родния си език, но се отказа.

— Искаме да запазим дружеските си отношения с Америка — продължи той. — Въпреки че отправените към нас критики са неоснователни. Дарли-Хигинс има сериозни финансови затруднения. Може би това се дължи на лошо управление, може би — на нещо друго. Не знам. Но ние не сме виновни за състоянието им. Не сме и молили да закупим Майкро Кон. Те сами ни го предложиха. А сега всички ни обвиняват заради това, че се опитваме да помогнем — завърши японецът с въздишка.

Мощен реактивен самолет се издигна над летището. Прозорците затрептяха.

— А останалите участници в наддаването за Майкро Кон? Те на кой етап отпаднаха? — попита Конър.

Господин Йошида се намръщи.

— Нямаше други кандидати. Фирмата ни бе предложена дискретно. Дарли-Хигинс не искаха да правят финансовото си положение достояние на обществеността. Затова и ние се съобразявахме с това. Но напоследък… в пресата се появиха много неверни тълкувания на сделката и ние се чувстваме… кега о шита. Засегнати?

— Да.

Японецът повдигна рамене и добави:

— Това е точната дума. Извинявам се за лошия си английски.

Настъпи мълчание, което трая почти цяла минута. Конър гледаше Йошида. Аз кротувах до него. Излетя още един самолет и прозорците пак се раздрънчаха. Никой не обелваше дума. Йошида въздъхна тежко. Конър кимна. Японецът се намести на стола и сключи ръце на корема си. Конър въздъхна и си прочисти гърлото. Йошида също въздъхна. И двамата изглеждаха напълно съсредоточени. Между тях се разиграваше нещо, но не разбирах какво. Реших, че може би става дума за прословутото невербално комуникиране.

Най-сетне шефът на фирмата наруши тишината:

— Капитане, не бих искал да възникне някакво недоразумение. Акай Сирамикс е почтена фирма. Нямаме нищо общо с възникналите… компликации. Ние сме поставени в изключително трудно положение, но съм готов да ви помогна с каквото мога.

— Много ви благодаря — отвърна Конър.

— Няма защо.

Йошида се изправи. Конър последва примера му. Поклонихме се и се ръкувахме.

— Ако решите, че мога да ви бъда полезен с още нещо, обадете ми се без колебание.

— Благодаря — рече Конър.

Японецът ни изпрати до вратата на кабинета си. Поклонихме се още веднъж и излязохме.

Отвън чакаше красив рус американец на около четиридесет години. Веднага го познах. Същият, който предната вечер беше в колата на сенатора Роу и дори не счете за нужно да ни се представи.

— О, Ричмънд сан — възкликна Йошида. — Тъкмо навреме идвате. Тези господа се интересуваха от байшу — сделката с Майкро Кон. Поговорете с господин Ричмънд. Неговият английски е по-добър от моя. Той може да ви запознае в подробности със случая.

— Боб Ричмънд от Майърс, Лосън и Ричмънд — представи се красавецът.

Ръкостискането му бе крепко. Той имаше хубав тен и изобщо личеше, че се занимава активно със спорт. Най-вероятно с тенис. Усмихна ни се ведро и каза:

— Колко малък е светът!

Ние с Конър също се представихме.

— Сенаторът Роу успя ли да се прибере читав в хотела? — попитах аз.

— Да, да — отговори Ричмънд. — Благодаря ви за помощта, която ни оказахте. — Усмихна се отново и продължи: — Предполагам, че тази сутрин светът му се е видял черен. Но вероятно не му е за пръв път.

Ричмънд се залюля напред-назад на стъпалата си, сякаш посрещаше сервис в тенисмач. Изглеждаше леко напрегнат.

— Трябва да ви призная, че най-малко вас двамата очаквах да срещна тук. Някакъв проблем ли е възникнал? Аз представлявам Акай на преговорите за закупуването на Майкро Кон.

— Не, всичко е наред. Просто си съставяме обща картина за случая — отговори Конър.

— Ако искате, да поговорим в заседателната зала.

— Съжалявам, но закъсняваме за среща. Може би по-късно.

— Да, разбира се. С удоволствие — рече Ричмънд и ни даде визитната си картичка. — След час ще бъда в кабинета си.

— Чудесно — пое я Конър.

Но изражението на Ричмънд все така изразяваше тревога. Изпрати ни до асансьора.

— Господин Йошида е бизнесмен от старата школа — обясни той. — Сигурен съм, че е изложил становището си спокойно и се е държал изключително вежливо. Но не можете да си представите колко се вбеси от случая с Майкро Кон. От централата в Токио непрестанно се сипят критики срещу него. А това е крайно несправедливо. Той не е виновен. От Вашингтон го измамиха. Увериха го, че няма пречки сделката да бъде сключена, а после Мортън дръпна килимчето изпод краката му.

— Така ли? — учуди се Конър.

— Не знам какъв му е проблемът на Джони Мортън, но жестоко ни изигра. Бяхме подали всички необходими документи. Тогава Комитетът за чужди инвестиции в Съединените щати не възрази. Сети се да се противопостави чак след приключването на преговорите. Така не може да се прави бизнес. Дано Джон в края на краищата се вразуми, защото всичко това, което става в момента, намирисва на расизъм.

— На расизъм ли?

— Разбира се. Повтаря се историята с Феърчайлд. Спомняте ли си? През осемдесет и шеста Фуджицу искаше да купи предприятието за полупроводници Феърчайлд, но Конгресът спря сделката, защото застрашавала националната сигурност. Не бивало подобна фирма да попада в ръцете на чужденци. Няколко години по-късно една френска групировка купи Феърчайлд и онези от Конгреса дума не казаха. Излиза, че може да се продава на чужденци, само да не са японци! За мен това се нарича чисто и просто расистка политика.

Стигнахме до асансьора и Ричмънд махна с ръка.

— Както и да е. Обадете ми се. Ще намеря време да поговорим.

— Благодаря ви — рече Конър.

Качихме се в кабината. Вратата се затвори.

— Мръсник! — облекчи си душата моят колега.

Карах на север към Уилшър, където имахме среща със сенатора Мортън.

— Защо да е мръсник? — попитах Конър.

— Допреди година Боб Ричмънд беше заместник на Аманда Мардън — ръководителката на нашата делегация, водеща търговските преговори с Япония. Той е присъствал на всички съвещания на американското правителство, на които се е определяла стратегията в тази област. И изведнъж сменя господарите си и постъпва на работа при японците. В момента те му плащат петстотин хиляди годишно плюс премии, и има защо. Той знае буквално всичко.

— Това законно ли е?

— Разбира се. Много хора го правят. Ако Ричмънд бе работил в някоя фирма, развиваща нови технологии, като например Майкрософт, преди да напусне, щяха да го заставят да подпише декларация, че в продължение на пет години няма да постъпва на служба при конкурентите, за да не им издаде фирмени тайни. Но правителството не поставя такива строги условия.

— Тогава защо го нарече мръсник?

— Ричмънд много добре знае истината за продажбата на Феърчайлд, а ни разправя врели-некипели за някакъв си расизъм.

— Значи в случая не се е касаело за расизъм, така ли?

— Не, разбира се. Това е известно на Ричмънд, както и фактът, че най-отявлените расисти в света са японците.

— Сериозно?

— Абсолютно. Японските дипломати например…

Телефонът иззвъня. Натиснах копчето на високоговорителя и казах:

— Лейтенант Смит слуша.

Отговори ми мъжки глас:

— Най-сетне ви хванах! Къде се губите бе, хора? Не мога да легна да се наспя заради вас!

Познах гласа. Беше на Фред Хофман, дежурния от предната вечер.

— Благодаря ти, че ни позвъни, Фред — каза Конър.

— За какво сте ме търсили?

— Исках да разбера нещо повече за снощните обаждания от Накамото.

— Не си първият, който ме пита, Джон. Половината управление се интересува от тях. Джим Олсън буквално се е преселил на бюрото ми и рови ли, рови из дневника. А снощи инцидентът изглеждаше съвсем обикновен.

— Би ли ми разказал какво точно се случи? Започни от самото начало…

— Да, разбира се. Първо ми се обади дежурната телефонистка. Позвънил й някакъв мъж с азиатски акцент. Бил развълнуван или дрогиран. Не могла да разбере какво точно искал. Само повтарял за някакви „проблеми с труп“. В края на краищата изпратих една патрулна кола, около осем и трийсет, да провери на място за какво става дума. Момчетата потвърдиха, че има убийство, и аз възложих случая на Том Греъм и Роди Мерино, заради което по-късно шефовете ме направиха на нищо.

— Ясно.

— Действах стриктно по предписанията. Знаеш, че ни е наредено да използваме двойките детективи по график и да ги въртим в различни райони, за да е по-справедливо и да не могат да ни обвинят в пристрастност.

— Знам.

— Както и да е. Греъм ми се обади в девет часа, каза ми, че възникнали някакви проблеми на местопрестъплението и помоли да му изпратя човек от Отдела за специално обслужване. Проверих вашия списък и видях, че Пийт Смит е дежурен на повикване. Дадох на Греъм твоя номер, Пийт, и той навярно ти е позвънил.

— Да, така беше — потвърдих аз.

— И какво стана по-нататък? — нямаше търпение Конър.

— Около две минути, след като Греъм затвори, някъде към девет и пет ми се обади мъж с акцент. Мисля, че беше азиатски, но не съм съвсем сигурен. Каза, че говори от името на Накамото, и помоли случаят да бъде възложен на капитан Конър.

— Представи ли се?

— Да. Коичи Ниши.

— От Накамото, така ли?

— Поне твърдеше, че е оттам — рече Хофман. — Аз какво, седя си тук и само вдигам телефоните. Откъде мога да знам дали не ме е излъгал. Днес сутринта от Накамото подадоха официално оплакване. Протестират срещу това, че разследването е възложено на Конър, и заявяват, че нямали служител на име Коичи Ниши. Намирисвало им на измама. Но аз не си измислям. Някакъв мъж наистина ми позвъни.

— Спомена, че имал акцент… — прекъсна го Конър.

— Да. Доста добре говореше английски, но определено с акцент. Стори ми се странно, че знае толкова много за теб.

— За мен ли?

— Да. Първо ме попита дали имам домашния ти телефон и предложи да ми го продиктува. Помислих си, че не сме стигнали още дотам, японци да ни дават телефонните номера на наши служители. После ме уведоми, че капитан Конър невинаги вдигал телефона и щяло да е най-добре да изпратя някого да го вземе.

— Интересно — отбеляза Конър.

— Обадих се на Пийт Смит и го посъветвах да мине покрай теб. Това е всичко. Просто реших, че в Накамото е възникнал някакъв… политически пробием. Греъм бил ядосан. Разбрах, че и други хора недоволствали. А всички знаем, че Конър има солидни връзки в японската общност. Затова послушах онзи. И всичката мръсотия се изсипа върху мен. По дяволите!

— Разкажи ми по-подробно за мръсотията — подкани го Конър.

— Потокът започна снощи около единайсет, когато ми се обади началникът и ми поиска сметка защо съм поверил случая на Греъм. Обясних му. Но той продължи да мърмори. После, малко преди края на дежурството, някъде към пет сутринта, се вдигна страхотна олелия — как така Конър се бил оказал на местопрестъплението, кой го е повикал. И като капак — статията за полицейския расизъм в „Лос Анджелис Таймс“. Омръзна ми да повтарям, че съм действал точно по наредбите, но никой не ми вярва.

— Аз ти вярвам — рече Конър. — Искам да те попитам още нещо, Фред. Ти чу ли записа на разговора между телефонистката и лицето, съобщило за инцидента?

— Естествено. Преди час го прослушах. Защо?

— Гласът на мъжа не приличаше ли на този на господин Ниши?

Хофман се разсмя.

— Откъде да знам, капитане! И двата са на азиатци. Не е изключено да е един и същ човек. Но честно да ти кажа — не знам. Първият звучеше доста объркано и разстроено. Може би мъжът е бил в шок. Или под въздействието на наркотици. Нямам представа. Със сигурност мога да твърдя само, че господин Ниши беше добре информиран за теб.

— Благодаря ти, Фред. Много ни помогна. Приятна почивка — каза Конър и окачи слушалката.

Отбих от магистралата и подкарах към Уилшър. Предстоеше ни среща със сенатора Мортън.

— Погледнете насам, господин сенатор! Така… Още малко. Сега е добре. Чудесно! Много е мъжествено! Задръжте така за минутка, моля!

Режисьорът, нервак с пилотско яке и бейзболна шапка, слезе от крана, на който бе монтирана камерата, и започна да сипе заповеди с британски акцент:

— Джери, донеси още един сенник! Слънцето е прекалено силно. Направете нещо с очите му! Искам да засилите цвета им. Елън, виждаш ли блика на дясното му рамо? Мръдни го малко, душа. Оправете яката на ризата. Скрийте микрофона под вратовръзката. Косата не е достатъчно прошарена. Освежете белите косми. И, моля ви се, опънете пътечката! Човекът ще се спъне! Хайде, по-живо! Губим ценна дневна светлина!

Двамата с Конър стояхме малко встрани, до красива асистент-режисьорка на име Деби, която бе притиснала голям тефтер към гърдите си.

— Това е Едгар Лин — пошушна ни тя многозначително.

— Това име трябва ли да ни говори нещо? — попита Конър.

— Най-скъпо платеният и най-търсеният рекламен режисьор в света. Велик творец! Негов е прословутият рекламен клип на Епъл от 1984 година и… много други. Освен това е режисирал и редица световноизвестни филми. Едгар е върхът!

Тя направи пауза и добави:

— Освен това не е смахнат като повечето си колеги. Свестен човек е.

Сенаторът търпеливо стоеше пред обектива на камерата, докато няколко души се занимаваха с неговата вратовръзка, със сакото, с косата и с грима му. Мортън, облечен в костюм, бе застанал под едно дърво на фона на игрище за голф. В далечината се виждаха небостъргачите на Бевърли Хилс. Реквизиторите бяха постлали една пътека, по която той трябваше да се приближи към камерата.

— Как се справя сенаторът? — попитах аз.

Деби кимна одобрително.

— Не е зле. Мисля, че има шанс.

— Да стане президент ли? — усмихна се Конър.

— Защо не? Едгар е истински магьосник. Ще го направи като кукличка! Все пак сенаторът Мортън не е Мел Гибсън. Разбирате какво имам предвид, нали? Носът му е прекалено голям, започнал е да оплешивява, бръчките също представляват сериозен проблем. Те развалят израза на очите. А очите печелят електората!

— Така ли? — учуди се Конър.

— Да. Избирателите решават за кого да гласуват по очите.

Тя вдигна рамене, сякаш ни съобщаваше общоизвестна истина, и добави:

— Но сенаторът е в добри ръце. Едгар е голяма работа. Способен е на чудеса!

Едгар Лин мина покрай нас, прегърнал оператора през раменете.

— Махни му торбичките под очите, за бога! — намираше все нови кусури режисьорът. — И хвани брадичката в такъв ракурс, че да изглежда малко по-волева.

— Добре — отвърна операторът.

Асистент-режисьорката се извини със заетостта си и ни остави сами. Докато чакахме, продължихме да наблюдаваме как гримьорите и костюмиерите обработват сенатора.

— Вие навярно сте господата Конър и Смит.

Обърнах се. Отнейде се бе появил млад мъж в син раиран костюм. Изглеждаше като типичен депутатски помощник — спретнат, внимателен и вежлив.

— Казвам се Боб Удсън. От кабинета на сенатора съм. Благодаря ви, че дойдохте.

— Няма защо — отговори Конър.

— Сенаторът много държи да разговаря с вас. Съжалявам, че снимките се проточиха. Трябваше да свършат в един.

Той погледна часовника си и продължи:

— Може да се наложи да поизчакате известно време, но както вече споменах, сенаторът иска непременно да се срещне с вас.

— А знаете ли по какъв повод? — попита Конър.

Някой извика:

— Репетиция! Репетиция за звук и камера!

Суетящите се около Мортън изчезнаха. Удсън насочи вниманието си към снимачната площадка.

Едгар Лин пак бе залепил око за визьора.

— Косата още не е достатъчно прошарена, Елън! Добави малко бяло! — провикна се той.

— Дано не го състарят прекалено много — обади се Удсън.

— Не се безпокойте — каза Деби. — Така ще изглежда по-дистинге.

— Надали… И бездруго понякога, когато е уморен, има доста съсипан вид.

— Не се тревожете — успокои го асистентката.

— Така, сега всичко е наред — рече най-сетне Лин. — Сенаторе, готов ли сте за репетиция?

— От кое място в текста да започна? — попита Мортън.

— Текст! — провикна се режисьорът.

— „Навярно и вие като мен сте разтревожени…“ — с монотонен глас занарежда скриптерката.

— Свършихме ли вече с първата част? — поинтересува се сенаторът.

— Да, душа — отвърна Едгар Лин. — Сега ще снимаме от момента, в който се насочваш към камерата. Хвърляш един много волеви, мъжествен поглед право в обектива и подемаш: „Навярно и вие като мен сте разтревожени…“. Ясно?

— Да — отвърна Мортън.

— Трябва да излъчваш мъжественост. Мисли си колко си силен, как всички ти се подчиняват! Започваме ли?

— Този Лин ще му скъса нервите — рече Удсън.

— Чудесно. Начало на репетицията! — отсече режисьорът.

Сенаторът Мортън тръгна към камерата.

— Навярно и вие като мен сте разтревожени от това, че през последните няколко години Америка губи позициите си в света. Все още сме най-могъщата военна сила, но националната ни сигурност зависи от способността ни да се браним както с военни, така и с икономически средства. А нашата икономика е в упадък. По време на управлението на последните двама президенти Америка се превърна от най-големия кредитор в най-големия длъжник. Промишлеността ни изостава и вече не е сред водещите в света. Американските работници са по-слабо образовани от събратята си в редица развити страни. Нашите инвеститори търсят бърза печалба и минират бъдещето на икономиката. В резултат на всичко това жизненото равнище спада главоломно. Пред децата ни се откриват доста мрачни перспективи.

— Намери се един политик да го каже — промърмори Конър.

— В тези кризисни времена — продължи Мортън — много американци се тревожат и от още нещо. Отслабването на икономическата ни мощ изправя страната пред непозната досега опасност. Не са малко онези, които смятат, че не е изключено скоро да се превърнем в колония на Япония или на Европа. Най-вече на Япония. Мнозина са убедени, че японците целенасочено превземат нашата промишленост, курортните ни селища и дори градовете ни.

Сенаторът посочи с жест игрището за голф и небостъргачите зад гърба си.

— Някои даже се страхуват, че Япония фактически вече управлява Америка.

Мортън направи пауза и придоби замислено изражение.

— Оправдани ли са подобни опасения относно бъдещето на Америка? — запита той избирателите. — За някои чуждестранните инвестиции са истинска благословия. Други, напротив, смятат, че разпродаваме родината си. Кой е прав? На кое от двете твърдения би трябвало… би било… По дяволите! Как беше нататък?

— Стоп! Стоп! — викна Едгар Лин. — Почивка за всички! Ще доизбистря някои неща и след малко ще направим истински дубъл. Чудесно, сенаторе! Много добре го казвате.

— „На кое от двете твърдения би било по-добре да повярваме, ако милеем за бъдещето на страната си“ — прочете скриптерката.

— На кое от двете твърдения би било… — повтори сенаторът.

После поклати глава.

— Нищо чудно, че не мога да запомня това изречение. Ще го променим. Марджи! Къде е тя? Оставете. Дайте ми текста, сам ще го променя.

Групата гримьори и костюмиери пак плъпна по Мортън.

— Почакайте тук, ще се опитам да го измъкна за няколко минути — каза ни Удсън.

Стояхме до някакъв бръмчащ агрегат, от който излизаха кабели. Мортън се приближи. По петите му подтърчаха двама помощници, които носеха дебели папки, пълни с компютърни разпечатки.

— Джон, трябва да прочетеш това!

— Джон, длъжен си да се съобразиш с тези данни.

— Какво сте донесли? — попита сенаторът.

— Последните социологически проучвания на Галъп и на Фийлдинг.

— А това е разбивката на избирателите по възрастови групи, Джон.

— Е, и?

— Излиза, че президентът е прав, Джон.

— Да не съм чул такива приказки! Забравихте ли, че с него сме съперници?

— Джон, но той е прав за ключовата дума. Не бива да прозвучава по телевизията.

— Не трябва да казвам „съхранение“, така ли?

— В никакъв случай, Джон.

— Това ще те ликвидира.

— Данните са недвусмислени.

— Искаш ли да им хвърлиш едно око?

— Не — рече Мортън и погледна мен и Конър. — Само една секунда и ще ви обърна внимание — извини се той и ни се усмихна.

— Джон, все пак не пренебрегвай тези цифри!

— Всичко е съвсем ясно, Джон. „Съхранение на вече завоюваните ценности“ за хората означава намаляване на жизненото равнище. Те и бездруго усещат това на гърба си. Не искат и да чуят за подобно нещо.

— Значи не разбират за какво става дума.

— Джон, такова е мнението на избирателите.

— Но те просто грешат.

— Джон, да не искаш да образоваш електората?

— Да, държа да прозрат, че съхранението на вече постигнатото не е равносилно на спад в жизненото равнище. Напротив, то е синоним на богатство, сила и свобода. Идеята е не да се задоволяваме с трохи. Пак ще караме колите и ще отопляваме къщите си, но ще го правим с по-малко бензин и газ. Ще имаме по-ефективни отоплителни системи, по-икономични автомобили, по-чист въздух и ще сме по-здрави. Това е напълно постижимо. В други страни вече е факт. Например в Япония…

— Моля те, Джон.

— Само не споменавай Япония!

— През последните двайсет години в Япония цените на стоките са спаднали с шейсет процента от спестени енергийни разходи — обясни Мортън. — Ние в Америка нищо не направихме по този въпрос. Японците днес произвеждат по-качествени и по-евтини стоки от нас, понеже навреме се сетиха да инвестират в развитието на технологии за по-ефикасно използване на енергията. По този начин съхраниха достигнатото и продължиха напред. Съхранението означава конкурентоспособност. А ние…

— Всичко това е много хубаво, Джон, но е пълна скука!

— Никого няма да впечатлиш с цитиране на статистически данни, Джон.

— Но те представляват интерес за американците — възрази Мортън.

— Пет пари не дават американците за тези проблеми, Джон.

— Джон, няма дори да те изслушат. Направо ще загасят телевизорите си. Ето виж отговорите на анкетираните над петдесет и пет годишна възраст, а тъкмо те представляват най-стабилната група избиратели. Не щат и да чуят за съхранение на постигнатото, не желаят да се влоши животът им. Такова е мнението на възрастните американци.

— Но именно те имат деца, внуци и трябва да мислят за тяхното бъдеще.

— Хич не им пука за децата, Джон. Тук го пише черно на бяло — смятат, че синовете и дъщерите не ги е грижа за родителите. Затова им връщат със същото. Просто и ясно.

— Но децата…

— Децата не гласуват, Джон.

— Моля те, Джон, послушай ни.

— Никакво съхранение, Джон. Активност, стремеж към преуспяване — да. Загриженост за бъдещето — да. Да не затваряме очи пред проблемите — да. Нов дух — да. Но не и съхранение на завоюваното. Виж данните!

— Моля те, Джон.

— Добре, ще помисля по въпроса — махна с ръка Мортън.

Двамата помощници разбраха, че повече няма да постигнат, и шумно затвориха папките.

— Да ти пратим ли Марджи да промени въпросния пасаж в текста?

— Не.

— Твоя воля, Джон.

— Един ден ще се намери американски политик, който да постъпи така, както смята за правилно, а не както му диктуват социологическите проучвания. Това ще е истинска революция! — рече Мортън с въздишка.

Двамата помощници вече си бяха тръгнали, но щом чуха думите му, се обърнаха и казаха почти хорово:

— Джон, изморен си, затова говориш такива работи. Разбираме те. Дългото пътуване те е изтощило.

После единият добави:

— Повярвай ни, Джон. Повярвай на цифрите. Те показват с деветдесет и пет процента точност как са настроени хората.

— И без тези хартии знам как са настроени. Отчаяни са и са вбесени, защото от петдесет години насам никой фактически не управлява тази страна!

— Говорили сме вече за това, Джон. Живеем в двайсети век. Да управляваш означава да казваш на хората онова, което искат да чуят.

Помощниците се отдалечиха.

Мястото им моментално зае Удсън. Той държеше преносим телефон и понечи да каже нещо, но Мортън вдигна ръка.

— Не сега, Боб.

— Джон, мисля, че трябва да се обадиш…

— Казах не сега!

Удсън се оттегли. Мортън си погледна часовника.

— Господин Конър и господин Смит, нали така?

— Да — отвърна Конър.

— Да се поразходим — предложи сенаторът и ни поведе далеч от снимачната площадка, към един хълм, който се извисяваше над игрището за голф. Беше петък. Почти нямаше играчи. Отдалечихме се на около петдесет метра от кинаджиите.

— Помолих ви да дойдете, защото разбрах, че вие се занимавате с инцидента в Накамото.

Канех се да кажа, че това не отговаря на истината и че Греъм ръководи разследването, но Конър ме изпревари и рече:

— Да, така е.

— Искам да ви задам няколко въпроса, свързани със случая. Доколкото разбрах, той вече е решен, нали?

— Общо взето.

— Разследването приключено ли е?

— На практика да — отвърна Конър.

Мортън кимна.

— Казаха ми, че вие двамата сте специалисти по японската проблематика. И че дори единият от вас е живял известно време в Япония. Така ли е?

Конър леко се поклони.

— Вие ли днес сте играли голф с Ханада и с Асака?

— Виждам, че сте добре информиран.

— Тази сутрин разговарях с господин Ханада. Познаваме се отпреди — обясни Мортън.

После изведнъж спря и се обърна към нас:

— Въпросът ми е следният: свързана ли е историята в Накамото с продажбата на Майкро Кон?

— Какво имате предвид? — направи се, че не разбира Конър.

— Със сделката „Майкро Кон“ се занимава сенатската комисия по финансите, на която съм председател. От Комитета по науката и техниката, който всъщност е упълномощен да разреши сключването на въпросната сделка, ни поискаха мнение. Както знаете, продажбата предизвика някои възражения. Самият аз активно й се противопоставях. Поради редица причини. Известно ли ви е всичко това?

— Да — отговори Конър.

— Съвременните технологии на Майкро Кон са разработени отчасти с пари на американските данъкоплатци. А сега фирмата ще премине в ръцете на японците, които ще използват достиженията й, за да конкурират собствените ни производители. Това ме вбесява. Мисля, че сме длъжни да защитим американския бизнес, американския научен потенциал. Трябва да ограничим чуждите инвестиции в нашите предприятия и университети. Но не мога да намеря подкрепа нито в Сената, нито в деловите кръгове. Министерството на търговията също не е на моя страна. Страхували се да не провалим преговорите за ориза. Представяте ли си? За ориза! Дори Пентагонът е против мен. Та се запитах, след като Акай Сирамикс е дъщерна фирма на Накамото, има ли снощният инцидент нещо общо с продажбата на Майкро Кон.

Той направи пауза и ни изгледа втренчено. Сякаш бе сигурен, че знаем нещичко по въпроса.

— Не ми е известно да съществува каквато и да е връзка между двете — отговори Конър.

— Извършили ли са хората от Накамото нещо нередно, незаконно, подмолно, за да подтикнат сключването на сделката?

— Доколкото знам, не.

— И вашето разследване е приключено, така ли?

— Да.

— Просто исках да съм наясно. Защото, ако променя позицията си, не бих желал впоследствие да се окаже, че съм бръкнал в торба със змии. И бездруго някои разглеждат партито на Накамото като опит да се спечелят противниците на сделката. Ще е твърде опасно, ако се отметна. В Конгреса са в състояние да те заставят „да мислиш“ ту така, ту иначе по проблем като този.

— Значи ли това, че вече няма да възразявате срещу продажбата? — попита Конър.

Някой се провикна от снимачната площадка:

— Господин сенатор, чакат ви!

— Много ми е трудно да продължавам — рече Мортън и повдигна рамене. — Убеден съм, че Майкро Кон е повторение на случая „Феърчайлд“, но има ли смисъл да се боря, след като очевидно не мога да спечеля битката. Пък и предстоят ни още толкова други битки.

Той се изпъчи и оправи вратовръзката си.

— Господин сенатор, готов ли сте? Тревожат се, че ще изпуснем слънчевата светлина.

— Да им имам грижите — въздъхна Мортън и поклати глава.

— Не бихме желали снимките да се провалят заради нас — каза Конър.

— Исках да чуя мнението ви. Значи, ако правилно съм ви разбрал, снощните събития нямат нищо общо с продажбата на Майкро Кон и след някой и друг месец не ще прочета във вестниците, че е имало задкулисни машинации в подкрепа или против сделката?

— Доколкото ми е известно, не — повтори Конър.

— Господа, още веднъж ви благодаря, че дойдохте.

Сенаторът се ръкува с нас и тръгна към снимачния екип. В миг се спря и се обърна.

— Добре ще е да запазим нашия разговор в тайна. Трябва да бъдем внимателни. Нали сме във война с Япония. — Той се усмихна по момчешки хитро и добави със заговорнически тон: — Както пише на изхода на казармата — по военни въпроси дотук!

— Прав сте — кимна Конър. — Не бива да забравяме Пърл Харбър.

— Да-а. — И Мортън сниши глас. — Знаете ли, някои мои колеги са убедени, че рано или късно ще трябва да пуснем върху жълтите още една бомба. Аз, естествено, не съм съгласен с тях.

Сенаторът се усмихна.

— Поне за пред хората…

Все още усмихнат, той пое надолу по хълма. Докато да стигне до снимачната площадка, за него първо се залепи скриптерката с променения текст, после една гримьорка; звукооператор, който носеше микрофон и нагласяше нещо на закаченото за кръста му захранващо устройство; и накрая — костюмиер. Сенаторът изчезна от погледите ни. Сля се с рояка, който непрекъснато променяше формата си и в пълен безпорядък се придвижваше по ливадата.

— Симпатичен човек — забелязах аз.

Връщахме се в Холивуд. Очертанията на сградите изглеждаха размити от смога.

— Той е политик. Това му е работата — да те накара да го харесаш — отвърна Конър.

— Значи добре си върши работата.

— Дори много добре. — Нещо в тона му ми подсказваше, че е леко смутен.

— Не си ли съгласен с това, което каза пред камерата? Струва ми се, че то съвпада с твоите виждания.

— Съгласен съм.

— Тогава защо си намусен?

— Просто се замислих. Питам се какво всъщност означаваха думите му — отговори Конър.

— Мортън спомена за Феърчайлд.

— Да. Сенаторът е добре запознат със случая.

Понечих да помоля Конър да ми разкаже нещо повече за тази афера, но той ме изпревари.

— Чувал ли си за Сеймър Крей? Години наред го признаваха за най-добрия конструктор на суперкомпютри в света. Фирмата Крей Рисърч създаде най-бързите компютри на планетата. Японците безуспешно се опитваха да догонят Крей. Той беше просто гениален. В средата на осемдесетте чрез дъмпинг те ликвидираха повечето от нашите фирми, които му доставяха микрочипове. Наложи се Крей да възложи на японците изработката на уникалните чипове, които самият той бе изобретил. Но поръчките се изпълняваха бавно, със закъснение, което е нечувано за фирми от Страната на изгряващото слънце. След време японците направиха скок в компютъростроенето. Възникна подозрение, че са откраднали технологията на Крей. Той побесня и реши да сключи договор с американски производител — избра предприятието за полупроводници Феърчайлд, въпреки че то бе в трагично финансово състояние и далеч не бе от най-добрите. Но Крей вече не вярваше на японците. И така, Феърчайлд започна да изработва поредната нова генерация чипове по негова поръчка. Изведнъж се разчу, че фирмата ще бъде продадена на Фуджицу — основния конкурент на Крей. В крайна сметка Конгресът реши да забрани сделката по съображения, свързани с националната сигурност.

— И какво стана после?

— Това не реши финансовите проблеми на Феърчайлд. Фирмата бе здраво загазила. И все пак се наложи да бъде продадена. Плъзна слух, че към нея проявяват интерес от Бюл — френска компания, която не се занимава с производство на суперкомпютри. Конгресът бе настроен положително към евентуалното сключване на тази сделка. Но в края на краищата една американска фирма купи Феърчайлд.

— И Майкро Кон е нещо като втори Феърчайлд, така ли?

— Да. В смисъл че Майкро Кон ще осигури на японците монопол в производството на чипове и тогава съвсем лесно те ще изтикат американските си конкуренти от пазара. Но мисля, че…

Телефонът не му позволи да довърши. Оставих високоговорителя включен, така че и Конър да чува разговора.

Беше Лорън, бившата ми съпруга.

— Питър?

— Здравей, Лорън.

— Обаждам ти се, за да ти съобщя, че ще взема Мишел по-рано.

Гласът й ми се стори напрегнат, тонът — официален.

— Така ли? Нали изобщо нямаше да я взимаш днес?

— Не съм казвала такова нещо. Разбира се, че ще я взема.

— Добре — отвърнах аз. — Между другото, кой е този Рик?

Настъпи пауза.

— Не падай толкова ниско, Питър.

— Защо? Просто ми е интересно. Мишел спомена за него тази сутрин. Каза, че имал черен мерцедес. Рик новото ти гадже ли е?

— Питър, смятам, че това няма нищо общо със случая.

— С какъв случай? — учудих се.

— Хайде да не си играем игрички. Добре знаеш за какво става дума. Ще взема Мишел по-рано, за да я заведа на лекар.

— Защо? Грипът вече й мина.

— Ще я водя на преглед, Питър.

— Какво?

— На преглед.

— Чух те, но…

— При доктор Робърт Строс. Колегите ми го препоръчаха като най-добрия в тази област. Не знам как ще свърши всичко това, Питър, но държа да ти кажа, че съм много разтревожена. Имам предвид твоето минало…

— За какво говориш, Лорън?

— За блудство — отговори тя. — За блудство с деца.

— Моля?

— При създалата се ситуация не мога да отмина факта, че преди време имаше такива обвинения срещу теб.

Започна да ми се гади. Когато връзката между мъж и жена се прекъсне, след нея винаги остава утайка от омраза, горчивина и гняв. Всеки знае за партньора си тайни, съкровени неща и може да ги използва срещу него. Ако пожелае. Досега Лорън не бе стигала чак дотам.

— Лорън, прекрасно знаеш, че обвинението бе отхвърлено като неоснователно. По онова време бяхме женени.

— Знам само това, което ти ми каза.

Тонът й бе студен, морализаторски и леко саркастичен. Типично прокурорски тон.

— За бога, Лорън! Това е нелепо!

— Няма нищо нелепо. Като майка нося известна отговорност.

— По дяволите! Как не се сети за нея досега? Изведнъж реши…

— Вярно е, че професията ми отнема много време и сили, но винаги съм поставяла дъщеря си на първо място. И съжалявам, дълбоко съжалявам, ако моята заетост е спомогнала да се стигне до настоящата ситуация.

Имах чувството, че не говори на мен. Лорън сякаш репетираше показанията си пред съда.

— Питър, ако наистина е имало блудство — продължи тя, — Мишел, естествено, не може да остане повече при теб. Ще ти бъде забранено дори да я виждаш.

Преряза ме силна болка в гърдите.

— Какви ги приказваш? Кой ти надрънка, че съм блудствал с деца?

— Не мисля, че е редно на този етап да обсъждам с теб по-нашироко случая.

— Уилхълм ли? Той ли ти се обади, Лорън?

— Питър, излишно е да говорим повече. Официално те уведомявам, че ще взема Мишел в четири следобед. В четири я искам готова за излизане.

— Лорън…

— Моята секретарка, госпожица Уилсън, слуша нашия разговор и го стенографира. Съобщавам ти пред свидетел своето намерение да взема дъщеря си и да я заведа на преглед. Имаш ли някакви въпроси в тази връзка?

— Не.

— Тогава до четири. Благодаря ти за проявеното разбиране. Искам да добавя и нещо съвсем лично, Питър. Наистина съжалявам, че се стигна дотук — завърши речта си Лорън и затвори телефона.

Като детектив съм се сблъсквал често със случаи на блудство с деца. Знаех как протичат подобни разследвания. Медицинският преглед обикновено не можеше да докаже нищо. Лекарските заключения не бяха категорични. После някой психолог се залавяше да разпитва детето. Той го обсипваше с въпроси и постепенно то променяше отговорите си така, че да угоди на психолога. По принцип наредбите изискват такива разпити да бъдат записвани на видеолента, за да се удостовери, че въпросите не са били подвеждащи. Но когато стигнат до съда, нещата винаги се объркват. Съдията е длъжен в крайна сметка да вземе решение в защита на жертвата, а това означава, че ако се докаже макар и минимална вероятност за блудство, обвиненият родител бива лишен от правото да се вижда с детето насаме, да преспива в една къща с него или дори да…

— Хайде стига толкоз! — обади се Конър. — Съвземи се!

— Извинявай, но се разстроих.

— Разбирам те. И така, какво пропусна да ми кажеш?

— За кое?

— За обвинението в блудство.

— Нищо.

— Кохай — тихо продума Конър, — ако не си откровен с мен, няма да мога да ти помогна.

— Не беше блудство. Касаеше се за нещо съвсем друго. За пари.

Конър мълчеше. Просто чакаше и ме гледаше.

— Какво пък, защо да не ти кажа — реших и започнах.

Има моменти в живота, когато си мислиш, че знаеш какво вършиш, но всъщност не е така. След време поглеждаш назад и установяваш, че не си действал правилно. Забъркал си се в нещо и не си успял да намериш изход от кашата. Но тогава ти се е струвало, че всичко е наред.

Аз бях влюбен. Лорън беше от онези стройни, грациозни и скромни девойки с патрицианско държане. Красива и по-млада от мен.

От самото начало знаех, че нещата между нас няма да вървят. Но се опитвах с всички сили да докажа на практика противното. Оженихме се, заживяхме заедно и още от първия ден тя взе да проявява неудовлетвореност. Неудовлетвореност от апартамента, от квартала, от заплатата ми. От какво ли не. Лорън непрекъснато повръщаше, защото бе бременна. В колата, в леглото й, из цялото жилище имаше диетични бисквити. Беше толкова тъжна и нещастна, че аз се мъчех да й угаждам във всичко. Прислужвах й, готвех, чистех. Преди не си падах много по домакинската работа, но свикнах, пък и единственото ми желание бе да направя живота на Лорън малко по-хубав. Поне да опитам.

Ала тя непрекъснато искаше още. Още от това, още от онова. Още пари. Още и още.

Имахме и един конкретен проблем. Нейната медицинска застраховка не включваше бременност и раждане. Моята — също. След като се оженихме, не успяхме да съберем навреме допълнителните вноски, за да покрие застрахователната каса разходите по раждането. А те щяха да възлязат на осем хиляди долара. Нямахме толкова пари. Бащата на Лорън бе лекар във Вирджиния, но тя не искаше да го моли за заем, защото той беше против брака ни. Моето семейство не разполагаше със средства. И така, Лорън продължаваше да работи в прокуратурата, аз — в полицията. Тя бе натрупала доста голям дълг към банката със своята кредитна карта и изплащаше колата си. Трябваше непременно да изнамерим отнякъде осем хиляди. Тази мисъл не излизаше от главите ни и ни тормозеше. С мълчанието си Лорън ми показваше, че е мое задължение да реша финансовия проблем.

Една августовска вечер се отзовах на телефонно обаждане за битово насилие в Ладира Хайтс. Семейство пуерториканци. И двамата бяха пияни. Долната устна на жената беше разцепена, а окото на мъжа — моравосиньо. В съседната стая детето им пищеше. Не след дълго успяхме да ги укротим. Установихме, че никой не е пострадал сериозно, и тъкмо се канехме да си тръгваме, когато тя започна да крещи, че мъжът й закачал дъщеря им — че блудствал с нея. При това обвинение съпругът побесня и аз си помислих, че жена му просто иска да го натопи. Но тя настоя да видим малкото. Влязох в детската стая. Оказа се, че момичето е бебе на около девет месеца. Беше почервеняло от плач. Дръпнах завивката, за да проверя дали няма белези от насилие, и какво да видя, под юрганчето до детето — пакет с около килограм бял прах.

Замислих се. Ако арестувам съпруга, жената може да откаже да свидетелства срещу него. Наркотикът бях намерил случайно, при неправомерен обиск. Всеки що-годе приличен адвокат ще ги отърве за нула време. Затова повиках мъжа. Знаех, че нищо не мога да му направя. Мислех само за едно — ако детето захапе пакета, смъртта му е сигурна. Реших да се скарам на бащата. Да го поуплаша малко.

Двамата бяхме сами в детската стая. Жената остана в хола с колегата ми. Изведнъж мъжът извади от джоба си плик, дебел два сантиметра, и го отвори. Беше пълен със стодоларови банкноти.

— Благодаря ви за всичко, господин полицай — каза пуерториканецът.

В плика имаше поне десет хиляди долара. Човекът ми го подаде и зачака да го взема.

Аз започнах да мрънкам нещо неубедително в смисъл че е опасно да се оставят подобни неща в леглото на дете. Мъжът взе пакета, пусна го на пода, ритна го под креватчето и отвърна:

— Прав сте. Благодаря ви за загрижеността. Не бих искал нещо лошо да се случи с дъщеричката ми. — И пак протяга към мен ръката с плика.

Бъркотията беше пълна. Отвън жената крещеше на моя колега. До мен пищеше детето. Мъжът ми подава плика. Усмихва се и кима, сякаш ми казва: „Вземи го. За теб е“. А аз си помислих… Всъщност не знам какво си помислих.

После отидох в хола и заявих, че на детето му няма нищо. Съпругата започна да надава пиянски викове и да ме обвинява, че съм блудствал с малката. Просто пренасочи злобата си от своя съпруг към мен. Накрая обобщи, че и двамата сме насилници на деца. Колегата също усети, че е пияна и плещи глупости, и си тръгнахме. После само ме попита защо съм се забавил в стаята, а аз му обясних, че съм оглеждал щателно бебето. С това случаят за нас приключи. Но на сутринта жената се яви в управлението и подаде оплакване срещу мен. Бил съм блудствал с детето й. Личеше си, че е махмурлийка, освен това имаше криминално досие, но обвинението беше сериозно и затова бе образувано предварително разследване. Установи се, че жалбата й е безпочвена.

Това е.

Друго няма.

Казах всичко.

— А парите? — попита Конър.

— През уикенда отскочих до Лас Вегас. В края на годината написах в данъчната си декларация, че съм спечелил на хазарт. Обявих тринайсет хиляди от нетрудови доходи.

— Кой те посъветва да го направиш?

— Лорън.

— Значи си й казал за случилото се?

— Да.

— Когато приключи предварителното разследване, комисията издаде ли писмено решение?

— Не се стигна дотам. Просто устно ми съобщиха, че обвинението е несъстоятелно. Вероятно в личното ми кадрово дело се споменава за това, но писмени документи няма.

— Така-а — рече Конър, — а сега искам да чуя и останалото.

Разказах му за Кен Шубик, за „Таймс“ и за Невестулката. Конър ме слушаше безмълвно и се мръщеше. Докато говорех, той започна да всмуква въздух през зъби — така японците изразяват неодобрение.

— Кохай — рече той, когато свърших, — страшно ми усложняваш живота. Караш ме да се чувствам като глупак. Излагам се заради теб. Защо не сподели всичко това по-рано?

— Защото се отнася само до мен.

— Кохай, кохай… — поклати глава моят наставник.

Отново се замислих за детето си и за вероятността, макар и малка, да ми забранят да го виждам, да…

— Нали ти казах, че играта ще загрубее — прекъсна мрачните ми разсъждения Конър. — И ще става все по-страшно. Това е само началото. Тепърва ще се увериш колко гадна може да бъде играта. В наш интерес е да действаме бързо и да приключим случая още днес.

— Мислех, че той вече е приключен.

Конър въздъхна и пак поклати глава.

— Трябва да избистрим всичко преди срещата с жена ти в четири. Да не губим време.

— По дяволите, мисля, че вече наистина можем да смятаме случая за приключен — каза Греъм.

Намирахме се в къщата на Сакамура в Холивуд Хилс. Хората от лабораторията прибираха такъмите си и се канеха да си ходят.

— Не разбирам защо това разследване е като трън в гъза на шефа — продължи той. — Наложи се момчетата да докарат тук цялата си апаратура и да направят изследванията на място — за по-бързо. Слава богу, че всичко съвпада. Убиецът е Сакамура. Открихме в леглото му косъмчета, които са напълно идентични с тези, полепнали между краката на момичето. Взехме проба от четката му за зъби. Изсъхналата слюнка съответства по кръвна група и по генни характеристики на спермата, която намерихме в Черил. С деветдесет и седем процентова сигурност това доказва, че именно Сакамура се е изпразнил в момичето. Наебал го е и после го е удушил. Когато дойдохме да го задържим, той изпадна в паника, побягна и си строши главата. Къде е Конър?

— Навън.

През прозореца виждах как Конър стои до патрулната кола и разговаря с двамата униформени полицаи. Явно ги питаше нещо, като сочеше ту към горния край на улицата, ту към долния.

— Какво прави там? — попита Греъм.

Вдигнах рамене в недоумение.

— Не го разбирам тоя човек. Предай му, че отговорът на неговия въпрос е: „николко“.

— Какъв въпрос?

— Преди час ми позвъни и ме помоли да проверя колко чифта очила за четене има в тази къща. Оказа се, че няма никакви. Намерихме много слънчеви очила, но нито едни с диоптри. Чудя се за какво ли му е притрябвала подобна информация. Странен тип. Сега пък какви ги дъвче?

Наблюдавахме как Конър обикаляше патрулната кола и продължаваше енергично да жестикулира. Единият от полицаите говореше по радиостанцията.

— Проумяваш ли нещо?

— Не — отвърнах аз.

— Може би иска да издири момичетата и се опитва да установи накъде са избягали. По дяволите! Как не й записах името на оная, червенокосата! Де да зная, че така ще се развият нещата. Сигурно и тя се беше ебала с него. Можехме да извадим от вагината й малко сперма и да я сравним с пробата от Черил. А сега изглеждам като пълен идиот, защото съм ги оставил да духнат. Как да предположа… Всичко се разигра за секунди. Нормално е човек да се обърка, като изневиделица пред очите му заподскачат голи мадами. А мацките не бяха лоши, какво ще кажеш?

— Вярно е.

— От Сакамура нищо не е останало. Преди час говорих с момчетата от пътната полиция. Те още не могат да измъкнат трупа от смачканата кола. Той е така обгорял, че надали ще е възможно да бъде идентифициран. Съдебните лекари ще се опитат да сторят нещо, но едва ли ще успеят.

Греъм тъжно гледаше през прозореца. След малко добави:

— Направихме каквото можахме. В крайна сметка открихме убиеца. И то за нула време, без излишно суетене. А сега изведнъж се оказа, че сме се отнасяли зле с японците. Мамка му! Пак ние излязохме виновни.

— Аха — съгласих се.

— Да знаеш само как са се развихрили. Разгониха ми фамилията. Шефът непрекъснато ми звъни и настоява да приключвам със случая. Някакъв репортер от „Таймс“ ме разследва. Разровил се е из старите боклуци и е изнамерил една забравена история от 1978 година — предполагаемо превишаване на служебните права и необоснована употреба на сила спрямо гражданин от латиноамерикански произход. Нищо работа. Но нали ги знаеш журналистите? Снощният инцидент бил расистки. Аз по принцип съм бил с такъв уклон. Едва ли не представлявам истинско олицетворение на расизма, който отново надига грозната си глава. Тия японци са царе на мръсотиите! Действат така, че чак страх да те хване.

— Знам — обадих се аз.

— И теб ли подпънаха?

Кимнах.

— За какво?

— За блудство с деца.

— Господи! — възкликна Греъм. — А ти имаш дъщеря, нали?

— Да.

— Не те ли вбесяват тези инсинуации и машинации, Пийти сан? Чисти лъжи, но ходи го обясни на репортерите.

— Как се казва журналистът, който се е заял с теб?

— Мисля, че се представи като Линда Дженсън.

Поклатих глава. Линда Дженсън беше протеже на Невестулката. Някой беше казал за нея, че си е пробила път в професията не с ебане, а с преебаване на репутациите на невинни хора. Преди да се издигне до репортер в Лос Анджелис, си бе изкарвала прехраната като дописник за светската хроника в някакъв вашингтонски вестник.

— Безсмислено е да се борим против тях — рече Греъм и размърда туловището си. — Страната ни се пояпончва. Но хората ги е страх да говорят. Боят се от завоевателите.

— Трябва да се приемат закони срещу това.

Греъм се разсмя.

— Какви ти закони? Та те отдавна са купили управниците ни, до един. Знаеш ли колко средства пръскат ежегодно във Вашингтон? Четиристотин милиона долара! Това е достатъчно, за да покрие разходите по предизборните кампании на всички сенатори и конгресмени. Невероятно количество пари. Според теб щяха ли да ги раздават току-така, ако не получаваха нищо в замяна? По дяволите! Америка върви към своя край, приятел! Я виж, май шефът ти те вика.

Погледнах през прозореца. Конър ми махаше да сляза при него.

— Тръгвам — казах на Греъм.

— Успех — пожела ми той. — Аз ще си взема малко отпуск.

— Така ли? Кога?

— От утре. Началникът ми даде тоя акъл. Да се покрия, докато трае тази история с „Таймс“. Мисля да се разходя до Финикс. Имам роднини там. Исках просто да знаеш…

— Добре — отвърнах аз.

Конър продължаваше да ми маха. Изглеждаше нетърпелив. Забързах надолу по стълбите. В този момент пред къщата спря черен мерцедес, от който слезе позната фигура.

Уилхълм Невестулката.

Когато излязох на тротоара, Невестулката вече си бе приготвил тефтера и магнетофона. В ъгълчето на устата му висеше цигара.

— Лейтенант Смит — обърна се той към мен, — може ли да поговорим?

— Много съм зает.

— Хайде да тръгваме — подкани ме Конър и ми отвори вратата на колата. — Не си губи времето с него.

Крачех бързо. Невестулката подтичваше успоредно с мен, държейки пред лицето ми малък черен микрофон.

— Надявам се, че нямате нищо против да запиша думите ви. След случая „Малкълм“ станах предпазлив. Твърди се, че при снощното разследване в небостъргача Накамото колегата ви, детектив Греъм, е употребил някои расистки изрази. Бихте ли коментирали това?

— Не — отвърнах аз, без да забавям ход.

— Научих, че е използвал квалификации като „мръсни японци“.

— Нямам какво да ти кажа.

— Наричал ги и „жълтурчета“. Според вас редно ли е един полицай да говори така, когато е на служба?

— Съжалявам, Уили. Не коментирам.

Той не преставаше да ми завира микрофона в лицето. Това ме дразнеше. Дощя ми се да го плесна през ръката, но не го сторих.

— Лейтенант Смит, подготвяме статия за вас. Бих искал да ви задам няколко въпроса във връзка с нея. Става дума за случая „Мартинез“. Спомняте ли си за него?

Продължих да вървя.

— В момента имам много работа и не мога да разговарям с теб, Уили.

— Преди няколко години Силвия Морелия, майката на Мария Мартинез, е подала оплакване за блудство с дъщеричката й. Било е образувано вътрешно разследване. Какво ще кажете за това?

— Нищо.

— Говорих с детектива, с когото тогава сте работили заедно, Тед Андерсън. И това ли няма да ви подтикне към някакъв коментар?

— Не.

— Значи не възнамерявате да се защитавате срещу сериозните обвинения, които са отправени към вас?

— Доколкото знам, обвинения към мен отправяш единствено ти, Уили.

— Не е вярно — отвърна с усмивка той. — Разбрах, че прокуратурата се е заела със случая.

Не му отговорих. Зачудих се дали бе истина.

— В светлината на създалите се обстоятелства смятате ли, че съдът е допуснал грешка, като е предоставил отглеждането на дъщеря ви на вас?

— Не коментирам. Съжалявам, Уили.

Стремях се гласът ми да звучи уверено. Усетих, че започвам да се потя.

— Хайде, хайде. Нямаме време! — обади се Конър.

Качих се в колата.

— Съжалявам, момче, трябва да тръгваме — каза той на Уили и затръшна вратата.

Запалих двигателя.

— Давай — нареди ми Конър.

Невестулката си набута главата през прозореца.

— Не намирате ли, че грубото поведение на капитан Конър спрямо японците потвърждава погрешната кадрова политика на управлението при избора на служители, на които се възлагат деликатни случаи, криещи потенциална опасност от прояви на расизъм?

— Довиждане, Уили — отвърнах аз и вдигнах прозореца.

Подкарах надолу по склона.

— Няма да е зле, ако дадеш малко повече газ — рече Конър.

Натиснах педала.

В огледалцето видях как Невестулката изтърча до мерцедеса. Взех завоя със свирещи гуми.

— Как ни е открило това животинче? Радиообменът ли подслушва?

— Не сме ползвали радиовръзка — увери ме Конър. — Знаеш, че аз по принцип рядко прибягвам до нея. Може би патрулната кола е съобщила в управлението за пристигането ни. Може някой тайно да е монтирал предавател в колата ни. А може и просто Невестулката да се е досетил къде сме. Голям мръсник е този човек! Работи за японците. Той е техният агент в „Таймс“. Те обикновено са по-придирчиви при избора на слугите си. Но пък Уили е готов на всичко. Видя ли му колата?

— Забелязах, че не е японска.

— Щеше да е много очебийно. Следи ли ни?

— Не. Като че ли му се изплъзнахме. Накъде да карам?

— Към Университета на Южна Калифорния. Дадохме достатъчно време на Сандърс да си поиграе с лентите.

Завих към сто и първа магистрала.

— Между другото — сетих се аз, — каква е тази работа с очилата?

— Просто си потвърдих нещо. Нали не са намерили диоптрични очила?

— Не. Само слънчеви.

— Така си и мислех.

— Греъм ме уведоми, че си взема отпуск. Довечера щял да замине за Финикс.

— Ясно — рече Конър. — И ти ли искаш да изчезнеш нанякъде?

— Не.

— Както решиш.

Включих се в сто и първа. Навремето щях да стигна до Университета за десетина минути. Сега ми трябваха поне тридесет. Особено по обед. Движението от ден на ден ставаше все по-натоварено. Смогът — все по-гъст. Карах като в мъгла.

— Глупаво ли постъпвам? Смяташ, че трябва да си грабна детето и да побягна ли?

— И това е изход — отговори Конър и въздъхна. — Японците са майстори на непрякото въздействие. Този начин на поведение им е в кръвта. Ако някой японец е недоволен от теб, от твоя постъпка, той никога няма да ти го каже в очите. Ще го сподели с твоите приятели, с шефа ти, с колегите ти. Така че в крайна сметка думите му да стигнат до теб. Японците използват много способи за индиректно комуникиране. Затова се събират толкова често. Затова обичат да играят голф и да посещават барчета. Необходими са им допълнителни канали за връзка, тъй като не са свикнали да говорят направо това, което мислят. Всички тези заобиколни ходове им струват време, енергия и пари, но те просто не са способни да се конфронтират. За тях конфронтацията е почти равностойна на смърт. Само при мисълта за нея те започват да се потят и изпадат в паника. Защото, ако възникне конфликт, той непременно трябва да стигне до окончателна развръзка. Япония е страна, в която няма връщане назад.

— Да, но…

— Така че това, което ние, американците, смятаме за мръснишки действия на страхливци, нямащи смелостта да ни се противопоставят открито, всъщност е обичайна японска практика. По този начин те ти намекват, че си подразнил някои влиятелни хора.

— Ти на това намек ли му казваш? Накрая може да загубя дъщеря си! Ще съсипят отношенията ми с детето! Както и доброто ми име.

— Не се учудвай. Това са стандартни процедури. Заплашват те, че ще те обрекат на немилост във всяко отношение, за да проумееш, че не са доволни от теб.

— По дяволите! Мисля, че започвам да схващам за какво става дума…

— Не е лично заяждане — поясни Конър. — Просто са свикнали да действат така.

— Да разпространяват лъжи…

— В известен смисъл.

— Какъв ти „известен смисъл“? Чисти лъжи!

Конър въздъхна.

— Необходимо ми беше време, докато разбера, че поведението на японците се корени в ценностната система на феодалното село. Сигурно си чувал много за самураите през Средновековието, но не знаеш, че съвременният японец дълбоко в себе си е селянин. Навремето онзи, който предизвиквал недоволството на съселяните си, бил прокуждан от селото. Това се равнявало на смърт, защото никое друго селище не искало да приеме човек, който създава проблеми. Навлечеш ли си омразата на болшинството, умираш. Така разсъждават японците. Те имат много силно развито колективно чувство. Стремят се да живеят в мир със стадото — да не надигат глава, да не проявяват индивидуалност. И също — да не отдават голямо значение на истината. Японците не вярват в нея. Възприемат я като мъртво, абстрактно понятие. Подобно на майка, чийто син е обвинен в престъпление. Не я интересува каква е истината. Грижа я е единствено за сина й. Така е и при японците. Те държат изключително много на добрите взаимоотношения между хората. Това е тяхната истина. А за фактическата пет пари не дават.

— Добре, но защо сега се сетиха да действат? Нали случаят е приключен?

— Не е — отговори Конър.

— Така ли?

— Затова са ни нагънали отвсякъде. Някой силно желае да сложим край на разследването. Да се откажем.

— Притискат мен, притискат Греъм. Защо теб не закачат?

— Ти си мислиш…

— Какво ти изнамериха?

— Карат ме да се чувствам отговорен за това, което ще ти причинят.

— Защо ти да си отговорен? Не разбирам.

— Трудно ми е да ти обясня. Но те знаят, че ще схвана точно посланието им.

Загледах се напред. Върволицата от коли пълзеше сред пушека. Минахме край електронните рекламни табла на Хитачи (№1 на американския компютърен пазар!), на Канон (Най-добрата копирна техника в Америка!) и на Хонда (Най-продаваната кола в Америка!). Както повечето нови японски реклами, те светеха много интензивно, за да се виждат ясно и в слънчево време. Наемът за едно такова табло е тридесет хиляди долара дневно. На пръсти се броят американските фирми, които могат да си го позволят.

— С това, че вдигат пушилка около теб, японците ми казват: „Оправи нещата!“, защото смятат, че е по силите ми да се справя със ситуацията. Да приключа случая.

— Наистина ли можеш да го сториш?

— Да, разбира се. Искаш ли да постъпя така? Ще потуля работата, ще седнем на бира и ще се наслаждаваме на японския възглед за истината. Или предпочиташ да разберем защо е била убита Черил Остин?

— Да продължим разследването.

— Съгласен — отвърна Конър. — Тогава да действаме, кохай. Мисля, че Сандърс ни е приготвил интересна информация. Сега ключът са касетите.

Филип Сандърс беше побеснял.

— Затвориха лабораторията! — обясни ни той и разпери отчаяно ръце. — Не можах да ги спра!

— Кога се случи това? — попита Конър.

— Преди час. Появиха се хора от дирекцията на Университета, които отговарят за сградния фонд и поддръжката, и ни наредиха да напуснем лабораторията. След това я заключиха. Сега на вратата виси огромен катинар.

— И каква е причината?

— Някакъв доклад, в който пише, че таванът на подземието е паянтов и ако ледената пързалка ни се стовари върху главите, застраховката на Университета ще стане невалидна. Споменаваше се и нещо за безопасността на студентите. Така или иначе, затвориха лабораторията, докато някакъв си инженер не даде експертна оценка за техническото състояние на тази част от сградата.

— Кога ще дойде той?

— Не знам — повдигна рамене Сандърс и посочи телефона. — Чакам да ми съобщят. Може би след седмица, може би след месец…

— Моля?

— Това е положението. Защо мислите, че се ядосвам? — Ученият прокара пръсти през буйната си коса. — Протестирах дори пред декана, но той не беше в течение на случилото се. Заповедта е дошла по-отвисоко. От управителния съвет, чиито членове общуват с маститите спонсори, които издържат Университета с милионите си.

Сандърс се разсмя и добави:

— Не е трудно да се досетим откъде е повял вятърът.

— Какво имате предвид?

— Япония е проникнала надълбоко в структурата на американските висши учебни заведения. Особено в политехническите. В момента японски фирми осигуряват средствата за двайсет и пет преподавателски места в Масачузетския технологичен институт. Никоя друга държава не инвестира толкова в нашето образование. Японците го правят, защото знаят, че въпреки сегашното ни положение сме по-добри изобретатели от тях. И понеже се нуждаят от научни постижения, просто си ги купуват.

— От американските университети…

— Точно така. Например в Калифорнийския университет в Ървин са заделени два етажа, до които няма да те допуснат, ако не притежаваш японски паспорт. Там се извършва изследователска работа за Хитачи. Американски университет, забранен за американци! — Сандърс размаха ръце възмутен. — И в нашето заведение е същото. Ако нещо не им харесва, обаждат се на ректора. И той какво да прави? Не може да си позволи да разсърди японците. Затова изпълнява всички техни искания. Щом са казали да се затвори лабораторията, ще се затвори. Толкоз.

— А касетите?

— Всичко остана вътре. Не ни разрешиха дори да си съберем нещата.

— Сериозно?

— Страшно бързаха. Нахълтаха като гестаповци и ни изблъскаха навън. Не можете да си представите каква паника настъпва в американските университети, когато се появи опасност някой спонсор да им затвори кранчето.

Сандърс въздъхна. После рече:

— Не знам. Може би Тереза е успяла да измъкне лентите. Попитайте я.

— Къде е тя?

— Мисля, че отиде да се пързаля.

— С кънки ли? — смаях се аз.

— Поне така ми каза. Потърсете я на стадиона — посъветва ни той и изгледа Конър многозначително.

На леда имаше тридесетина дечица и млада учителка, която се опитваше да ги овладее. По моя преценка малчуганите бяха четвъртокласници. Смехът и виковете им се отразяваха от високия таван и ехтяха из залата.

Стадионът беше почти безлюден. Само в единия ъгъл се бяха скупчили няколко момчета, които гледаха как съучениците им се пързалят, и си разменяха удари по раменете. Високо горе, зад последния ред, чистач миеше пода с парцал. Долу, до самата пързалка, двама възрастни, явно родители, се бяха облакътили на оградката. Срещу нас, от другата страна на бялото поле, някакъв мъж четеше вестник.

От Тереза Асакума нямаше и помен.

Конър въздъхна. Намести се на една от дървените седалки и се облегна. Спокойно, без да бърза, преметна крак върху крак. Аз го изгледах учудено.

— Какво правиш? Не виждаш ли, че я няма тук?

— Седни.

— Нали все ме ръчкаш да не губим време.

— Почини си и се наслаждавай на живота.

Послушах го и се настаних до него. Гледахме как децата се пързалят в кръг. Учителката викаше:

— Александър! Александър! Нали ти казах да не се биеш! Престани да я удряш!

Отпуснах гръб на облегалката и се опитах да се успокоя. Конър наблюдаваше децата и тихо се смееше. Очевидно го бе обзело пълно безгрижие.

— Мислиш ли, че предположенията на Сандърс са верни? И че японците наистина са притиснали ръководството на Университета?

— Разбира се.

— А това, че изкупуват американски мозъци?

— Не е незаконно. Просто подпомагат образователната ни система. Дори е благородно.

— Значи според теб няма нищо нередно? — намръщих се.

— Напротив. Смятам, че когато престанеш да владееш учебните си заведения, всичко ти се изплъзва от ръцете. Американските власти и американските предприемачи не желаят да инвестират в нашите образователни институции. А японците разполагат с достатъчно пари и го правят. Следователно те ще са господарите на образователната ни система. Известно ли ти е, че вече притежават изцяло десет американски колежа? Купили са ги, за да се обучава в тях японската младеж. За да осигурят на децата си възможност да учат в Щатите.

— Но нали и бездруго американските университети са пълни с японци?

— Да, но те обичат да планират дългосрочно. Знаят, че в бъдеще ситуацията ще се усложни. Осъзнават, че рано или късно ще се породи реакция. Колкото и дипломатично да прокарват интересите си в нашата страна — а го правят, защото в момента се намират във фазата на придобиване — японците предвиждат, че някой ден американците ще се пробудят. Никой народ не търпи да го окупират. Нито военно, нито икономически.

Гледах малчуганите. Слушах смеха им и си мислех за Мишел и за срещата в четири.

— Защо седим тук? — не се сдържах.

— Трябва.

Учителката започна да събира децата. Урокът бе приключил.

— Оставяйте кънките тук! Кънките тук! Това се отнася и за теб, Александър! Чуваш ли?

— Знаеш ли, че дори да искаш да купиш японска фирма, не можеш — ни в клин, ни в ръкав каза Конър. — Служителите ще сметнат за обидно да ги управлява чужденец. Това ще накърни достойнството им. Никога не биха допуснали такава сделка.

— Мислех, че в това отношение вече са либерализирали законодателството си.

— Да, теоретически е възможно да закупиш японска компания. Но на практика не е. Първо трябва да се обърнеш към банката на фирмата и да получиш нейното съгласие. А тя никога няма да ти го даде.

— Но нали Дженеръл Мотърс притежава Исузу?

— Една трета от Исузу — уточни Конър. — Не държи контролния пакет. Освен това се касае за изолиран случай. През последните десет години чуждите инвестиции в Япония са спаднали наполовина. Японският пазар е твърде враждебен към чуждите фирми. На тях им омръзват вечните пречки, протакания, изкуствените повишавания и понижавания на цените, тайните съглашения данго, които имат за цел да ги изтикат от пазара. Идва им до гуша от правителствени постановления. И накрая се предават. Просто се предават. Германци, италианци, французи — всички. Уморяват се от усилия да пробият. Япония е затворена страна. Преди няколко години Т. Бун Пикенс купи четвърт от акциите на тамошна фирма, но не го приеха в борда на директорите. Япония е затворена за чужденци.

— И как да се борим с това?

— Като европейците. С реципрочност. Зъб за зъб, око за око. Всички страни изпитват еднакви трудности във взаимоотношенията си с Япония. Въпросът е кое противодействие е най-ефикасно. Европейският вариант е доста директен и дава резултати. Поне засега.

На пързалката няколко тийнейджърки започнаха да правят упражнения за загряване и предпазливи подскоци. Учителката поведе своите възпитаници по пътечката между редовете. Когато стигна до нас, каза:

— Някой от вас двамата да е лейтенант Смит?

— Да, аз.

— Имаш ли пистолет? — стрелна ме любопитно едно от хлапетата.

— Една жена ме помоли да ви предам, че онова, което търсите, е в мъжката съблекалня.

— Така ли? — учудих се аз.

— Може ли да го видя? — обади се пак детето.

— Мълчи бе, глупчо! Те са от тайните — смушка го друго, по-осведомено.

— Жената беше азиатка. Поне така изглеждаше.

— Да, да. Благодаря ви — кимна моят колега.

— Искам да си извади пистолета!

Двамата с Конър се отправихме към изхода. Група деца ни следваше по петите и ни врънкаше да си покажем пистолетите. Мъжът с вестника вдигна поглед, за да се наслади на процесията.

— Друго си е да се измъкнеш незабелязано — вметна Конър.

В мъжката съблекалня нямаше никой. Започнах да отварям едно подир друго зелените метални гардеробчета. Търсех касетите. Чух гласа на Конър:

— Ела тук!

Беше застанал отзад, при душовете.

— Касетите ли намери?

— Не — отвърна той.

Тъкмо натискаше бравата на някаква вратичка.

Слязохме по циментени стълби. Стигнахме до две врати. Едната водеше към подземен вход за камиони. Другата — в тъмно помещение, чийто нисък таван бе подпрян с дървени греди.

— Насам — извика ме Конър.

Прекосихме помещението наведени. Намирахме се непосредствено под пързалката. Минахме край бумтяща метална апаратура за поддържане на леда. На пътя ни се изпречиха няколко врати.

— Знаеш ли накъде трябва да вървим? — попитах Конър.

Една от вратите бе широко отворена. Макар да бе тъмно, аз разпознах лабораторията. В отсрещния ъгъл сияеше монитор.

Насочихме се към него.

Тереза Асакума вдигна глава от бюрото, качи очилата на челото си и разтърка красивите си очи.

— Само не вдигайте шум. Поставили са пазач на входа. Не знам дали е още там.

— Пазач ли?

— Да. Не се шегуват. Нахвърлиха се върху нас като полицаи върху наркотрафиканти. Американските ми колеги се сащисаха.

— А вие?

— Аз не споделям техните илюзии за тази страна.

Конър посочи централния монитор. На него на забързан каданс се виждаше как двамата любовници се прегръщат и се насочват към заседателната зала. На съседните монитори течеше същата сцена, заснета от другите камери. На някои от екраните червеният цвят бе засилен и подчертаваше нощните осветителни тела на етажа.

— Открихте ли нещо?

Тереза посочи монитора в средата и рече:

— Не съм съвсем сигурна. За да потвърдя подозренията си, трябва да проверя дали сенките в триизмерно застъпване отговарят на всички светлинни източници. А те не са малко. Тук не разполагам с необходимата апаратура за това. Такава работа може да отнеме цяла нощ. Идната седмица ще се опитам да взема нужната техника от катедрата по астрофизика. Макар че при създалите се обстоятелства е напълно вероятно да не ми я дадат. Но отсега съм убедена в едно…

— В какво?

— Сенките не са наред.

Видях как Конър бавно кимна в полумрака. Сякаш това отдавна му бе известно.

— Какви сенки? — недоумявах аз.

Тя се взря в екрана.

— Когато тези хора се движат из етажа, сенките, които хвърлят, не отговарят точно по форма или по местоположение на очертанията на фигурите им, съизмерени спрямо светлинните източници. Разминаванията са съвсем незначителни. Но съм сигурна, че ги има.

— И какво означава това?

Тя повдигна рамене.

— Някой е коригирал лентите, лейтенант.

Настана тишина.

— Как? — най-сетне се обадих аз.

— Не знам точно, сигурна съм само, че на сцената е присъствал още един човек. Може би не през цялото време, но…

— Още един ли? Значи според вас е имало трети, така ли?

— Да. Някой ги е наблюдавал. Изображението му е систематично изтрито от всички кадри.

— Хайде бе!

В мислите ми настъпи хаос. Погледнах Конър. Той съсредоточено зяпаше мониторите. Не изглеждаше изненадан.

— Знаеше ли за това? — попитах го.

— Подозирах нещо подобно.

— От къде на къде?

— Още в началото на разследването стана ясно, че японците възнамеряват да нанесат поправки върху записите.

— Как разбра?

Конър се усмихна.

— По някои детайли, кохай. Незначителните подробности, които така лесно забравяме.

Той стрелна с очи Тереза, сякаш искаше да ми каже, че не е редно да говорим пред нея.

— Не, моля те да ми обясниш още сега, точно в кой момент се досети, че записите са коригирани?

— В дежурната на охраната на Накамото.

— Какво те накара да го допуснеш?

— Липсващата касета.

— Каква липсваща касета? — учудих се.

Досега не беше отварял дума за подобно нещо.

— Спомни си, дежурният ни каза, че е заредил лентите, когато е застъпил на смяна, в девет.

— Така…

— На броячите на всички магнетофони бе отчетено приблизително два часа изтекло време. Като данните на всеки се различаваха от следващия по ред с петнайсетина секунди. Толкова е отнемала смяната на една касета.

— Да…

— Само един магнетофон показваше, че работи от половин час. Затова попитах дали е развален.

— И човекът от охраната се съгласи с тебе.

— Да. С предположението си аз просто го откачих от въдицата, на която сам се беше хванал. Той много добре знаеше, че на магнетофона му няма нищо.

— Значи така…

— Това беше една от малкото грешки, допуснати от японците. Били са принудени да я сторят. Не са могли да се преборят със собствената си супертехника.

Подпрях се на стената. Загледах с възхищение Тереза. Тя беше толкова красива в сиянието на мониторите.

— Съжалявам, но вече съвсем нищо не разбирам. Напълно се обърках.

— Защото отхвърляш най-елементарното обяснение, кохай. Пред теб има редица магнетофони. Включени последователно през интервал от няколко секунди. Само броячът на един от тях показва значително по-малко време. Логично е да си помислиш…

— Че някой е сменил касетата доста по-късно.

— Точно това се е случило.

— Искаш да кажеш, че някой е подменил въпросната касета известно време след общото презареждане.

— Да.

— Но защо? Новите касети са сложени в девет и на тях няма начин да е записано убийството.

— Именно — потвърди Конър.

— За какво им е била нужна тази манипулация?

— Труден въпрос. Дълго ме измъчваше. Но вече знам отговора. Припомни си точния час на допълнителната замяна. Общото презареждане е станало в девет. Към десет и петнайсет имаме второ — само на една касета. Значи между девет и десет и четвърт се е случило нещо важно, което е било заснето. След това касетата е взета, явно поради някаква сериозна причина. Запитах се: какво може да е това важно нещо?

Замислих се. Опитах се да изровя от паметта си събитията от предната вечер. Намръщих се. Нищо не ми идваше наум.

Тереза се усмихна и започна да кима.

— Вие знаете ли какво е то?

— Досещам се — отвърна тя.

— Радвам се, че на всички ви е известен отговорът на тази загадка, но аз не мога да проумея какво важно би могло да бъде заснето в този интервал. Още преди девет полицаите са опасали местопрестъплението с жълта лента. Вътре е останал само трупът на момичето. Японците са се стълпили пред асансьорите така, както ги заварихме. Греъм ми се е обадил по телефона. Преди десет разследване практически не е имало. После започнаха разправиите с Ишигура. Което продължи поне до десет и петнайсет. През цялото това време камерите са заснемали само празната зала с проснатото върху масата момиче. Докато бяхме там, никой не мина отвъд лентата.

— Забравяш нещо — възрази Конър.

— Сигурен ли сте, че никой не е прекосявал залата? — попита ме Тереза.

— Да, зад жълтата лента е забранено…

Изведнъж си спомних.

— Почакайте! Онзи дребният тип с фотоапарата! Дето правеше снимки на местопрестъплението.

— Правилно — оцени напъните ми Конър.

— Какъв дребен тип? — обади се Тереза.

— Един японец. Щракаше ли, щракаше. Попитахме Ишигура кой е той. Отговори ни, че се казвал…

— Господин Танака — помогна ми Конър.

— Точно така, господин Танака. Ти помоли Ишигура да му вземе филма и да ти го предаде. Но това не стана.

— Честно казано, не съм и очаквал, че ще го получим — рече Конър.

— Значи този човек е правил снимки, така ли? — поинтересува се Тереза.

— Съмнявам се, че е влязъл в залата заради това — отвърна моят колега. — Но може и да е фотографирал, защото държеше миниатюрен апарат „Канон“…

— От онези, които не снимат върху филм, а върху дискета?

— Да. Биха ли могли да използват такава дискета при ретуширането?

— Възможно е. За фона. С нея се работи лесно, понеже изображенията върху й са в цифров вид.

Конър кимна.

— Значи все пак е фотографирал. Но това по-скоро му е послужило за оправдание, за да се разхожда отвъд жълтата лента.

— Да — съгласи се Тереза.

— Как го разбра? — попитах Конър.

— Припомни си ситуацията.

Стоях с лице към Ишигура, когато Греъм се провикна: „О, господи! Какво прави този?“. Обърнах се и видях някакъв нисък японец, навлязъл на около десет метра в заграденото пространство. Човекът беше с гръб към мен и снимаше местопрестъплението. Фотоапаратът бе съвсем малък. Побираше се в дланта му.

— Спомняш ли си как се движеше? — рече Конър. — По много необичаен начин.

Нищо такова не изплува от паметта ми.

Греъм се втурна към лентата и каза: „Махай се оттам! Това е местопрестъпление! Забранено е да се фотографира!“. После настъпи всеобща олелия. Греъм крещеше на Танака. Но онзи не му обръщаше никакво внимание и съсредоточен в заниманието си, отстъпваше заднишком. По-нормално би било да се обърне и тогава да се отправи към нас. Вместо това той стигна до лентата на заден ход и дори се промуши под нея с лице към трупа.

— Танака през цялото време вървеше заднишком — констатирах аз.

— Правилно. Това е първата загадка — странният му начин на движение. Сега вече знаем отговора.

— Наистина ли? — продължавах да недоумявам.

— Той е извървял отзад напред пътя на убиеца и на момичето, за да го заснемат камерите и да притежава запис на точното разположение и движение на сенките — поясни Тереза.

— Точно така — подкрепи я Конър.

Спомних си, че когато протестирах по този повод пред Ишигура, той ми отвърна: „Това е наш служител от отдела за сигурност на Накамото“. После аз рекох: „Забранено е да се снима“, а Ишигура се оправда: „Снимките са за наши служебни нужди“.

Междувременно мъжът изчезна сред скупчените свои сънародници и се качи в асансьора.

„Снимките са за наши служебни нужди.“

— По дяволите! — възкликнах. — Значи Танака е слязъл на приземния етаж и е взел касетата, върху която е бил записан самият той и сенките му!

— Правилно.

— Тя му е била необходима, за да нанесе поправки върху лентите с убийството.

— Да.

Най-сетне започнах да проумявам.

— Но сега дори да докажем, че лентите са коригирани, те няма да се приемат от съда като доказателствен материал, нали?

— Вярно е — каза Тереза. — Всеки добър адвокат ще постигне това.

— Следователно единственият начин е да намерим свидетел на подправянето на лентите. Сакамура може би знаеше нещо по този въпрос, но за съжаление е мъртъв. Значи пак стигаме до задънена улица. Освен ако не успеем да пипнем господин Танака. Мисля, че трябва час по-скоро да го арестуваме.

— Това навярно е невъзможно — възрази Конър.

— Защо? Смяташ, че ще го крият от нас?

— Няма да се наложи. Твърде вероятно е господин Танака вече да не е между живите.

— Явно добре си разбирате от работата… — обърна се Конър към Тереза.

— Поне мисля…

— Много добре?

— Така ми се струва…

— Не ни остана почти никакво време. Поработете върху лентите. Вижте какво още можете да извлечете от тях. Питър ще ви помага. Гамбате! Дайте всичко от себе си! Усилията ви ще бъдат възнаградени. А през това време аз ще посетя някои хора.

— Тръгваш ли? — обадих се аз.

— Да, дай ми ключовете от колата.

Връчих му ги.

— Къде ще ходиш?

— Не съм ти съпруга.

— Просто питам.

— Трябва да се видя с едни хора.

— Но нали каза, че Танака е мъртъв?

— Може и да не е. Когато ни остане малко свободно време, ще обсъдим това. Имаме да свършим много неща до четири часа. Тогава изтича срокът. Предусещам, че може да изникнат още изненади, кохай. Подсказва ми го моята чокан — интуиция. Така че, ако срещнеш някакви затруднения, обади ми се в колата. Успех! А сега — на работа! Помогни на тази очарователна дама. Ураямаши на!

Конър излезе. Чухме как вратата се затвори.

— Какво каза той накрая? — попитах Тереза.

— Че ви завижда — усмихна се тя в сумрака. — Да започваме.

После занатиска бързо копчетата на апаратурата. Лентата се превъртя обратно до началото.

— Какво ще правим сега? — поинтересувах се.

— По три начина се познава дали някой си е играл със записа, дали има корекции. Първо, по прекалено острите контури и граничещите цветове — за тях ви обясних предния път. Второ, по сенките. През последните два часа работих върху тях, но без особени резултати. Остава третият метод.

— Какъв е той?

— Търсене на отразяващи повърхности. Още не съм се захванала с това.

Поклатих глава в неведение.

— Отразяващите повърхности са части от заснетата обстановка, които отразяват самата нея — поясни Тереза. — Като огледалото, покрай което минава Сакамура. Почти е сигурно, че в помещението е имало и други подобни предмети. Например някоя настолна лампа може да е хромирана и да отразява в изкривен вид интериора и хората в близост до нея. Стените на заседателната зала са стъклени. От тях също евентуално бихме могли да извлечем някой отразен образ. Кристална ваза, сребърно преспапие, пластмасово кошче за боклук — всички те са с гладки повърхности.

Наблюдавах я как, докато говори, работи с уредите и се кани да пусне касетата. Ръката й се движеше бързо по командните табла. Чувствах се странно край тази толкова красива жена, която изобщо не осъзнаваше своя чар.

— Повечето видеозаписи съдържат такива бегли отражения. На улицата винаги има брони на автомобили, локви, прозорци на къщи. А вътре в помещенията — огледала, стъкла върху картини, сребърни свещници, лъскави метални крака на масички… Все ще се намери подходяща повърхност.

— А тези отражения не може ли също да бъдат подправени?

— Ако фалшификаторите разполагат с достатъчно време — без проблем. Съществуват компютърни програми, с помощта на които изображенията могат да се нанасят върху всякакви форми. Например да се нанесе картина върху релефна повърхност. Но това отнема много време. Да се надяваме, че случаят не е такъв.

Тя пусна и петте касети на пет различни монитора. Черил се появи до асансьорите. Погледнах Тереза и попитах:

— Не те ли притеснява това, което правиш? — Неусетно бях минал на „ти“.

— Кое по-точно?

— Ами че помагаш на полицията.

— А съм японка… Това ли искаше да кажеш? — отвърна тя и се усмихна тъжно. — Нямам илюзии относно японците. Знаеш ли къде се намира Сако?

— Не.

— Това е провинциален град, по-скоро градче, на север, в Хокайдо. Там съм родена. Наблизо има американска военновъздушна база, в която баща ми работеше като механик. Той беше кокуджин. Позната ли ти е тази дума? Кокуджин. Нигуро. Означава негър. Майка ми работеше в една закусвалня, която посещаваха служителите на базата. Татко загинал, когато съм била двегодишна. Оставил на вдовицата си малка пенсия. Така че имахме с какво да живеем. Но дядо ми ни вземаше повечето от парите, защото твърдеше, че бил опозорен от моята поява на бял свят. За него аз бях айноко и нигуро. Саката негърка. Ако знаеш само с какви думи ме наричаше… Но мама държеше да останем в Япония. И така, израснах в Сако…

Гласът й бе изпълнен с горчивина.

— Чувал ли си за буракумин? — продължи Тереза. — Не си? Не се учудвам. В Япония, страната, в която уж всички са равни, никой не споменава за буракумин. Но преди всяка сватба семейството на младоженеца проучва произхода на булката, за да се увери, че тя не е от буракумин. Същото правят и роднините на девойката. Ако се породи съмнение, че някой от младежите има в рода си буракумин, бракосъчетанието се отменя. Буракумин са японските парии. Низвергнатите от обществото, най-нисшите от нисшите. Това са потомците на щавачи и кожари — занятия, смятани от будизма за нечисти.

— Разбирам.

— Аз стоях дори по-ниско от тях, защото съм саката. Японците считат недъзите за нещо срамно. Не тъжно, нито ужасно, а срамно! Според тях, щом си сакат, значи си извършил нещо лошо и това е твоето наказание. Твоят недъг е позор за теб, за родителите ти, за цялата нация. Всички желаят смъртта ти. А ако отгоре на това си и половин негърка… Американска черна айноко… — Тя поклати глава и добави: — Децата са жестоки. Особено в едно провинциално градче…

Тереза наблюдаваше известно време картината на екраните. После продължи:

— Затова съм доволна, че дойдох тук. Вие, американците, не сте способни да оцените в каква благословена, добродетелна страна живеете. На каква свобода се радват душите ви. Не можете да си представите колко суров е животът в Япония за отлъчените от колектива, от обществото. Аз го изпитах на гърба си. По тази причина нямам нищо против да причиня със здравата си ръка малко неприятности на японците.

Тя ме изгледа. Напрежението бе сковало чертите на лицето й и то заприлича на маска.

— Отговорих ли на въпроса ви, лейтенант?

Кимнах.

— Когато пристигнах тук, разбрах, че сте твърде наивни по отношение на японците. Но както и да е… Ето го и епизода с убийството. Ти наблюдавай горните два монитора, аз ще следя долните три. Търси отразяващи повърхности. Гледай внимателно!

Гледах мониторите, които сияеха в здрача.

Тереза Асакума мразеше японците. Но аз също имах основание да не ги обичам. След случката с Уилхълм Невестулката бях като побеснял. Изпитвах едновременно страх и гняв. Едно изречение не можеше да излезе от ума ми.

В светлината на създалите се обстоятелства не смятате ли, че съдът е допуснал грешка, като е предоставил отглеждането на дъщеря ви на вас?

Не съм искал да поверят детето на мен. В бъркотията около развода, когато Лорън се изнасяше и стягаше багажа си — това е мое, а това твое — и през ум не ми бе минавало, че ще ми остави седеммесечното ни бебе. Шели тъкмо започваше да прохожда, като се придържаше о мебелите. Тя се бе научила да произнася първата си дума: „мама“. Но Лорън не желаеше да се нагърби с отговорността на майчинството и все повтаряше: „Не мога да се справя с отглеждането, Питър. Просто не мога“. И така, ща не ща, детето остана при мен.

Оттогава минаха близо две години. Мишел промени моя живот, работата ми, бита ми. Сега тя бе моя дъщеря. При мисълта, че може да ми я отнемат, изпитвах болка, сякаш нож пореше корема ми.

В светлината на създалите се обстоятелства…

Гледах екрана. Черил Остин чакаше любовника си.

… съдът е допуснал грешка…

Не, помислих си, съдът не допусна грешка. Лорън не бе в състояние да се справи с родителските задължения, тя не беше добра майка. Често пропускаше да вземе Мишел в събота и неделя. Уж била много заета. Не намираше време да се види със собствената си дъщеря. Една неделя вечер тя ми върна детето разплакано. „Не знам какво да я правя. Не спира да реве“, вдигна ръце Лорън. Оказа се, че пеленките бяха подмокрени и Мишел бе получила болезнен обрив. Тя има чувствителна кожа и пелените й трябваше често да се сменят.

Бившата ми съпруга не се бе погрижила за това. Започнах да преобувам бебето. Влагалището му бе изцапано с изпражнения. Лорън дори не бе измила както трябва собствената си дъщеря.

Не смятате ли, че съдът е допуснал грешка?

Не.

В светлината на създалите се обстоятелства…

— По дяволите! — изразих на глас мислите си.

Тереза натисна някакъв клавиш и изображенията и на петте монитора застинаха.

— Какво има? — попита ме тя. — Забеляза ли нещо?

— Извинявай. Отнесох се нанякъде.

— Съсредоточи се! — И пак пусна записите.

Мъжът прегърна Черил Остин. Виждахме сцената от различни ракурси. Имаше нещо странно в това, да ги наблюдаваш от всички страни едновременно. Приличаше на холографско изображение.

Двата монитора, които аз следях, показваха двойката право отгоре и отдалеч — от отсрещния край на етажа. На единия екран двете фигури бяха съвсем дребни, а на другия се виждаха само теметата им. Но аз най-съвестно продължавах да се взирам.

До себе си чувах равномерното дишане на Тереза Асакума. Стрелнах я с очи.

— Гледай записа! — изкомандва тя.

Послушах я.

Любовниците се бяха слели в страстна прегръдка. Мъжът натисна Черил върху едно от бюрата. Видях ясно лицето й, когато тя погледна към тавана. Сплетените тела прекатуриха някаква обрамчена снимка, поставена върху бюрото.

— Стоп! — обадих се.

Тереза пак натисна копчето.

— Какво има?

— Ето тук — посочих й.

В остъклената снимка се отразяваха смътно очертанията на главата на мъжа, който се бе надвесил над Черил.

— Можеш ли да извлечеш образа на лицето му от това?

— Не знам. Да опитаме.

Ръката й бързо заснова по контролните табла на уредите.

— Всяко видеоизображение представлява цифров код — поясни тя. — Той вече е в компютъра. Сега ще видим какво ще излезе от него.

Детайлът със снимката започна да се увеличава сякаш на подскоци. Отметнатата глава на Черил остана на заден план.

С уголемяването на квадратчето с образа на убиеца картината ставаше все по-зърнеста. Накрая се превърна в растер от разноцветни точки. После точките набъбнаха и изсивяха. Напълно загубих представа какво изобразява кадърът.

— Ще се получи ли нещо?

— Едва ли. Ето, това е рамката, а това — отражението на лицето му.

Добре че поне Тереза ги различаваше, аз виждах само точки.

— Сега ще го направя по-контрастно.

Тя натисна някакви копчета. Върху екрана се появиха и изчезнаха менюта на компютърни програми. Картината се проясни. Но пак не можех да определя къде е рамката и къде — отражението.

— Засили още контраста — помолих я.

— Готово. А сега ще напасна контурите на растерните точки…

От мъглата започна да изплува лицето на убиеца.

Побиха ме тръпки.

При това голямо увеличение изображението бе едрозърнесто. Зениците на мъжа представляваха две тъмни петна. Очите му бяха отворени, устата — изкривена от страст, от възбуда или от омраза — кой знае? Но не можеше да се разбере чие е лицето.

— Прилича ли ти на японец?

Тя поклати глава отрицателно.

— Отражението му е много мътно.

— Не можеш ли да го избистриш?

— После ще опитам още веднъж, но не вярвам. Да продължим нататък.

Фигурите на мониторите се раздвижиха. Изведнъж Черил опря длани о гърдите на мъжа и го бутна. Лицето му изчезна от стъклото на снимката.

Пак започнахме да следим петте екрана.

Черил му се опъваше. По лицето й се изписа тревога, а може би гняв. Зачудих се дали не я е уплашило изражението му, което така и не успяхме добре да видим.

Любовниците стояха насред безлюдния етаж. Обсъждаха къде да идат. Тя се огледа. Той кимна. Черил посочи заседателната зала. Мъжът като че ли склони.

Целунаха се и отново се прегърнаха. В общуването им имаше нещо фамилиарно, освободено.

— Стари познати са — заключи Тереза.

— И на мен така ми се струва.

Без да престават да се целуват, двамата тръгнаха към залата, препъвайки се. На моите два монитора Черил и мъжът се превърнаха в съвсем дребни фигурки, които се движеха между бюрата в отсрещния край на етажа, и…

— Почакай! Какво беше това? — попитах аз.

Тя върна записа кадър по кадър.

— Ето тук! — показах й. — Виждаш ли?

Докато следеше двойката, окото на камерата се плъзна по калиграфски изписания с йероглифи свитък, окачен на стената, близо до асансьора. Свитъкът бе покрит със стъкло. За миг нещо проблесна върху него.

Тереза се намръщи.

— Това не е отражение на двойката.

— Така излиза — съгласих се аз.

— Да го видим по-отблизо.

Тя отново започна да увеличава част от застиналата картина. Свитъкът нарастваше пред очите ни и ставаше все по-зърнест. Проблясъкът се уголеми и се раздели на две — на размазано петно и на вертикална светла черта, която пресичаше почти цялата повърхност на стъклото.

— Сега ще го пораздвижа — рече Тереза и започна да пуска записа кадър по кадър. В единия от кадрите отвесната черта изчезна, после пак се появи. Остана на екрана в продължение на още десет кадъра и окончателно се загуби. Мъглявото петно обаче присъстваше през цялото време.

— Хъмм — озадачи се красивата студентка и се зае да увеличава светлото петно. Постепенно то се разпадна на блестящи точици и заприлича на снимка от учебник по астрономия, изобразяваща звезден облак. Но при цялата им хаотичност в тяхното разположение имаше някаква закономерност. Стори ми се, че различавам нещо като Х-образна форма. Споделих откритието си на глас.

— Прав си — потвърди Тереза. — Ще го изчистя.

Компютърът започна да обработва въведените данни. Размазаното петно придоби по-ясни очертания. Превърна се в подобие на римски цифри.

— Какво, по дяволите, е това? — зачудих се.

Тереза продължи да работи с апаратурата.

— Сега ще направя по-контрастен растера — информира ме тя.

Римските цифри станаха по-четливи.

Тереза се мъчеше да синтезира автентичната им форма. Ту успяваше донякъде, ту ги правеше още по-мъгляви. Най-сетне сполучи.

— Прилича ми на обърнат надпис „ИЗХОД“ — каза тя. — Нали в противоположния край на етажа, срещу асансьорите, имаше някакъв изход?

— Да.

— Светещият надпис над него се отразява в стъклото на свитъка. А сега да видим вертикалната светлинна черта. Появява се за миг и пак изчезва. Интересно! — И за да се увери, извъртя няколко пъти въпросните кадри.

Изведнъж се досетих.

— Това е авариен изход. Зад него има стълбище. Навярно някой е отворил вратата и пак я е затворил. Проблясъкът е от осветлението на стълбището.

— Значи според теб някой е влязъл през задния вход, така ли?

— Да.

— Виж ти! Да се опитаме да го разпознаем.

Тя отново пусна записите. При това увеличение картината се превърна във фойерверки от точки. Сякаш най-малките съставни частици на изображението оживяха и се залюляха в свой собствен танц, нямащ нищо общо с онова, което представляваха като съвкупност. Очите ме заболяха от взиране в тази илюминация. Разтърках ги и простенах:

— О, боже!

— Ето, тук! — спря лентите Тереза.

Не можах да различа нищо, освен хаотично разположени черно-бели точки. Образът ми напомни за видеозона, с който лекарят наблюдаваше протичането на бременността на Лорън. „Това е главичката на бебето, а това — коремчето…“ Нищо не забелязвах.

„Погледнете как си свива пръстчетата! Ето, сърчицето й тупти!“ — сочеше ми лекарят.

Видях как сърцето биеше. Малкото сърчице на моята дъщеричка…

В светлината на създалите се обстоятелства…

— Това е рамото му! — възкликна Тереза. — Ето я и главата, по-скоро очертанията й. Сега той тръгва напред. Отражението му става по-голямо. Спира се в онова коридорче и наднича иззад ъгъла. Много е предпазлив. Бои се да не го забележат. Обръща се крадешком. Ето профила му, носа… Виждаш ли го? Знам, че е трудно, но ако се вгледаш внимателно… Сега ги наблюдава.

Изведнъж трептящите пред очите ми точки се превърнаха в силует на мъж, застанал в коридорчето до аварийния изход.

Притаен, той следеше с поглед любовниците.

В другия край на етажа те се целуваха и не забелязваха присъствието му.

Полазиха ме тръпки.

— Различаваш ли чертите на лицето му?

Тереза поклати глава.

— Не. Това са възможностите на техниката. По-ясно не можем да го видим. Не съм в състояние дори да определя къде са му очите и къде — устата.

— В такъв случай да продължаваме — подканих я аз.

Магнетофоните заработиха с нормална скорост. Внезапната смяна на оборотите за момент ме стресна и главата ми се замая. Любовниците продължиха да се тътрят към заличката, като не преставаха да се целуват.

— Значи в момента някой ги наблюдава — рече Тереза. — Интересно, що за момиче е била тя?

— Мисля, че японците наричат такива като нея торигару онай.

— Пеперудка? „Тори…“ какво?

— Няма значение. Исках да кажа, че е лека жена.

Тереза поклати глава.

— Вие, мъжете, твърде безотговорно си служите с подобни определения. На мен ми се струва, че го обича, но май не е добре психически.

Двойката наближи заседателната зала. Черил внезапно се извъртя и се опита да се откопчи от мъжа.

— По доста странен начин изразява любовта си към него — отбелязах аз.

— Усеща, че нещо не е наред.

— Защо мислиш така?

— Не знам. Може би е чула нещо. Може да е доловила присъствието на другия мъж. Нямам представа.

Каквато и да бе причината, Черил упорито се съпротивляваше на любовника си, който я бе сграбчил през кръста и я влачеше към заличката. На вратата момичето се запъна и пак се помъчи да му се изплъзне.

— Тук може да изскочи нещо — предположи Тереза и натисна копчето.

Всички стени на заседателната зала бяха стъклени. Външните бяха съвсем прозрачни и през тях се виждаха светлините на града. Но тези, които отделяха помещението от овалната арена в средата на етажа, бяха достатъчно тъмни, за да играят ролята на огледало. Черил и любовникът й се боричкаха пред входа на залата и телата им се отразяваха в стъклото.

Тереза пак намали скоростта. Гледахме сцената кадър по кадър. От време на време тя спираше картината, увеличаваше някой сектор и изследваше внимателно растера. Работата й вървеше трудно. Двамата се движеха доста бързо върху екрана. Често отраженията на силуетите им бяха размазани. Пречеха и прозиращите отзад светлини на небостъргачите в далечината.

Напредвахме твърде бавно.

Започнаха да ме хващат нервите.

Стоп. Увеличение. Взиране. И отново нататък…

По едно време Тереза въздъхна.

— Нищо не се получава. Това стъкло ще ме довърши!

— Давай, давай — насърчих я аз.

Черил се вкопчи в рамката на вратата, а партньорът й се опитваше да я вкара в заличката. Най-сетне успя да я надвие и я въвлече вътре. Черил хвърли ужасен поглед назад и замахна да го удари. Чантичката й отлетя настрана.

Мъжът я просна на масата и тя се обърна към обектива на камерата, монтирана на тавана, точно над главите им. Късо подстриганата руса коса контрастираше с тъмната дървена повърхност. Поведението на Черил отново се промени. Тя спря да се съпротивлява. На лицето й се изписа очакване или може би възбуда. Облиза устни. Очите й се впиваха в мъжа, навел се над нея. Той повдигна полата й.

Черил се усмихна и пошушна нещо в ухото му.

Любовникът с един замах съдра гащичките й.

Тя пак му се усмихна. Но някак напрегнато, хем предизвикателно, хем умоляващо.

Очевидно се възбуждаше от собствения си страх.

Ръцете му започнаха да галят шията й.

Надвесени над мониторите в потъналата в мрак лаборатория, отново и отново гледахме удушаването, без да обръщаме внимание на скърцането на кънкьорите над главите ни. На петте екрана в различни ракурси тя вдигна крака на раменете му и той започна да си сваля ципа на панталона. При повторенията забелязах някои дребни детайли, на които не бях обърнал внимание. Начинът, по който Черил се излегна на масата и разтвори бедра. Огъването на гръбнака му, когато мъжът проникна в нея. Промяната в усмивката й. Изписаното по лицето й блаженство и очакване на нещо познато. Жестовете, с които го подканяше, шепнейки му. Нейните ръце, страстно впити в гърба му. Внезапния обрат в настроението й. Проблясъкът на гняв в очите й. Шамарът. Това, как съпротивата от преднамерено възбуждаща се превърна в отчаяна, в истинска. Облещените й очи. Ръцете, които се опитваха да го отблъснат и бутнаха ръкавите на сакото му нагоре. Проблясването на металните копчета на ръкавелите. Отражението на светлина от стъкълцето на часовника й. Отпускането на ръката върху масата. Петте бледи пръста върху тъмния фон. Конвулсивното им потрепване и после — злокобната неподвижност на смъртта.

Вцепенението на мъжа. Неспособността му да разбере веднага какво се е случило. Опитите му да я свести.

Дори в гръб си личеше, че е безумно уплашен. Движеше се бавно, като в транс. Мотаеше се безцелно из залата, мъчейки се да си събере мислите и да вземе някакво решение.

С всяко повторение отношението ми към заснетата сцена се променяше. Първите няколко пъти бях напрегнат и изпитвах нещо като сексуална, воайорска възбуда. Постепенно успях да се дистанцирам от действието и да погледна на него аналитично. Накрая епизодът сякаш загуби човешките си измерения. Виждах само абстрактни тела, движещи се в някакъв интериор.

— Това момиче не е наред — заключи Тереза.

— И аз така мисля.

— Не може да се каже, че е невинна жертва.

— Навярно имаш право.

Пак изгледахме удушаването. Не открихме нищо ново.

Най-сетне предложих:

— Да преминем нататък.

Веднага след сцената с убийството събитията се развиха неочаквано интригуващо — мъжът спря да крачи напред-назад и рязко се извъртя на една страна, сякаш беше забелязал или чул нещо.

— Другия ли видя? — попитах аз.

— Навярно — посочи мониторите Тереза. — Точно в този отрязък от лентата сенките не отговарят на светлинните източници. Сега вече знаем защо.

— Нещо е било изтрито, нали?

Тя пусна отново последните метри от записа. Убиецът погледна право към аварийния изход. Явно бе видял третия, но изглежда, това не го притесни, нито уплаши.

Тереза увеличи главата му.

— Можеш ли да го разпознаеш?

— Виж профила — не отговори на въпроса ми тя.

— Какво да му гледам?

— Челюстта се движи. Той говори.

— На другия ли?

— Или на себе си. Но явно е съкрушен. А сега като че ли получи прилив на енергия.

Мъжът се размърда. Движенията му бяха съвсем целенасочени. Спомних си, че когато гледах този епизод в полицейското управление, поведението на убиеца ми се стори странно. Сега, през погледа на петте камери, всичко се изясни. Той вдигна гащичките от пода.

После се наведе над мъртвото момиче и взе часовника му.

— Не мога да повярвам! — извиках. — Той й свали часовника.

Вероятно на него е имало гравирано посвещение. Друго обяснение не ми дойде наум.

Мъжът мушна гащите и часовника в джоба си и понечи да излезе от залата. В този момент Тереза отново застопори картината.

— Какво има? — попитах я.

Тя ми показа нещо в ъгъла на единия от мониторите.

— Ето.

Ракурсът бе от камерата, която заснемаше заседателната зала откъм централното помещение. През тъмната стъклена стена едва се различаваха силуетите на трупа и на убиеца.

— Е, и?

— Погледни тук! — Тя забоде пръст в екрана. — На този кадър са пропуснали да го изтрият.

Забелязах фигурата на третия, която приличаше на призрак, отразен в стъклото. Обективът я бе уловил в подходящ ракурс. Осветлението също бе благоприятно. За пръв път можехме да твърдим със сигурност, че това е мъж.

Той бе излязъл от укритието си и се намираше в средата на секретарското помещение. Гледаше към заседателната зала, по-точно — към убиеца. Третият „се оглеждаше“ в цял ръст в стъклената стена, но отражението му бе неясно.

— Можеш ли да го заостриш?

— Ще опитам — каза Тереза.

Пак увеличение, после разпадане на образа и събиране на точките наново в по-ясни форми. Третият придобиваше все по-зрими очертания. Беше мъчително и в същото време вълнуващо да следиш тези преобразования. Малко оставаше да разпознаем мъжа. Съвсем малко.

— Сега ще увелича само лицето му.

То започна да се приближава към нас. Ту се проясняваше, ту се размазваше.

Най-сетне го видяхме отчетливо.

— По дяволите! — изругах.

— Познаваш ли го? — трепна Тереза.

— Да. Това е Еди Сакамура.

По-нататък напредвахме бързо. Вече знаехме със сигурност, че записите са коригирани и че самоличността на убиеца е променена. Проследихме го как излиза от залата, хвърля печален поглед назад към момичето и се отправя към аварийния изход.

— Все пак са успели да променят лицето му само за няколко часа! — поклатих глава аз.

— Разполагат със страхотен софтуер за нанасяне на изображения върху релефни повърхности — обясни Тереза. — Най-съвършеният в света. Скоро ще станат по-добри от нас в програмирането, както ни надминаха в хардуера.

— Значи са го постигнали с програма?

— Не са разчитали само на нея. Това би било твърде рисковано от гледна точка на времето. А японците никога не рискуват. Помогнала им е случайността. През по-голямата част от записа лицето на убиеца не се вижда. Той или целува момичето, или е с гръб към обективите. Предполагам, че в последния момент им е хрумнало да го заменят с друго. Разбрали са, че е достатъчно да коригират само този момент… Ето, когато минава покрай огледалото.

В огледалото ясно се отрази лицето на Еди Сакамура. Виждаше се и белегът на ръката му.

— Наложило им се е да поработят само върху тези няколко кадъра. Това е невероятен шанс и те са се възползвали от него.

Еди Сакамура изчезна в тъмнината на коридорчето. Тереза пусна епизода отначало.

— Да го видим още веднъж.

Тя увеличи отражението на Еди и го разби на фрагменти.

— Погледни колко е равномерен растерът. Колко са остри контурите. Тук е ретуширано. Сянката под окото му трябва постепенно да прелива в скула, а не да свършва така рязко. Ето тук също… — Тя уголеми друг фрагмент.

— Какво е това?

— Дясната му ръка. Белегът е бил добавен. Личи си по конфигурацията на точките.

Картината бе напълно неразбираема за мен, но разчитах на професионалното око на Тереза.

— Кой е истинският убиец? — попитах я.

Тя поклати глава.

— Трудно е да намерим отговора на този въпрос. Проверихме всички отражения. Не сме опитали само още един метод. Ще се взрем по-отблизо в сенчестите места. Това не е трудно, но и ретуширането им става най-бързо. Не вярвам японците да са допуснали грешка.

— Какви сенчести места?

— Ще интензифицираме по-тъмните сектори и силуети. Може някъде да има достатъчно индиректно осветление, за да извлечем образа на убиеца.

По тона й разбрах, че не възлага големи надежди на тази последна проверка.

— Май не очакваш много от това.

Тя вдигна рамене.

— Защо да не опитаме?

Тереза пусна записа на обратен ход. Мнимият Еди Сакамура се върна към заседателната зала.

— Почакай! — спрях я аз. — Какво става, след като мине край огледалото? Не видяхме тази част.

— Аз я прегледах, преди да дойдете. Той тръгва по тъмното коридорче към стълбището.

— Нека все пак я извъртим докрай.

— Добре.

„Еди Сакамура“ се насочи към аварийния изход. За миг лицето му се отрази в огледалото. Колкото повече гледах този момент, толкова по-нагласен ми се струваше. Дори имах чувството, че на това място нарочно са забавили записа с част от секундата, за да ни улеснят при идентификацията.

Убиецът закрачи по коридорчето. На фона на осветеното стълбище силуетът му изглеждаше още по-тъмен.

— Тук няма да открием нищо — увери ме Тереза. — Много е черно. Куронбо. Така ме наричаха в Япония — чернилка.

— Нали каза, че можеш да извлечеш някакъв образ с помощта на индиректно осветление?

— Да, но не в тази част на записа. Освен това съм сигурна, че внимателно са я ретуширали. Знаели са, че ще я проверяваме кадър по кадър „под микроскоп“ и са се погрижили да не оставят следи. Убедена съм, че старателно са потъмнили силуета.

— Добре, но…

— Я! Какво беше това? — възкликна тя и застопори картината.

Очертанията на убиеца се открояваха на светлия фон. Над главата му блестеше надписът „ИЗХОД“.

— Силует — изстрелях най-очевидния, ала не най-умен отговор.

— Да, но забелязах нещо странно.

Тя пусна същия отрязък на бавна скорост.

Реших да блесна със знанията си по японски и изтърсих:

— Мачигай но уми ошете кудасай.

Тази фраза бях научил на един от първите уроци.

Тереза се усмихна в мрака.

— Трябва още доста да се поупражняваш, лейтенант — рече тя. — Питаш ме дали няма грешка, така ли?

— Да.

— Думичката е „уму“, а не „уми“. „Уми“ означава „океан“. „Уму“ е въпросителна частица, която се употребява, когато искаш да ти отговорят само с „да“ или с „не“. А сега, на въпроса ти. Наистина мисля, че са допуснали грешка.

Лентата вървеше на заден ход. Силуетът на мъжа се връщаше към нас. От учудване Тереза смукна въздух през зъби.

— Удивително! Направо не мога да повярвам, че са сбъркали! Забелязваш ли?

— Не.

Тя пак пусна същия откъс.

— А сега?

— Съжалявам, не виждам нищо — измънках аз.

— Гледай внимателно! — изкомандва Тереза.

В гласа й долових раздразнение.

— Виж рамото! — продължи тя. — Как ритмично се вдига и спада при всяка крачка. А после изведнъж… Ето!

Най-сетне и аз долових грешката.

— Целият силует внезапно се уголемява — възкликнах.

— Точно така. Рязко се уголемява. Опитали са се да го направят в такт с походката, за да не се забелязва, но не са се постарали особено.

— Какво означава това?

— Че са искали да се изгаврят с нас! — изсъска Тереза. — Подиграват ни се!

Не я разбрах и я помолих да ми поясни.

— Ядосвам се, защото нарочно не са си направили труда да заличат следите от ретуширането — рече Тереза и продължи да работи с приборите. — Смятат ни за несръчни, небрежни и глупави. С една дума — не сме японци.

— Но…

— О, как ги мразя! — добави тя, като не спираше да избистря контурите на главата. — Знаеш ли кой е Нобору Такешита?

— Не беше ли някакъв бизнесмен?

— Не. Такешита е бивш министър-председател. Преди няколко години той се пошегува по повод посещението на американски военен кораб в японско пристанище. Публично заяви, че съжалявал горките американски морячета, които не можели да си позволят да слязат на брега, защото стандартът в Япония бил твърде висок и те нямали достатъчно пари. „Не им остава нищо друго — каза той, — освен да си стоят на кораба и да се заразяват един друг със СПИН.“ Този анекдот беше много популярен в Япония.

— Наистина ли си е позволил такова нещо?

— Ако аз бях американка и някой изтърсеше това по мой адрес, щях да си прибера всички военни кораби и да оставя жълтите сами да си бранят страната. Значи за пръв път чуваш, че Такешита е направил подобно изказване?

— Да.

— Американските медии нямат грешка! — възмути се тя и поклати глава.

Личеше си, че е разярена. Пръстите на здравата й ръка трескаво сновяха по копчетата на апаратурата.

— Мамка му! — изруга през зъби.

— Успокой се, Тереза.

— Не мога. Сега ще ги разбием тези копелета!

Загради в квадрат силуета на главата и започна да я следи кадър по кадър. Ясно пролича как изведнъж тя трепна и стана по-голяма.

— Ето тук е спойката! Тук е краят на коригираното и започва остатъкът от оригинала. Това вече е истинският убиец.

Фигурата вървеше към стълбището в дъното на коридора. Тереза внимателно разглеждаше бавно сменящите се кадри. Формата на силуета започна да се променя.

— Благодаря ти, Господи! Точно това се надявах да стори! — възкликна Тереза.

— Какво става?

— Той се обръща, за да хвърли последен поглед назад. Виждаш ли? Главата му се завърта. Появява се носът. После изчезва, защото убиецът вече е с лице към нас.

Силуетът бе наситеночерен.

— Струва ми се, че това няма да ни помогне.

— Ти ще кажеш! — И пак занатиска копчетата.

— Образът му е тук, върху лентата, но още не можем да го видим — рече тя. — Сега ще усиля сигнала. Ще осветя тъмнината… Готово!

В миг черната фигура се озари. Около главата й се образува нещо като бял ореол. Лицето изсветля и за пръв път го съзряхме ясно.

— А, не бил японец — разочаровано въздъхна Тереза.

— Господи! — смаях се аз.

— Познаваш ли го?

— Как не!

Чертите му бяха поразкривени от напрежение, горната устна — извита нагоре в нещо като гримаса на недоволство, но нямаше съмнение…

От екрана ме гледаше лицето на сенатора Джон Мортън.

Не можех да откъсна очи от екрана. Чувах тихото бръмчене на апаратурата, звука от водата, която капеше в кофите нейде из мрака на лабораторията, и дишането на Тереза, ускорено като на спринтьор след състезание.

Зяпах монитора и в съзнанието ми отделните детайли се сглобиха в едно цяло, подобно на пъзел.

Джулия Йънг: „Приятелят й често пътува… До Ню Йорк, Сиатъл, Вашингтон… Тя е лудо влюбена в него“.

Джени монтажистката: „Мортън е хванал някакво младо гадже, което направо го побърква. Страшно я ревнува“.

Еди: „Тя много обичаше да предизвиква бъркотии и да създава неприятности“.

Джени: „От половин година това девойче се появява по светски сбирки в компанията на разни вашингтонски величия“.

Еди: „Тя не беше наред. Обичаше да й причиняват болка“.

Джени: „Мортън оглавява сенатската комисия по финансите, която разглежда случая с продажбата на Майкро Кон“.

Коул, човекът от охраната на Накамото, с когото се видяхме в барчето: „Нищо не можете да им сторите. Всички управници са в джоба им. Купили са ги“.

Конър: „Някой иска да приключим час по-скоро разследването“.

Мортън: „Значи следствието е окончателно прекратено?“.

— По дяволите! — възкликнах аз.

— Кой е той?

— Сенатор.

— Охо! — промълви тя и се взря в екрана. — А защо толкова са се загрижили за доброто му име?

— Той заема важен пост във Вашингтон и има отношение към една голяма сделка. А вероятно съществуват и други причини.

Тереза кимна.

— Може ли да извадим снимка от този кадър? — поинтересувах се.

— Не. Не разполагам с необходимата техника. Лабораторията няма достатъчно средства.

— Какво ще правим тогава? Трябва да взема със себе си някакво доказателство.

— Мога да фотографирам екрана с „Полароид“. Няма да се получи много качествено, но е по-добре от нищо.

Тя се запрепъва в мрака, като пипнешком търсеше апарата. Най-сетне го намери и се върна при мен. Направи няколко снимки от близко разстояние.

Изчакахме минута, докато се проявят.

— Благодаря ти за всичко — продумах аз.

— Моля, моля. Съжалявам…

— Защо?

— Знам, че очакваше убиецът да е японец.

Разбрах, че тя прехвърля собственото си желание върху мен. Не отговорих. Снимките потъмняха и се показа лицето на Мортън. Виждаше се съвсем ясно. Мушнах ги в джоба си и напипах нещо твърдо. Извадих го.

— Ти японски паспорт ли имаш? — попита Тереза.

— Не е мой, на Еди Сакамура е. — Прибрах го и добавих: — Трябва да тръгвам, за да намеря час по-скоро капитан Конър.

— Добре — тихо промълви тя и се обърна към мониторите.

— Ти какво ще правиш?

— Ще поработя още малко.

Излязох през задния изход, прекосих тъмния коридор и напуснах сградата.

Премигвайки на ярката слънчева светлина, се отправих към най-близкия уличен телефон. Хванах Конър в колата.

— Къде си? — попитах го.

— Върнах се до хотела.

— До кой хотел?

— „Фор Сийзънс“. Където е отседнал сенаторът Мортън.

— Какво правиш там? Знаеш ли, че…

— Кохай, не забравяй, че говориш по открита линия! Вземи такси и ела на булевард Уестуд 1430. След двайсет минути ще съм там.

— Но…

— Без повече въпроси — прекъсна ме той и затвори телефона.

Застанах пред сградата на булевард Уестуд 1430 и я огледах. Фасадата й бе кафеникава и с нищо не привличаше вниманието. На вратата беше изписан само номерът. От едната й страна имаше френска книжарница, а от другата — часовникарско ателие.

Почуках на вратата. Чак тогава забелязах дребния надпис на японски под изрисуваните цифри.

Никой не откликна на почукването, затова сам си отворих и влязох. Озовах се в миниатюрно, изискано заведение за суши. Имаше само четири места за посетители. На едно от тях се бе настанил Конър. Той ме покани да седна до него и рече:

— Запознай се с Имае, най-големия майстор на суши в Лос Анджелис. Имае сан. Сумису сан.

Готвачът се усмихна и леко се поклони. После постави пред мен някакво ястие.

— Коре о дозо, Сумису сан.

— Домо, Имае сан — поблагодарих му.

— Хай.

Сведох очи към сушито. Представляваше нещо като розов хайвер със суров жълтък отгоре. Видът му бе отвратителен.

Отправих към Конър умоляващ поглед.

— Коре о табетакото арукай? — рече той.

— Извинявай, но това е прекалено сложно за мен. Нищо не разбрах.

— Трябва да поработиш върху японския си, заради новото си гадже.

— Какво ново гадже?

— Мислех, че ще си ми благодарен, задето те оставих толкова време насаме с нея.

— За Тереза ли говориш?

Конър се усмихна.

— Изборът ти не е лош. Особено като имам предвид на какви жени си попадал в миналото. Но както и да е… Попитах те, дали знаеш какво е това? — И той посочи сушито.

— Нямам представа.

— Яйце от пъдпъдък и хайвер от сьомга. Съдържат много протеин. Ще те изпълнят с енергия. А ти имаш нужда от нея.

— Защо така мислиш?

— За да не изложи пред гадже — включи се в разговора Имае и се ухили.

После каза на Конър нещо на японски. Конър му отвърна и двамата се посмяха здраво.

— Какво смешно има? — недоумявах аз, но тъй като не получих отговор веднага, реших, че е по-добре да преминем на друга тема.

Хапнах малко от сушито. Като се изключи това, че беше слизесто, можеше да се яде. Всъщност бе доста вкусно.

— Хубаво? — попита Имае.

— Много — похвалих го аз.

Доядох си порцията и не се стърпях:

— Знаеш ли какво открихме на записите? Нещо невероятно!

Конър вдигна ръка, за да ме спре.

— Научи се от японците как да почиваш. Всичко с времето си. Оайсо онегай шимасу.

— Хай, Конор сан.

Готвачът донесе сметката и Конър му плати. После двамата размениха неразбираеми за мен фрази на японски и се поклониха.

— Тръгваме ли си?

— Да — отговори Конър. — Аз хапнах преди теб, а ти не бива да закъсняваш.

— За къде?

— За срещата с бившата си съпруга. Забрави ли? В четири тя ще дойде у вас.

Отново поехме заедно. Аз карах, а Конър зяпаше през прозореца.

— Как разбра, че е Мортън? — попитах го.

— Не знаех със сигурност. Поне до тази сутрин. Но още снощи се убедих, че някой си е играл със записите.

Помислих си за усилията, които ние с Тереза хвърлихме, за да се доберем до тази истина. За всички технически манипулации, на които подложихме лентите.

— Значи още при първото гледане на касетите ти се досети, че са коригирани?

— Да.

— По какво?

— Допуснали са една фрапантна грешка. Спомни си нашата среща с Еди на купона в Бевърли Хилс. Нали видя белега му?

— Да. Стори ми се, че е доста стар и че е получен вследствие на изгаряне.

— На коя ръка беше?

— Чакай да помисля… — сбърчих вежди аз.

Припомних си как Еди пушеше цигара след цигара и хвърляше фасовете в кактусовата градина. Белегът беше на…

— Лявата!

— Правилно — потвърди Конър.

— Но на записа белегът ясно се вижда. Когато Еди минава край огледалото и докосва с ръка стената…

Млъкнах.

На видеолентата Еди докосваше стената с дясната ръка.

— Господи! — възкликнах.

— Да, така е. Допуснали са груба грешка. Навярно са объркали кое е отражение и кое — не. А може и в бързината да са нямали време да проверят на коя ръка е белегът и просто са решили да го лепнат на дясната.

— Значи снощи си забелязал, че белегът не е на мястото си, и…

— И разбрах, че са променяли нещо в записа — продължи мисълта ми Конър. — Изпратих те в лабораторията, за да узнаеш къде биха могли не само да презапишат лентите, а и да ги подложат на техническа проверка. После се прибрах вкъщи да спя.

— Но защо ни позволи да арестуваме Еди, след като си знаел, че не той е убиецът?

— Понякога трябва да оставиш събитията да се развиват така, както иска противникът. Явно искаха да ни внушат, че Еди е удушил момичето. Нека си мислят, че сме се хванали на въдицата.

— Но вследствие на това загина един невинен човек! — възмутих се аз.

— Не мисля, че Еди е невинен — възрази Конър. — Той беше затънал до гуша в този случай.

— А как разбра, че всъщност Мортън е извършил престъплението?

— Той сам се издаде, когато се срещнахме с него.

— С какво?

— Много хитро ни баламосваше. Опитай се да вникнеш в същността на думите му. Между празните приказки, с които ни хвърляше прах в очите, той три пъти ни попита дали следствието е приключено. После се поинтересува има ли убийството нещо общо с продажбата на Майкро Кон. Доста странен въпрос!

— Защо да е странен? Нали Мортън ни обясни, че се познава с разни японски индустриалци. С Ханада и кои бяха там…

Конър поклати глава.

— Като отсееш глупостите, остава същественото: „Приключило ли е следствието? Правите ли връзка между убийството и продажбата на Майкро Кон? Защото аз възнамерявам да си променя позицията спрямо сделката“.

— Добре, но…

— Той не ни обясни най-важното: защо променя позицията си?

— Как да не ни е обяснил? Нали говори за това, че никой не го подкрепя, че не е в състояние да спечели битката сам…

Конър ми подаде фотокопие на някакъв печатан текст. Хвърлих едно око. Беше преснета страница от вестник. Върнах му я.

— Не мога да чета, докато карам. Кажи ми за какво става дума.

— Това е интервю, дадено от сенатора Мортън за „Уошингтън Поуст“ — поясни Конър. — В него политикът заявява твърдото си несъгласие с продажбата на Майкро Кон. Твърди, че сделката щяла да застраши националната сигурност и американските икономически интереси. Дрън-дрън — нататък е все в този дух. Продавали сме си бъдещето на Япония и тем подобни. Интервюто е взето в четвъртък сутринта. В четвъртък вечер Мортън посещава приема на Накамото и на следващия ден променя напълно отношението си към случая „Майкро Кон“. Вече не възразява срещу сключването на сделката. Как ти се струва това?

— Господи! — изпъшках аз. — Сега какво ще правим?

По принцип на нас, полицаите, не ни липсва самочувствие. Но понякога осъзнаваш колко ниско си в йерархията на властта и те хваща страх да застанеш срещу истински влиятелните. Обикновено в такива случаи нещата се объркват и накрая ти опираш пешкира.

— Какво да правим? — повторих аз.

— Всяко нещо с времето си — спокойно отвърна Конър. — Тук ли живееш?

Няколко подвижни телевизионни станции бяха паркирали пред жилищния блок. Имаше и доста коли с надписи „ПРЕСА“ върху спуснатите сенници. Тротоарът бе пълен с репортери. Сред тях забелязах и Уилхълм Невестулката, облегнат на автомобила си. Не видях никъде бившата си съпруга.

— Не спирай пред входа, кохай! — нареди ми Конър. — Подмини кооперацията и свий вляво.

— Защо?

— Позволих си от твое име да се обадя в градската прокуратура и се уговорих с жена ти да се срещнете в близкия парк.

— Така ли?

— Мислех, че ще е по-добре за всички…

Завих в пряката. В съседство с Хемптън парк имаше основно училище. Часовете бяха свършили и децата играеха бейзбол. Карах бавно и търсех място за паркиране. Минахме покрай една спряла кола, в която имаше двама души. До шофьора седеше някакъв мъж и пушеше. Жената зад волана нервно барабанеше с пръсти по таблото. Това беше Лорън.

Паркирах.

— Ще те почакам тук — каза Конър. — Успех!

Тя открай време имаше слабост към бледите тонове. Сега бе в бежов костюм и кремава копринена блуза. Русата й коса бе прибрана на кок. Никакви бижута. Секси и едновременно с това — делова. Лорън умееше да създава такова впечатление.

Тръгнахме по тротоара, опасващ парка. Наблюдавахме как децата играят бейзбол. Известно време мълчахме. Спътникът й остана в колата. В далечината виждахме тълпата журналисти.

Лорън им хвърли един поглед и се обърна към мен:

— Господи, Питър! Как можа да се забъркаш в тази афера? Не помисли ли какво означава това за мен като служител на прокуратурата?

— Кой привика журналистите?

— Не съм аз — увери ме тя.

— Все от някого трябва да са научили, че ще се срещнем тук в четири.

— Казвам ти, че не съм аз.

— Значи си се издокарала така само заради мен?

— Сутринта имах дело в съда.

— Ясно.

— Майната ти, Питър!

— Добре де, добре.

— Не ми се прави на детектив!

Стигнахме до края на тротоара и поехме обратно към колите. По-далеч от пресата.

Лорън въздъхна.

— Нека поговорим спокойно.

— Съгласен съм.

— Не знам как си успял да се набуташ в тази каша, Питър, но детето не може да остане повече при теб. Няма да позволя дъщеря ми да расте в съмнителна среда. Длъжна съм да мисля и за своето професионално реноме, за поста, който заемам.

Лорън не се бе променила. Най-важното за нея бе какво ще кажат хората.

— Защо смяташ средата, в която отглеждам Мишел, за съмнителна?

— Обвиненията в блудство са сериозно нещо, Питър.

— Не е имало никакво блудство.

— Но в миналото срещу теб е…

— Знаеш всичко за това — прекъснах я аз. — По онова време бяхме още женени.

— Трябва да заведа Мишел на преглед — упорстваше тя.

— Добре, не възразявам. Лекарят ще потвърди думите ми.

— Това няма да промени нещата. Ще настоявам дъщеря ни да бъде поверена на мен. За да съм спокойна.

— О, боже!

— Да, Питър.

— Нямаш представа колко трудно се отглежда едно дете. Това отнема много време. Помисли за кариерата си.

— Нямам друг избор, Питър — заяви тя страдалчески. — Ти не ми остави друг избор.

Много умееше да се прави на мъченица.

— Лорън, добре знаеш, че обвиненията бяха абсурдни. Устройваш този цирк само защото ти е позвънил Уилхълм Невестулката.

— Не на мен, а на заместник главния прокурор! Обади се на шефа ми!

— Лорън…

— Съжалявам, Питър, но сам си си виновен.

— Лорън…

— Няма да отстъпя.

— Лорън, тази игра е опасна.

Тя дрезгаво се изсмя.

— На мен ли ги приказваш?… Аз ли не знам, че е опасна? Ако някой се досети, с мен е свършено…

— За какво говориш?

— За какво говоря ли? Не се прави на ударен, мръсник такъв! За Лас Вегас!

Млъкнах. Наистина не разбирах.

— Колко пъти си ходил в Лас Вегас? — попита ме тя.

— Веднъж.

— И спечели куп пари, нали?

— Лорън, добре знаеш…

— Да, знам. И кога направи благополучната разходка до Лас Вегас? Седмица-две след обвинението в блудство.

Това било значи! Тя се притесняваше, че някой може да направи връзка между двете и да я набеди в съучастничество.

— Трябваше миналата година пак да идеш в Лас Вегас.

— Не намерих време.

— Казах ти в близките няколко години да посещаваш редовно този град, за да не изглежда подозрително, че веднъж си спечелил.

— Бях зает с отглеждането на детето.

— И виж докъде я докара…

— Никой не може да свърже едното с другото.

— Никой ли! — избухна Лорън. — А японците? Сигурна съм, че те отдавна знаят всичко! Навярно вече са говорили с Мартинез, Хернандез или как беше онова семейство?

— Но откъде…

— За бога, Питър, събуди се! Как мислиш, че се назначават в Отдела за специално обслужване хората, които отговарят за връзките с японци? Теб как назначиха?

Сбърчих чело и се опитах да си припомня. Оттогава бе минала повече от година.

— Имаше вакантно място, няколко души си подадохме документите…

— И?

Поколебах се. Всъщност не знаех защо са се спрели тъкмо на мен. Не ми беше ясна процедурата. По онова време бях претрупан с работа в пресцентъра и не мислех за това.

— Ще ти кажа как става. Началникът на отдела прави окончателния подбор измежду кандидатите, като взема под внимание мнението на представители на азиатската общност.

— Може и така да е, но не виждам как това…

— А имаш ли представа колко време е необходимо на въпросните представители, за да проучат всички кандидати? Три месеца! Те са изровили всичко за теб! Всичко! Известно им е и за обвинението в блудство, и за разходката ти до Лас Вегас. Колко му е да направят връзката?

Понечих да възразя, но си припомних какво ми бе казал Рон сутринта: „Японците очакват рано или късно да реагираме бурно срещу нашествието им и са се подготвили за това“.

— Не се прави на толкова наивен! — продължи Лорън. — Още от самото начало си знаел защо кандидатстваш за мястото. Заради парите! Японците никому не остават длъжни. Гледат всички да са доволни — управлението, началникът на полицията. В замяна си запазват правото да определят кой от Специалния отдел да отговаря за тяхната общност. Избрали са теб, понеже си в ръцете им. А сега могат да манипулират и мен. Защо не ме послуша? Защо не отиде миналата година в Лас Вегас?

— Значи искаш да ми вземеш Мишел?

— В момента и двамата с теб играем определени роли — въздъхна Лорън. — Ситуацията го изисква.

Тя погледна часовника си, после журналистите. Нямаше търпение да се срещне с тях и да произнесе речта, която си бе подготвила. Лорън имаше усет към театралното, към патетиката.

— Сигурна ли си, че си избрала най-подходящата роля, Лорън? През следващите няколко часа доста неща ще се променят. Да не съжалиш, че си се забъркала в тая история?

— За мен връщане назад няма!

— Я погледни! — рекох аз и извадих от джоба си една от моменталните снимки.

— Какво е това?

— Кадър от видеозаписа, направен от охранителните камери на Накамото по време на убийството на Черил Остин.

Лорън се взря във фотографията и възкликна:

— Не може да бъде!

— Може, може.

— И ти смяташ да използваш това?

— Длъжен съм.

— Искаш да арестуваш сенатора Мортън? Да не си полудял!

— Сигурно…

— Ще те унищожат бе, Питър!

— Вероятно…

— Няма да разбереш откъде ще те връхлети…

— Не ми пука!

— Нищо няма да постигнеш с това! Само ще навредиш на Мишел.

Не й отговорих. Само я намразих още повече. Продължихме разходката. Високите й токчета чаткаха по плочника.

Най-сетне тя проговори:

— Питър, не мога да те спра в това безумно начинание. Но като на приятел ти казвам — недей!

Пак не й отвърнах. Изчаквах и я наблюдавах. На силната слънчева светлина забелязах, че по лицето й са се появили първите бръчки. Зърнах издайническите тъмни следи при корените на русите й коси. Единият от предните й зъби бе изцапан с червило. Тя свали слънчевите очила и ме изгледа. По очите й се виждаше, че е разтревожена. Отново обърна глава към тълпата журналисти и започна нервно да потупва с очилата по дланта си.

— При този развой на събитията ще изчакам един ден, преди да предприема нещо.

— Добре.

— Не си мисли, че се отказвам окончателно от намеренията си, Питър.

— Няма.

— Просто не искам съдбата на Мишел да бъде усложнена заради някакви други безумни обстоятелства.

— Ясно.

Тя пак си сложи очилата.

— Жал ми е за теб, Питър. Можеше да направиш кариера в управлението. Чух, че те готвели за помощник на началника. Но сега с теб е свършено.

— Щом казваш — усмихнах се аз.

— Разполагаш ли с други доказателства освен снимката?

— Мисля, че не е редно да знаеш повече.

— Защото съдът не признава фотографиите за доказателствен материал. Не са достоверни. Лесно могат да бъдат коригирани. Само видеозапис на убийството не е достатъчен.

— Ще видим.

— Питър, ще загубиш всичко — работата си, детето! Осъзнай се! Не го прави!

Тя тръгна към колата си. Аз крачех редом с нея. Мълчахме. Напразно чаках да попита как е Мишел. Никога не намираше време за подобни въпроси. Беше заета с друго. Стигнахме до автомобила.

— Лорън?

Тя се спря, преди да отвори вратата, и ме погледна.

— Не предприемай нищо през следващите двайсет и четири часа, разбрахме ли се? Не се обаждай на разни влиятелни хора.

— Няма, не бой се — отвърна. — Нищо не съм чула, нищо не съм видяла. Да ти кажа честно, ще ми се и теб да не виждам никога повече.

Качи се в колата и замина. Проследих я с поглед и усетих как раменете ми се отпускат. Почувствах облекчение. И то не се дължеше само на това, че съм успял да отложа атаката й. Друг, по-голям товар бе паднал от гърба ми.

Двамата с Конър се заизкачвахме по задното стълбище, за да избегнем журналистите. Накратко му предадох разговора си с Лорън. Той вдигна рамене.

— Защо се изненадваш от начина, по който се подбират служителите в отдела ти?

— Просто не знаех…

— Истината ти е казала — кимна той. — Японците много умело създават у хората мотивация. Отначало управлението се противеше на това, външни лица да решават кои кандидати да бъдат назначавани. Но японците все повтаряха, че искат да имат само консултативен глас, че техните препоръки нямало да задължават никого.

— Ъхъ.

— И като доказателство, че нямали специални предпочитания към определени личности или отдели, предложиха да направят дарение за пенсионния фонд на цялото управление.

— И колко дадоха?

— Към половин милион. После началникът получи покана за посещение в Токио, за да обмени опит и да се запознае с компютризираната криминална картотека на японските колеги. Триседмична командировка. По пътя се отби за седем дни на Хавайските острови. Летя в първа класа и престоят му в Япония бе широко отразен в средствата за масова информация. А шефът си пада по тези работи.

Стигнахме втория етаж и поехме към третия.

— И така, в края на краищата управлението нямаше как да не започне да взема под внимание препоръките на японската общност. Иначе щеше да загуби доста облаги.

— Ще ми се да напусна полицията — рекох аз.

— И това е изход. Успя ли да укротиш жена си поне за известно време?

— Бившата си жена! Да, Лорън веднага схвана за какво става дума. Има страхотен политически нюх. Но се наложи да й кажа кой е убиецът.

Той махна с ръка.

— И бездруго тя нищо не може да промени. Поне през следващите няколко часа.

— Според нея съдът нямало да признае записа за доказателствен материал. Сандърс твърдеше същото. Разполагаме ли с друго?

— Погрижил съм се за това — отвърна Конър. — Всичко е наред.

— Какво имаш предвид?

Той предпочете да замълчи.

Стигнахме до задния вход на моя апартамент. Отключих. Влязохме в кухнята. Нямаше никой. Тръгнах по коридорчето към антрето. Навред цареше тишина. Вратата към хола бе затворена. Във въздуха се носеше мирис на цигарен дим.

Илейн стоеше до прозореца в антрето и наблюдаваше тълпата журналисти долу на улицата. Чу ме и се обърна. Изглеждаше уплашена.

— Мишел добре ли е?

— Да.

— Къде е?

— Играе си в хола.

— Отивам да я видя.

— Господин лейтенант, преди това искам да ви…

— Оставете — прекъсна я Конър. — Вече знаем.

Той отвори вратата на хола и аз преживях най-големия шок през живота си.

Джон Мортън седеше пред огледалото в гримьорната на телевизионното студио. Под яката на ризата му бе напъхана хартиена кърпа, подобна на лигавник. Едно девойче пудреше челото на политика. До него стоеше помощникът Удсън.

— Препоръчват ти да отговаряш в този дух — рече той и подаде на Мортън някакъв факс. — Чуждите инвестиции съживяват американската икономика. Притокът на капитали отвън е добре дошъл за нас. Има още много да се учим от Япония…

— Обаче не сме особено схватливи — мрачно се обади сенаторът.

— Позицията, която Марджи те съветва да заемеш, е доста повратлива — не се смути от забележката му Удсън. — Всъщност излиза, че не променяш възгледите си, а само ги прецизираш. Мисля, че няма да възникнат проблеми, Джон.

— Ще ми зададат ли изобщо въпроса?

— Предполагам, че да. Съобщих на журналистите, че си готов да говориш за промяната в отношението си към сделката с Майкро Кон.

— Кой ще го зададе?

— Вероятно Франк Пиърс от „Таймс“.

— С него ще се справя — кимна Мортън.

— Не се съмнявам. Извърти темата към бизнеса. Приказвай за открития пазар, за свободната търговия и така нататък.

Гримьорката си свърши работата и сенаторът се надигна от стола.

— Господин сенатор — каза девойчето, — бихте ли ми дали автограф?

— Разбира се.

— За сина ми е.

— Добре, добре.

— Джон, вече разполагаме със суровия вариант на предизборния клип — продължи Удсън. — Още не е доизпипан, но искам да чуя мнението ти за него. Поръчал съм видео в съседната стая.

— Колко ми остава до ефир?

— Девет минути.

— Тогава да вървим.

Той тръгна към вратата и ни видя.

— Добър вечер, господа. Мен ли търсите?

— Да. Искаме да разменим няколко думи с вас, господин сенатор — отвърна Конър.

— Трябва да изгледам един запис — обясни Мортън. — След това съм на ваше разположение. Но мога да ви отделя само няколко минути.

— Предостатъчно — увери го Конър.

Последвахме политика в съседното помещение. Оттам се виждаше студиото на долния етаж, където бяха аранжирани бежови маси, на фона имаше надпис „АКТУАЛНА ПРЕСКОНФЕРЕНЦИЯ“. Седнали зад тях, трима журналисти си преглеждаха записките, докато асистент-режисьорите им закачаха микрофони. Мортън се настани пред монитора и Удсън включи видеото.

Започна клипът, на чието заснемане бяхме присъствали. В долния край на екрана брояч отчиташе времетраенето.

С решителен вид сенаторът Мортън закрачи по игрището за голф.

Лайтмотивът на изявлението му беше, че Америка е загубила конкурентоспособност на световния пазар.

— Време е всички да се обединим — проповядваше Мортън. — От политиците във Вашингтон до последния работник. Учителите, бизнесмените — всички! Само с общи усилия можем да намалим бюджетния дефицит. Длъжни сме да увеличим спестяванията, да подобрим състоянието на пътната ни мрежа и на образованието, да съхраним енергоизточниците и околната среда, да мислим за дробовете на нашите деца и за способността да се налагаме на световните пазари.

Камерата се приближи до лицето на сенатора и той, вече в едър план, изрече заключителните си разсъждения:

— Някои твърдят, че е дошло времето на транснационалния бизнес. Нямало значение къде се строят заводи и кой произвежда стоките. На тези хора аз ще отговоря по следния начин: в Япония и в Германия не смятат така! Двете най-преуспяващи страни в света провеждат политика на съхранение на националните енергоизточници, на ограничаване на вноса и насърчаване на износа. Полагат грижи за собствената си промишленост и я защитават от нелоялна чужда конкуренция. Частният бизнес и правителствените институции работят съвместно за благото на народа и за увеличаване на работните места. Тези държави са по-напред от Америка, защото следват икономическа политика, която отразява реалния свят. А той все още не е идеален. И докато стане такъв, най-добре ще е да насаждаме наш собствен икономически национализъм и да се погрижим за американците. Трябва да разчитаме единствено на себе си. Няма кой друг да ни помогне. Индустриалните гиганти Япония и Германия не са причина за нашите проблеми. Те просто се съобразяват с новите реалности и по този начин ни отправят предизвикателство. Ако го приемем, за великата ни страна ще настъпи ера на небивал просперитет. Но продължим ли да повтаряме изтърканите приказки за свободна пазарна икономика, ни очаква катастрофа. Сами трябва да направим избора. Аз ви предлагам заедно да се обърнем с лице към новите реалности и да сътворим по-добро бъдеще за американския народ.

Екранът угасна.

Мортън отпусна гръб върху облегалката и попита:

— Кога ще се излъчи?

— След два месеца. Първо ще го покажем пробно в Чикаго, в Минеаполис и в Сейнт Пол на представителни групи от аудиторията. Ще нанесем необходимите поправки и през юли го пускаме в цялата страна.

— Дотогава случаят Майкро Кон отдавна ще е…

— Точно така.

— Добре, действайте!

Удсън взе касетата и излезе от стаята.

— С какво мога да ви бъда полезен? — обърна се Мортън към нас.

Конър почака вратата да се затвори и отвърна:

— Господин сенатор, бихте ли ни разказали за Черил Остин?

Настъпи мълчание. Мортън местеше поглед от мен върху колегата ми и обратно. Изражението му стана непроницаемо.

— За Черил Остин ли?

— Да, господин сенатор.

— Не мисля, че я…

— Познавате я, познавате я — кротко рече Конър и му подаде часовник. Златен дамски „Ролекс“.

— Откъде имате това? — Гласът на Мортън стана гърлен. Тонът му — смразяващ.

На вратата се показа някаква жена.

— Шест минути до ефир, господин сенатор. — И изчезна.

— Откъде го имате? — повтори политикът.

— Не знаете ли? Дори не сте погледнали надписа отзад.

— Откъде го имате?

— Сенаторе, искаме да поговорим с вас за момичето — продължи Конър, сякаш не бе чул думите му.

После извади от джоба си найлоново пликче и го остави на масичката пред Мортън. Вътре имаше чифт дамски черни гащички.

— Нямам какво да ви кажа, господа — промълви той.

Конър пак бръкна в джоба си и сложи до пликчето видеокасета.

— Тук е записан инцидентът на четирийсет и шестия етаж. Опитали са се да замажат някои неща, други да променят, но си личи кой е бил в действителност с Черил Остин.

— Нямам какво да кажа — упорстваше сенаторът. — Такива записи могат да бъдат ретуширани, променяни. Те нищо не означават. Това са безпочвени нападки! Чисти лъжи!

— Съжалявам, сенаторе, но не мисля така — тихо каза Конър.

Мортън стана и закръстосва помещението.

— Господа, осъзнавате ли колко сериозни обвинения отправяте към мен? Видеозаписите могат да се коригират. А тези касети, преди да стигнат до вас, са били в ръцете на японска фирма, която, би могло да се каже, е донякъде зависима от мен или най-малкото не би имала нищо против да окаже влияние върху ми. Сигурен съм, че каквото и да е записано тук, то няма да устои на щателна проверка. Обществеността ще стане свидетел само на пореден опит да бъде опетнено името на един от малцината американци, които говорят открито против японската заплаха. За мен вие двамата сте просто пионки в ръцете на отвъдокеански сили. Дори не разбирате какви последици може да имат действията ви. Хвърляте необмислени обвинения, без да разполагате с доказателства. Нямате свидетели и…

— Господин сенатор — кротко, но настоятелно го прекъсна Конър, — преди да сте казали нещо, за което после може да съжалявате, бихте ли погледнали надолу към студиото? Искам да видите един човек.

— Защо?

— Просто погледнете натам, моля ви.

Сумтейки гневно, Мортън отиде до стъклената преграда и се взря отвъд нея. Аз последвах примера му и също надникнах долу. Журналистите се бяха настанили удобно на столовете си, шегуваха се помежду си, докато чакаха началото на предаването. Водещият си оправи възела на вратовръзката и си закачи микрофона. Един сценичен работник избърса с парцал надписа „АКТУАЛНА ПРЕСКОНФЕРЕНЦИЯ“. В ъгъла, точно там, където му бяхме наредили, бръкнал в джобовете си, стоеше познат мъж и гледаше към нас.

Еди Сакамура.

Естествено, Конър отдавна бе разгадал всичко. Когато отвори вратата на хола и видя как Еди Сакамура и дъщеря ми седят на пода и си играят със строителя, той изобщо не се учуди. Просто каза:

— Здрасти, Еди. Чудех се кога ще се появиш тук?

— Дойдох още сутринта — отвърна Еди с уморен глас. — А вас никакви ви няма. Скъсах се да ви чакам. Хапнахме по един сандвич с Шели. Чудесна дъщеричка имаш, лейтенант.

— Еди е много смешен — обади се детето. — Знаеш ли татко, той пуши.

— Забелязах — рекох аз.

Чувствах се като пълен глупак. Все още нищо не проумявах.

— Много добро дете — продължи Еди. — Направихме заедно вятърна мелница. — Той бутна с пръст перката и добави: — Ето, върти се.

— Мислех, че си мъртъв — изтърсих аз.

— Аз да съм умрял? Ами! — разсмя се Еди. — Танака се преби и ми потроши колата. Не ми върви с тези ферарита.

— По-скоро на Танака не му провървя — вметна Конър.

— Танака ли? — реагирах аз, както винаги, със закъснение.

— Татко, може ли да гледам „Пепеляшка“? — обади се Шели.

— Чакай малко. Как се е озовал Танака в колата?

— Паникьоса се — обясни Еди. — Голям нервак беше. А може и да е бил гузен, не знам… Уплашил се е и…

— Двамата с Танака сте свили касетите — констатира Конър.

— Да. Така беше. Ишигура наредил на Танака да вземе касетите. Онзи го послуша, но понеже съм му приятел, извика и мен. После ги отнесе в някаква лаборатория.

— А кой е ходил в Импириъл Армс? — попита Конър.

— Ишигура изпратил хора, за да почистят. Не знам точно кои.

— Ти отиде направо в ресторанта, така ли?

— Да. И оттам — на купона на Род.

— А какво стана с касетите?

— Нали ти казах. Танака ги отнесе. Не знам точно къде. Той работи за Ишигура, за Накамото.

— Знам, знам — кимна Конър, — но не е прибрал всичките касети, нали?

— Ами… — усмихна се накриво Еди.

— Ти си задържал няколко…

— Само една. По погрешка остана в джоба ми — пак се ухили японецът.

— Татко, може ли да гледам програмата на Дисни?

— Да, да — разсеяно отвърнах аз и свалих Мишел от скута си. — Илейн ще ти пусне телевизора.

Детето се отправи към стаята си. Конър продължи да разпитва Еди. Постепенно събитията от предната вечер ми се изясниха. Танака е отпрашил с лентите и по някое време е разбрал, че една липсва. Отишъл е у Еди да я търси. Заварил е нашия приятел с двете мацки. Поискал си е касетата.

— Имам чувството, че след като се видях с вас у Род, онези от Накамото са решили да ми скроят номер. Това споделих и с Танака. Скарахме се…

— И в този момент дойдоха Греъм и Питър — подсказа му Конър.

Еди бавно кимна.

— Танака се насра от страх.

— И ти го накара да ти разкаже всичко…

— Да, капитане, така беше. Набързо ми снесе каквото знаеше…

— А в замяна ти му каза къде е касетата.

— Да, дадох му ключовете от моята кола, за да вземе лентата оттам.

Танака слязъл в гаража. Полицаите от патрулната кола му викнали: „Стой!“. Той запалил ферарито и дим да го няма.

— Видях го как потегли, Джон — спомни си Сакамура. — Караше като луд.

Значи Танака се бе разбил в бетона и бе изгорял. Еди пък се спотайвал в храсталака зад басейна, докато всички не си отишли.

— Замръзна ми задникът в тези шубраци — оплака се той.

— Известно ли ти бе всичко това? — попитах Конър.

— Предполагах, че събитията са протекли горе-долу така. В протокола от огледа на катастрофата се споменаваше, че шофьорът бил толкова обгорял, та дори стъклата на очилата му се разтопили.

— А аз не нося очила — обади се Еди.

— Именно. И все пак накарах Греъм да провери. Той не намери никакви диоптрични очила в дома на Еди. Стигнах до извода, че човекът в автомобила не е бил Сакамура. На другата сутрин помолих полицая, който пазеше пред къщата, да установи имената на собствениците на всички коли, паркирани на улицата. Една от тях, жълта тойота, се оказа на Акира Танака.

— Хитро! — възхити се Еди.

— А ти къде беше през цялото това време? — попитах го аз.

— У Жасмин. Гнезденцето й е много уютно.

— Коя е Жасмин?

— Онази, червенокосата. Не си ли я спомняш? Много свястна жена. Има и вана с тангентор.

— А защо дойде тук?

— Паспортът му е у нас — обясни Конър.

— Сетих се, че ми даде визитката си, лейтенант. На нея е написан домашният ти адрес и телефонът. Страшно ми трябва паспортът. Налага се да изчезна. Затова кацнах тук и ви дочаках. По едно време цяла глутница журналисти обсадиха апартамента. Аз не смеех да си подам носа и тихо си играех с Шели. — Той нервно запали цигара и добави: — Е, ще ми дадеш ли паспорта, лейтенант? Нецутуку — с това никому няма да навредиш. Нали за всички съм мъртъв?

— Засега ще го задържим — отсече Конър.

— Моля ти се бе, Джон!

— Еди, първо ще свършиш една работа.

— Каква работа, капитане? Трябва бързо да изчезвам!

— Няма да ти отнеме много време, Еди.

Мортън си пое дълбоко дъх и се обърна с гръб към стъклената преграда. Изглеждаше напълно спокоен.

— Струва ми се, че не сте ми оставили възможност за избор — рече той.

— Така е, сенаторе — потвърди Конър.

Политикът въздъхна.

— Стана случайно, повярвайте ми.

Конър закима съчувствено.

— Не знам с какво бе по-особена, с какво ме омагьоса… — заразказва Мортън. — Беше много красива, но не това бе главното… Запознахме се преди четири-пет месеца. Стори ми се приятно момиче. От онези, тексаските сладурчета. Ала постепенно… Просто ме омая. Не разбрах как го направи. Но по едно време осъзнах, че непрекъснато мисля за нея. Обаждаше ми се винаги, когато ми предстоеше пътуване. Някак си успяваше да научи кога напускам Вашингтон. А аз не бях в състояние да я отблъсна, да я прокудя. Тя разполагаше с много пари, вземаше първия самолет и пристигаше. Имаше нещо налудничаво във всичко това. Понякога направо ме вбесяваше, но не можех да се отърся от нея. Тя беше… като проклятие, като демон. Бях обезумял по нея. В края на краищата започнах да подозирам, че някой й плаща за това. Реших да сложа край на връзката. Сътрудниците ми, Боб — всички ме заклеваха да го сторя. И… най-сетне успях. Скъсахме. Но после отидох на този прием и тя беше там… По дяволите! — поклати глава Мортън. — Стана случайно. Такъв ужас!

Момичето пак надникна в стаята.

— Остават две минути до ефир, господин сенатор. От студиото ме питат дали сте готов.

— Ще ми разрешите ли първо да дам пресконференцията? — обърна се той към нас.

— Разбира се — отвърна Конър.

Сенаторът Мортън демонстрира невероятно самообладание. Разговаря с тримата журналисти в продължение на половин час, без да покаже никакъв признак на напрежение или притеснение. Усмихваше се, пускаше шеги и се задяваше със събеседниците си. Сякаш бе най-безгрижният човек на света.

На един от въпросите отговори така:

— Вярно е, че и англичаните, и холандците инвестират в Америка далеч повече от японците. Но за разлика от тях, те не го правят целенасочено, агресивно. Японското правителство в тясно сътрудничество с бизнесмените планира и провежда атаки, насочени към определени сектори от американската икономика. Британците и холандците не действат по такъв начин. Те не са завладели цели отрасли от нашето стопанство, при това основни отрасли. Тук е разликата и затова японските капиталовложения би трябвало да ни тревожат. Има и друго. Ние свободно можем да купуваме английски и холандски фирми, но не и японски.

Пресконференцията продължи, ала все още никой не бе попитал сенатора за Майкро Кон. Мортън реши сам да подхване темата.

В отговор на някакъв друг въпрос той каза:

— Американците трябва да могат свободно да критикуват Япония, без да бъдат обвинявани в расизъм. Нормално е да съществуват конфликти между две страни с приятелски отношения. Редно е нашите търкания с Япония да са предмет на открита дискусия, а не да се превръщат в табу и при всяко споменаване за тях да се прибягва до грозни нападки. Например за това, че се противопоставих на продажбата на Майкро Кон, и мен ме изкараха расист.

Най-сетне единият от журналистите попита за случая „Майкро Кон“. Мортън се поколеба, после опря лакти на масата и се наведе напред.

— Както знаеш, Джордж, от самото начало бях против тази сделка. И сега не съм променил мнението си. Време е американците да започнат да съхраняват придобивките на тази страна. Материалните, финансовите и интелектуалните — всички ценности. Не е целесъобразно да продаваме Майкро Кон. Ще продължавам да се боря срещу това. Междувременно с радост искам да ви съобщя, че току-що научих една обнадеждаваща вест — Акай Сирамикс са оттеглили офертата си и се отказват от закупуването на Майкро Кон Корпорейшън. Мисля, че това е най-доброто решение за всички. Приветствам ръководството на Акай за разумната му постъпка. Доволен съм, че продажбата е спряна.

— Какво? — смаях се аз. — Оттеглили са офертата си?

— Дори да не са, сега вече ще го направят — увери ме Конър.

Към края на предаването Мортън съвсем се развесели.

— Смятат ме едва ли не за враг на японците. Позволете ми да изразя възхищението си от тях. Японците не са само сериозни, отдадени всецяло на работата си хора. Те могат да бъдат и духовити и притежават невероятно чувство за хумор, което проявяват в най-непривични ситуации. Навярно ви е известно, че когато наближи часът на смъртта им, дзен монасите трябва да напишат прощално тристишие. Това е древна традиция и най-известните от тези творби се рецитират столетия след кончината на авторите им. Представете си на какъв психически натиск е подложен този, който знае, че скоро ще умре и всички очакват от него да измъдри гениално стихотворение. На един монах му писнало да се притеснява и написал следното:

Стара истина открих:

и със стих, и без стих —

пак ще рипна в гроба тих.

Журналистите избухнаха в смях.

— От японците можем да се научим на много неща — завърши Мортън. — Едно от тях е: да не възприемаме всичко твърде на сериозно.

След този достоен финал сенаторът се ръкува с тримата интервюиращи и излезе от обхвата на камерата. Забелязах, че в студиото се бе появил Ишигура. Той бе почервенял от яд и всмукваше въздух през зъби.

— А, Ишигура сан — ведро се обърна към него Мортън. — Виждам, че моите изявления бързо са стигнали до вас. — И го тупна по гърба. Уж приятелски, но доста силно.

Японецът го изгледа кръвнишки и процеди:

— Много съм разочарован от думите ви, сенаторе. Може да имат неблагоприятни последствия.

Беше направо побеснял.

— Така ли? — отвърна Мортън. — Я върви на майната си!

— Нали се бяхме споразумели? — изсъска Ишигура.

— Да, но вие не спазихте уговорката.

Сенаторът дойде при нас и рече:

— Предполагам, че искате да дам показания. Ще си сваля грима и съм на ваше разположение.

— Добре — съгласи се Конър.

Кандидат-президентът се запъти към гримьорната.

— Тотемо тайхена кото ни наримашита не — каза японецът на колегата ми.

— Съгласен съм, че не е лесно — отговори му Конър.

— Много хора ще изгърмят — закани се Ишигура.

— Вие ще сте първият — успокои го Конър. — Со омова накай.

Сенаторът се запъти към стълбището. Удсън забърза след него и му прошепна нещо. Мортън го прегърна през раменете и двамата вървяха така известно време. После помощникът спря, а шефът му се заизкачва към гримьорната.

— Кона хадзуя наката но ни — с треперещ глас промълви Ишигура.

— Не очаквайте от мен съчувствие. Вие се опитахте да нарушите законите на тази страна и сега ще си понесете последствията. Ерайкото ни наруйо, Ишигура сан.

— Ще видим, капитане, ще видим…

Японецът се обърна и хвърли смразяващ поглед към Еди. Сакамура вдигна рамене.

— Какво си ме зяпнал? Аз съм чист. Ти си загазил. — И се разсмя.

Уредникът, як мъжага със слушалки на главата, попита:

— Някой от вас да е лейтенант Смит?

— Да, аз съм Смит.

— Някаква госпожица Асакума ви търси по телефона. Прехвърлих разговора ето там. — И той посочи един телефон в ъгъла на помещението.

Направих няколко крачки и вдигнах слушалката.

— Лейтенант Смит.

— Здрасти, Тереза се обажда.

Осъзнах, че ми е приятно да чуя отново гласа й.

— Изгледах края на записа — продължи тя. — Откъса, след като мъжът излиза през аварийния изход. Мисля, че открих нещо важно.

— Така ли?

Не й казах, че Мортън вече си е признал. Погледнах към другия край на студиото. Сенаторът никакъв не се виждаше, явно се бе качил на горния етаж. Удсън крачеше напред-назад и нервно опипваше колана на панталона си през плата на сакото. Изглеждаше пребледнял и притеснен.

После Конър възкликна: „По дяволите“ и се завтече към стълбите. Аз пуснах телефонната слушалка и го последвах. Конър мина тичешком край Удсън. Пътьом му кресна: „Мръсник!“ и се втурна нагоре, като вземаше стъпалата през едно. Аз се движех по петите му. Удсън измънка нещо като „Длъжен бях да го сторя“.

Стигнахме до горния етаж. Конър викна: „Сенаторе!“. В този момент чухме трясък. Не бе силен. Приличаше на звук от прекатурване на стол.

Но аз знаех, че е изстрел.

Нощ втора

Слънцето залязваше над секитей. Сенките на камъните пълзяха по вълничките на оформения с гребло пясък. Седях и зяпах образуваните от браздички фигури. Конър беше вътре в сградата и гледаше телевизия. Чувах приглушено гласа на водещия новините. Естествено, в дзен храма имаше телевизор. Бях започнал да свиквам с подобни противоречия.

Но нямах сили да гледам повече екрана. Бях видял достатъчно през изминалия час, за да си представя каква позиция ще заемат медиите по инцидента. Напоследък на Мортън много му се струпало. Синът му бил арестуван за употреба на алкохол след автомобилна катастрофа, при която друг тийнейджър сериозно пострадал. Имало слухове, че дъщерята на сенатора наскоро направила аборт. Госпожа Мортън засега отказваше да говори с журналистите, които бяха обсадили къщата й в Арлингтън.

Хората от екипа на сенатора единодушно твърдяха, че шефът им в последно време направо се разкъсвал, опитвайки се едновременно да реши семейните трудности и да работи върху кандидатурата си в предстоящите президентски избори. Изпаднал в депресия, а и по думите на един от сътрудниците му очевидно го измъчвали лични проблеми.

Всички говореха с добро чувство за Мортън. Само колегата му, сенаторът Доулинг, взе, че изтърси: „Напоследък Япония се беше превърнала в нещо като фикс идея за Джон, навярно в резултат на лабилното му психическо състояние. Джон смяташе, че вече е невъзможно да намерим общ език с японците. А всички ние добре знаем, че трябва да изгладим противоречията си с тях. Японският и американският народ са неразделно свързани. За съжаление не усетихме навреме какво става с Мортън, каква тегоба тежи на плещите му. Той беше много затворен човек“.

Седях си и гледах как камъните в градината стават златисти и постепенно поруменяват под лъчите на залязващото слънце. Монах на име Бил Харис дойде при мен и ме попита дали не желая чай или кока-кола. Отказах и той си отиде. Обърнах очи към храма. Отвътре сияеше синкава светлина, но колкото и да се взирах, не успях да видя Конър.

Пак се вторачих в камъните.

Сенаторът не бе успял да се убие с първия изстрел. Когато разбихме с ритници вратата на банята, го заварихме да се олюлява. От врата му бликаше кръв. „Не!“, извика Конър в момента, в който Мортън налапа дулото и натисна спусъка за втори път. Оръжието се изхлузи от ръката на политика и той се свлече мъртъв на пода. Пистолетът се плъзна по плочките и спря пред краката ми. Стените бяха оплискани с кръв.

Някакви хора започнаха да пищят. Обърнах се и видях гримьорката да наднича през вратата. Беше закрила уста с длани, но това не й пречеше да изпробва пълната мощ на гласа си. По едно време дойдоха от „Бърза помощ“ и й дадоха успокоително.

Двамата с Конър изчакахме Боб Каплан и Тони Марш, дежурната двойка детективи, които поеха случая. Обещах на Боб, че може да вземе показания от нас когато пожелае, и си тръгнахме. Забелязах, че както Ишигура, така и Еди се бяха изпарили.

Това разтревожи Конър.

— Къде изчезна тоя Еди?

— Кой го е грижа?

— Имаше нещо смущаващо в поведението му.

— Какво?

— Забеляза ли как се държеше с Ишигура? Самоуверено. Прекалено самоуверено. А би трябвало да е уплашен.

Вдигнах рамене.

— Нали сам каза, че Еди е смахнат.

Беше ми писнало от случая и от безконечните сложни нюанси, които Конър ми разясняваше. Изразих предположение, че Сакамура вероятно е заминал за Япония или за Мексико, както бе споменал преди време.

— Дано излезеш прав — рече Конър и ме поведе към задния изход, за да избегнем репортерите. Качихме се в колата и потеглихме към дзен храма. Оттам се опитах да се свържа с Лорън, но бе излязла от прокуратурата. Звъних на Тереза, ала телефонът на лабораторията даваше все заето. После се обадих у дома и разбрах, че Мишел е добре и че журналистите са се разотишли. Илейн ме попита дали да остане и да нахрани детето. Аз я помолих да го стори, тъй като предполагах, че ще закъснея.

После цял час гледах телевизия, докато накрая ми втръсна.

Почти се стъмни. Пясъкът се обагри в пурпурносиво. Вдървих се от седене на едно място и взе да ми става студено. Сигналното устройство се разсвирука в джоба ми. Търсеха ме от управлението. А може би Тереза ме издирваше чрез централата. Станах и влязох в сградата.

На телевизионния екран сенаторът Стивън Роу изразяваше съболезнования на опечаленото семейство и говореше за това, че Мортън напоследък бил много изнервен и преуморен. По-нататък спомена, че Акай не са се оттеглили от сделката и тя по всяка вероятност щяла да се осъществи.

— Хъммм — пророни Конър.

— Значи Майкро Кон все пак ще бъде продаден?

— Изглежда, Акай изобщо не са се отказвали — отвърна той.

По гласа му разбрах, че е притеснен.

— Не одобряваш продажбата, така ли?

— Тревожа се за Еди. Много нахакано се държеше. Чудя се, какво ли ще предприеме сега Ишигура?

— Има ли някакво значение? — въздъхнах аз.

Бях уморен. Момичето бе мъртво, Мортън — също. Никой нямаше да попречи на сделката.

Конър поклати глава.

— Залогът е твърде висок. Ишигура пет пари не дава за някакво си жалко убийство. Не го интересува дори стратегически важното закупуване на Майкро Кон. Безпокои се за реномето на Накамото в Америка. Накамото са стъпили здраво на нашите пазари и възнамеряват още да разширят дейностите си в САЩ. А Еди може да ги изложи.

— Как?

— Не знам — тихо промълви Конър.

Сигналното устройство пак се разпищя. Позвъних в управлението. Обади се дежурният, Франк Елис.

— Здрасти, Пийт! Сержант Матловски от паркинга за конфискувани и задържани превозни средства търси човек от Отдела за специално обслужване. Не можел да се разбере с някакви японци.

— За какво по-точно става дума?

— Петима японски граждани искали да направят оглед на една от поверените му коли.

— Каква кола? — сбърчих чело.

— Онова ферари, дето се размаза на магистралата. Не знам какво е останало от него, след като така било смачкано и обгоряло, че са го рязали с флекс, за да извадят трупа. Въпреки това японците искали да го огледат. Матловски не можел да прецени дали е редно да ги допусне до колата, не знаел представлява ли тя доказателствен материал по текущо следствие. Освен това японците не говорели добре английски. Единият от тях май твърдял, че е роднина на загиналия. Ще наминеш ли да избистриш ситуацията?

— Аз ли съм дежурен, нали бях снощи?

— Тук пише твоето име. Разменил си се с Джим Алън.

Смътно си спомних, че действително бях взел дежурството на Джим, за да може той да заведе сина си на хокеен мач. Бяхме се разбрали преди седмица, а ми се струваше, че оттогава са минали години.

— Добре. Ще прескоча до Матловски.

Разказах на Конър за новата си задача. Изведнъж той скочи на крака и възкликна:

— Да, разбира се! По дяволите, как не се сетих по-рано? — И се удари по челото. — Да вървим, кохай!

— Ще арестуваме японците ли? — съвсем се обърках аз.

— Ами!

— А какво ще правим?

— Ах, какъв глупак съм! — извика Конър и се завтече към колата.

Аз заприпках подире му.

Паркирах пред къщата на Еди Сакамура. Конър изскочи от колата и се втурна нагоре по стълбите. Последвах го. Небето бе тъмносиньо. Нощта бе паднала над града.

Конър вземаше стъпалата през едно и нареждаше:

— Аз съм виновен! Как не проумях по-рано? Беше съвсем ясно.

— Какво беше ясно? — пророних между две глътки въздух.

Той отвори входната врата. Нахълтахме в хола. Там сякаш нищо не бе пипано от предния път, когато идвахме тримата с Конър и Греъм.

Моят спътник набързо обходи всички стаи. В спалнята намерихме отворен куфар. На леглото бяха проснати сака марка „Армани“ и „Библос“.

— Ах, тоя глупак нещастен! Не е трябвало да се връща тук! — рече той.

По тавана се отразяваха зелените светлини на басейна. Конър ме поведе навън.

Трупът се полюшваше в средата на басейна. Тъмен силует, обграден от светъл зелен правоъгълник. Конър взе една върлина и избута голото тяло на Еди до бордюра. Извади го и го просна на плочките.

Трупът бе леко посинял и започваше да се вкочанява. По него нямаше видими белези от насилие.

— Те пипат внимателно — прочете мислите ми Конър.

— Какво имаш предвид?

— Не оставят следи. Но все ще открием нещо.

Той извади фенерчето си и светна в устата на Еди. После огледа зърната на гърдите му и гениталиите.

— Ето, виж тези червени точици от вътрешната страна на бедрото!

— Приличат ми на отпечатъци от щипковидни накрайници на електроизмервателен уред.

— Правилно. Пуснали са му малко ток. Мамка им! — изсъска Конър. — Защо не ми каза? По пътя от твоя апартамент до телевизионното студио имаше сто възможности да ми каже истината.

— А каква е тя?

Конър не ми отговори. Бе потънал в мисли. След малко отрони въздишка.

— За него аз си бях гайджин — чужденец. Въпреки че е бил напълно отчаян, предпочел е да не споделя с мен…

Той се умълча. Гледа известно време трупа, после го бутна обратно във водата.

— Нека други свършат бумащината — реши Конър и се изправи. — Какво значение има кой ще открие трупа? Няма да сме ние.

Проследи с поглед клатушкащия се към средата на басейна Еди и тихо промълви:

— Харесвах това момче. Правил ми е много услуги. Когато бях в Япония, се запознах и със семейството му. Без бащата. Еди беше свестен човек. Затова сега искам непременно да разбера…

Бях объркан. Нямах представа за какво говори. Изглеждаше много ядосан.

— Хайде — подкани ме той. — Трябва да действаме бързо. Пак изоставаме от събитията. Но на всяка цена ще пипна тоя кучи син.

— Кой кучи син?

— Ишигура.

Карах към къщи.

— Почини си тази нощ — рече Конър.

— Ще дойда с теб.

— Не, трябва сам да свърша тази работа, кохай. По-добре ще е да не се забъркваш в нея.

— Какво смяташ да правиш?

Известно време водихме това безплодно пререкание. Конър така и не ми каза какви са намеренията му.

— Снощи Танака е отишъл у Еди, за да вземе касетата с оригиналния запис — най-сетне реши да ми се довери моят семпай.

— Така…

— Мислех си, че тя е изгоряла при катастрофата.

— Аз също.

— Ала явно не сме разсъждавали правилно. Еди не би си позволил да се държи така нагло с Ишигура, ако не разполагаше с касетата. Той е знаел, че има важен коз в ръцете си, но е подценил Ишигура. По-точно не е очаквал, че юристът на Накамото ще действа така безмилостно.

— Значи са измъчвали Еди, за да им каже къде е касетата?

— Да, но той явно ги е изненадал — не е проронил нито дума.

— Откъде знаеш?

— Щяха ли иначе петимата японски граждани да искат посред нощ да оглеждат ферарито?

— Те продължават да я търсят, така ли?

— Или поне остатъците от нея.

Замислих се над всичко чуто.

— И какво възнамеряваш да правиш? — попитах Конър.

— Ще намеря лентата. Тя е от голямо значение. Толкова хора умряха заради нея! Ако я открия, ще съсипя Ишигура. Той друго не заслужава.

Спрях пред жилищния блок. Както ме бе уверила по телефона Илейн, журналистите се бяха разотишли. Улицата бе тъмна и тиха.

— Настоявам да те придружа — продължих да упорствам аз.

Конър поклати глава.

— Аз съм си навъртял необходимия стаж, а ти трябва да мислиш за пенсията си. Затова няма да ти кажа какво точно ще предприема.

— Досещам се. Ще тръгнеш по следите на Еди от момента, в който се е измъкнал от къщата си и е отишъл у червенокосата. Може би е ходил и другаде…

— Да не губим повече време, кохай — прекъсна ме Конър. — Трябва да задействам някои връзки. Не се бъркай в тази история. Ако ти потрябвам, позвъни ми в колата, ала само в краен случай, защото ще имам много работа.

— Но…

— Хайде, кохай. Слизай! Прекарай една спокойна нощ с детенцето си. Свърши доста неща. Заслужил си почивката си.

Послушах го.

— Сайонара — весело ми махна с ръка Конър и отпраши в нощта.

— Татко! Татко! — завтече се към мен Шели с протегнати ръце. — Гушни ме!

Вдигнах я в прегръдките си.

— Здравей, пиленце.

— Може ли да гледам „Спящата красавица“?

— Не знам. Вечеряла ли си вече?

— Изяде два хотдога и една фунийка сладолед — доложи Илейн, която миеше чинии в кухнята.

— Нали се разбрахме да не се тъпче с такива неща!

— Не ще друго — отсече нервно Илейн.

Не е лесно цял ден да гледаш двегодишно дете.

— Тате, може ли да гледам „Спящата красавица“?

— Почакай, Шели. Сега говоря с Илейн.

— Опитах се да я прилъжа да хапне малко супичка, но като каза „не“… Хотдог, та хотдог!

— Може ли да гледам анимационни филмчета?

— Мишел, моля те!

— Реших, че все пак е по-добре да сложи нещо в стомаха си — продължи да ми обяснява Илейн. — Детето може да се е разстроило от журналистите и цялата тази лудница. Стори ми се превъзбудено.

— Тате, само „Спящата красавица“! — не мирясваше Мишел и ме пляскаше по бузата, за да привлече вниманието ми.

— Добре, Шели.

— Може ли веднага?

— Да, да — капитулирах аз и я свалих на пода.

Тя се втурна в хола и с обигран жест включи телевизора.

— Имам чувството, че гледа прекалено много телевизия — измърморих аз.

— Всички днешни деца го правят — махна с ръка Илейн.

— Татко!

Отидох в хола и заредих касетата във видеото. Превъртях я назад и я пуснах.

— Не, тук не е интересно. Давай нататък — нетърпеливо ме изкомандва дъщеря ми.

Пуснах картината на бърз ход.

— Ето, тук! — викна Мишел.

Натиснах съответния клавиш и детето щастливо засмука палец. После потупа мястото до себе си, извади пръста от устата и ме покани:

— Сядай, татко.

Въздъхнах. Огледах стаята. Всичко беше нагоре с краката. По пода бяха пръснати боички и книжки за оцветяване. В средата стърчеше вятърната мелница.

— Само да поразтребя и ще ти правя компания — обещах аз.

Детето натика палеца обратно и се вторачи в екрана.

Прибрах боичките. Сгънах книжките и ги поставих на полицата. Изведнъж ме налегна умора. Седнах на пода до Шели. На екрана три феи, червена, зелена и синя, влетяха в някаква тронна зала.

— Синята е най-добрата — рече Мишел и я посочи с пръстче.

— Искате ли да ви направя сандвич, лейтенант? — обади се от кухнята Илейн.

— Да, благодаря.

Копнеех да забравя всичко поне за минута и просто да поседя с дъщеря си. Добре че Конър ме накара да се прибера вкъщи.

Зяпах тъпо в телевизора.

Илейн ми донесе сандвич със салам, маруля и горчица. Открих, че съм гладен. Тя погледна екрана, поклати глава неодобрително и се върна в кухнята. Хапвах си сандвича, като от време на време и Мишел ми помагаше с по някой залък. Тя много обича салам. Мина ми през ум, че това не е най-подходящата храна за невръстно дете, но да не би хотдогът да е по-полезен?

Със сандвич в корема се почувствах малко по-добре. Станах, за да доразтребя играчките. Започнах да разглобявам вятърната мелница.

— Не, не! — провикна се жално Мишел.

Помислих си, че не иска да развалям мелницата, но се оказа, че е закрила очи с ръце, за да не вижда лошата вещица. Превъртях откъса с вещицата и детето се успокои.

Прибрах частите от строителя в кутията и понечих да я прибера на мястото й — на най-ниския рафт на полицата. Държах повечето играчки там, за да може Мишел сама да си ги взема.

Строителят изпадна на пода. Вдигнах го и се опитах да го пъхна обратно. Не влизаше докрай. Нещо му пречеше. Малка сива кутийка. Веднага я познах.

Осеммилиметрова видеокасета с нещо написано на японски върху етикета й.

— Трябва ли ви нещо друго, господин лейтенант? — попита ме Илейн.

Тя си бе облякла палтото и се канеше да си ходи.

— Почакайте малко.

Отидох до телефона и избрах управлението. Помолих да ме свържат със собствената ми кола. Зачаках нетърпеливо. Илейн ме изгледа многозначително.

— Само минутка, Илейн.

На екрана принцът пееше дует със Спящата красавица. Пригласяха им чуруликанията на птичките. Мишел си смучеше палеца.

— Съжалявам, никой не се обажда.

— Капитан Конър оставил ли е номер, на който може да бъде открит?

Последва пауза.

— Капитан Конър не е длъжен да го прави. Той не е на действителна служба — най-сетне проговори телефонистката.

— Знам, знам. Но все пак проверете дали не е оставил телефон.

— Не съм записала нищо, лейтенант.

— Спешно трябва да го намеря.

— Почакайте, ще се опитам да го потърся. — И ми пусна някаква електронна мелодия.

Изругах.

Илейн вече бе в антрето и ме гледаше с укор.

— Господин лейтенант, капитан Елис ми каза, че капитан Конър току-що си е тръгнал.

— Моля?

— Бил е тук до преди малко.

— Идвал е в управлението?

— Да, но си е отишъл. Не е оставил номер. Съжалявам.

Затворих телефона. Какво е търсил Конър в управлението?

— Лейтенант — обади се Илейн от коридора.

— Почакайте малко, Илейн.

— Трябва да…

— Казах да почакате!

Започнах да кръстосвам хола. Не знаех какво да направя. Изведнъж ме обзе страх. Заради тази касета бяха убили Еди. Не биха се поколебали да очистят всеки, за да се сдобият с нея. Погледнах Мишел, която продължаваше да си смуче палеца.

— Къде ви е колата? — попитах Илейн.

— Долу, в подземния гараж.

— Добре, сега ще вземете детето и…

Телефонът иззвъня. Грабнах слушалката с надеждата, че е Конър.

— Ало?

— Моши моши. Конор сан десу ка?

— Няма го тук — отвърнах аз.

Веднага съжалих, че съм изрекъл тези думи.

— Чудесно, лейтенант — каза гласът със силен азиатски акцент. — Това, което търсим, е у вас, нали?

— Не разбирам, за какво говорите?

— Разбирате, разбирате…

Чувах слабо съскане в слушалката. Обаждаха се от радиотелефон. Можеха да са навсякъде.

Дори и пред вратата ми.

По дяволите!

— Кой се обажда?

Но вече бяха затворили.

— Какво става, господин лейтенант? — попита Илейн.

Аз изтърчах до прозореца. Пред входа бяха спрели три коли. От едната слязоха пет тъмни силуета.

Стараех се да не се паникьосвам и да действам спокойно.

— Илейн, вземете Мишел и двете се скрийте под леглото в спалнята. Каквото и да става, не бива да издавате нито звук. Разбрахте ли ме?

— Не искам, татко!

— Хайде, Илейн!

— Тате, само да догледам „Спящата красавица“!

— После ще ти я пусна.

Извадих пистолета си и проверих пълнителя. Илейн онемя и облещи очи.

После се окопити и грабна малката.

— Да вървим, мишленце.

Мишел започна да се върти в ръцете й.

— Не искам, татко.

— Мишел!

Детето млъкна, шокирано от тона ми. Илейн я отнесе в спалнята. Заредих с патрони още един пълнител и го пуснах в джоба на сакото си.

Изгасих осветлението в спалнята и в стаята на дъщеря ми. За миг погледът ми се спря на извезаните върху юрганчето слончета. След това угасих лампата и в кухнята.

Върнах се в хола. На екрана вещицата нареждаше на гарвана си да намери Спящата красавица:

— В теб ми е последната надежда. Нали няма да ме разочароваш?

Птицата отлетя.

Телефонът отново иззвъня. Приведох се и тихо допълзях до него.

— Ало?

— Кохай…

Беше гласът на Конър. Долових лекото свистене на радиотелефона в колата.

— Къде си? — рекох аз.

— В теб ли е касетата?

— Да. Ти къде си?

— На летището.

— Ела тук. Веднага! И ми прати подкрепления. О, господи!

Чух някакъв шум пред вратата. Звук от тихи стъпки.

Затворих телефона. Плувнах в пот.

По дяволите!

От летището дотук се стигаше за двадесет минути. Най-малко.

Може и за повече.

Явно трябваше сам да се оправям.

Телефонът иззвъня.

— Лейтенант — обади се гласът с акцента, — ще се разберем и без подкрепления.

Господи, те подслушват радиотелефона на Конър!

— Не искаме да ви причиним нищо лошо, лейтенант. Трябва ни само касетата. Ще ни я дадете ли?

— Тя е в мен.

— Знаем.

— Ще ви я дам.

— Чудесно.

Трескаво обмислях положението си. Исках само да ги отпратя по-далеч от апартамента. По-далеч от дъщеря ми.

— Но не тук.

На входната врата се почука тихо и настоятелно.

Проклятие!

Събитията се развиваха прекалено бързо. Не знаех как да реагирам. Бях клекнал с телефона в ръка и се опитвах да стоя по-далеч от прозорците.

Пак се почука на вратата.

— Ще получите касетата — казах в слушалката, — но първо разкарайте своите хора.

— Може ли повторите?

По дяволите! Отгоре на всичко не разбират английски!

— Кажете на хората си да излязат на улицата. Искам да ги виждам!

— Лейтенант, трябва ни касета!

— Знам, нали ви казах, че ще ви я дам?

Докато говорехме, не свалях очи от вратата. Топката на бравата бавно се завъртя. Някой се опитваше да отвори. После нещо бяло се показа през процепа под вратата.

Визитка.

— Лейтенант, бъдете разумен.

Пропълзях няколко метра напред и взех визитната картичка. На нея пишеше „Капитан Джон Конър, Полицейско управление на Лос Анджелис“.

После чух някой да шепне:

— Кохай…

Бях сигурен, че това е номер. Нали ми бе позвънил от летището…

— Навярно бих могъл да ти помогна, кохай…

С тази фраза Конър бе поел разследването на случая в небостъргача Накамото. Съвсем се обърках.

— По дяволите, отвори вратата, кохай!

Конър беше. Послушах го. Той се промъкна в антрето приведен. Зад себе си влачеше нещо синьо — предпазна жилетка.

— Мислех, че си…

Конър поклати глава и прошепна:

— Знаех, че ще дойдат тук. Чаках в колата в пресечката, близо до задния вход. Колко души са?

— Видях петима, но навярно са повече.

Той кимна.

Гласът от слушалката каза:

— Лейтенант, там ли сте?

— Да, да.

Вещицата от телевизора избухна в злокобен смях.

— Лейтенант, чувам някого при вас!

— Това е само Спящата красавица.

— Зрящата краставица? — недоумяваше гласът. — Какво е това?

— Телевизията. Пуснал съм телевизора.

Чух как японците си говорят нещо шепнешком. После — звук от кола, която мина край тях. Помислих си, че се намират в доста неудобна позиция — на улицата, наоколо жилищни сгради, много прозорци. Някой можеше да ги види. Трябваше да действат бързо.

А може би вече бяха започнали…

Конър ме задърпа за сакото. Искаше да го съблека. Послушах, като продължавах да говоря по телефона:

— Добре, какво искате от мен?

— Да ни донесете касетата.

Погледнах Конър. Той кимна.

— Съгласен съм. Но първо си махнете хората.

— Не разбрах?

Конър ми показа стиснат юмрук и направи гневна гримаса. Искаше да се престоря на ядосан. После затули слушалката с длан и ми прошепна необходимата фраза на японски.

— Йоку кике! — излаях аз. — Я слушай внимателно!

От другия край на линията се чу хлъцване. Явно ги бях изненадал.

— Хай. Мои хора си тръгват. Вие слезте, лейтенант.

— Слизам. — И затворих телефона.

— Дай ми трийсет секунди — прошепна Конър и изчезна през входната врата.

Закопчах предпазната жилетка. Тя беше неудобна и държеше много топло. Веднага се изпотих.

Изчаках тридесет секунди, вторачен в часовника. После излязох.

Някой бе загасил осветлението в коридора. Препънах се в някакво тяло. Наведох се и различих в мрака азиатско лице с деликатни черти. Учудващо младо момче. Направо тийнейджър. Беше в безсъзнание — разбрах по едва доловимото дишане.

Предпазливо тръгнах надолу по стълбите.

На площадката на втория етаж нямаше никой. Продължих да слизам. Зад една от вратите чух приглушен смях от телевизионно предаване. Някакъв глас каза: „Какво ви се случи, когато за пръв път отидохте на среща с гадже?“.

Стигнах до приземието. Входът на блока ни е от стъкло. Навън виждах само паркирани коли на съседи, един храст и част от морава. Автомобилите на японците бяха някъде вляво.

Спрях. Поех дълбоко дъх. Сърцето ми туптеше силно. Не ми се излизаше, но не знаех как по друг начин да ги задържа по-надалеч от дъщеря ми. За да не й се случи…

Озовах се навън в нощта.

Потръпнах, когато студеният въздух близна потното ми лице.

Направих две крачки наляво.

Видях ги. Стояха до колите си на десетина метра от мен. Преброих четирима. Единият от тях ми махаше насърчително да се приближа. Поколебах се.

Къде бяха останалите?

Наоколо не се виждаха други японци. Онези пак ми замахаха. Тръгнах към тях и изведнъж силен удар в гърба ме повали по лице в росната трева пред блока.

Чак след малко осъзнах какво бе станало.

Някой бе стрелял в гърба ми.

Навред около мен заехтяха изстрели. Тракаха и откоси от автомати. Стрелбата освети цялата улица. Пукотевицата се отразяваше от сградите и кънтеше в ушите ми. Някъде се строши стъкло. Раздадоха се писъци. И пак гърмежи. Звук от запалване на двигатели и после от коли, които профучаха край мен. Почти веднага след това — полицейски сирени и светлини на прожектори. Лежах си по очи и не мърдах. Имах чувството, че е изминал цял час. После осъзнах, че виковете са на английски.

Някой се наведе над мен и рече:

— Не мърдай, лейтенант. Първо да те огледам колко си пострадал.

Разпознах гласа на Конър. Ръката му опипа гърба ми.

— Можеш ли да се обърнеш?

Направих го.

Премигах срещу ослепителните прожектори.

— Куршумите не са проникнали през жилетката — успокои ме Конър. — Но утре доста ще те боли гърбът. — И ми помогна да се изправя.

Погледнах назад, за да видя човека, който бе стрелял по мен, но там нямаше никой. Само няколко жълтеникави гилзи се търкаляха в тревата пред входа.

Ден трети

Заглавието гласеше: ВИЕТНАМСКА БАНДА СЕ РАЗВИХРЯ В ЗАПАДНАТА ЧАСТ НА ГРАДА. Отдолу пишеше, че Питър Смит, лейтенант от Отдела за специално обслужване в полицейското управление на Лос Анджелис, е бил нападнат от шайка, действаща в Ориндж Каунти и известна под названието „Трепачите на кучки“. Младежите от виетнамски произход са успели да уцелят с два изстрела лейтенант Смит, преди да пристигнат полицаите, които разпръснали бандитите. Никой от нападателите не е бил хванат жив. Двама от тях загинали при престрелката.

Четях вестника, излегнат във ваната. Киснех си гърба. Имах два големи кръвоизлива близо до гръбнака. При дишане ме пронизваше остра болка.

Бях изпратил Мишел при майка ми за няколко дни, докато нещата се изяснят. Късно снощи Илейн я откара.

Продължих да чета.

Според автора на статията „Трепачите на кучки“ били същите, които преди седмица хладнокръвно бяха застреляли чернокожото двегодишно момченце Родни Хауърд, докато то спокойно си карало колелото в градинката пред блока. Предполагаше се, че това бил „приемен изпит“ за нов член на бандата. Обществеността бе възмутена и поде бурна кампания срещу полицията заради неспособността й да се справи с гангстерите.

Пред вратата на блока ми пак бе пълно с журналисти, ала аз отказвах да разговарям с тях. Телефонът непрестанно звънеше, но го бях оставил на автоматичен секретар. Седях си във ваната и обмислях какво да предприема.

Обадих се на Кен Шубик от „Таймс“.

— Чудех се кога ще позвъниш — рече той. — Сигурно си много щастлив.

— Защо да съм щастлив?

— Ами че си останал жив. Тези хлапета са безмилостни.

— Имаш предвид виетнамските младежи ли? Те говореха японски.

— Стига бе!

— Истината ти казвам.

— Значи информацията ни е била неточна?

— Така излиза.

— Сега разбирам…

— Какво?

— Статията е на Невестулката, а той днес е като насран. Дори тръгна слух, че ще го уволняват. Нещо става. Изведнъж някой от големите шефове е решил да се заяде с японците. Започваме няколко журналистически разследвания на японски фирми в Америка.

— Сериозно?

— Е, в днешния брой още няма публикувани подобни материали, но по-нататък… Прегледа ли раздела за бизнес новини?

— Не, защо?

— Дарли-Хигинс са продали Майкро Кон на Акай. Кратка бележка на четвърта страница от бизнес раздела.

— Само толкова?

— Какво има за писане? Просто поредната американска фирма, продадена на японците. Знаеш ли, че от 1987 година досега те са закупили сто и осемдесет наши компании, занимаващи се с най-съвременна електроника? Кой го е еня за някакъв си Майкро Кон?

— Но нали започвате разследвания?

— Така е, ала общественият интерес към тази проблематика е поспаднал. Формално погледнато, салдото ни с Япония се подобрява. Те внасят все по-малко коли в Щатите. Защото ги правят тук, на място. Прехвърлили са някои производства в Малките дракони — Корея, Тайван и така нататък, за да трупаме дълг към тези страни, а не към Япония. Купуват все по-големи количества американски дървен материал и портокали, за да ни измият очите. Всъщност ни третират като слабо развита държава и внасят от нас суровини, а не готова продукция. Твърдят, че не произвеждаме стоки, от каквито се нуждаят.

— Може и да са прави, Кен.

— В случая какво значение има кой прав, кой крив? — въздъхна той. — Въпросът е дали читателите се интересуват от нашествието на японците, от номерата, които правят с данъците…

— Какви номера?

— Скоро ще пуснем голям материал с продължение на тази тема. Правителството най-сетне се усети, че японските фирми плащат невероятно малко данъци на Америка, въпреки че въртят мащабен бизнес в страната ни. Някои не плащат нищо, което е направо възмутително. Изкуствено си намаляват печалбите, като обявяват невероятно високи цени на съставните части, които внасят от чужбина и после сглобяват в собствените си американски заводи. Това е крещящо закононарушение, но нашето правителство досега си затваряше очите, защото японците пръскат по половин милиард годишно във Вашингтон, за да няма недоволни.

— Нали ще напишеш всичко това?

— Да, да. Ще се занимаем сериозно и с Накамото. Според някои мои източници тази фирма скоро ще я съдят за нелоялна конкуренция. По-точно за сговор между фирми, целящ монополно диктуване на цените. Между другото този начин на действие е характерен за всички японски компании. Проверих в съдебните архиви и се оказа, че това не е първият крупен процес по подобно обвинение. През 1987-а за незаконно ценообразуване са съдили Минолта. През 1989-а — Панасоник. През 1991-ва — Нинтендо и Мицубиши. И това е само върхът на айсберга.

— Значи ще има полза от статията ти — заключих аз.

Кен се покашля.

— Искаш ли да напиша истината за виетнамските бандитчета, които говорели японски?

— Не.

— И аз мисля, че е излишно — съгласи се той.

— За всички ще е по-добре…

По предложение на Конър решихме да обядваме в някакво ресторантче за суши в Кълвър Сити. Когато паркирах отпред, собственикът тъкмо закачаше табела „ЗАТВОРЕНО“. Щом видя Конър, веднага я обърна. От другата й страна пишеше „ОТВОРЕНО“.

— Познава ме — обясни ми моят спътник.

— Искаш да кажеш, че си му симпатичен?

— Не мога да знам със сигурност.

— Значи просто обърна табелата, защото се е появил клиент, така ли?

— Не. За Хироши е по-изгодно да затвори, отколкото да задържа персонала само заради двама клиенти, при това гайджини. Но аз съм чест посетител на заведението му и той цени взаимоотношенията ни. Това няма нищо общо нито с изгодата, нито със симпатиите.

Слязохме от колата.

— Японската система на обществени отношения е съвсем различна от нашата — продължи Конър. — Американците не могат да я разберат.

— Вече започваме по малко да я проумяваме — възразих аз и му разказах за бъдещата статия на Шубик.

— Най-лесно е да кажеш, че японците са нечестни. Те просто играят по други правила. Американците не са в състояние да схванат тази елементарна истина.

— Добре, но все пак да правиш такива номера с цените е незаконно.

— В Америка — добави Конър. — В Япония това е напълно нормално. Запомни, кохай! Те същностно се различават от нас. За тях тайните споразумения са нещо съвсем естествено. Това пролича най-ясно по време на борсовия скандал „Номура“. Щом чуят за заговорничене, американците бързат да морализират, вместо да приемат, че има и други начини за практикуване на бизнес.

Влязохме в заведението. Посрещнаха ни с поклони и приветствени думи. Конър отвръщаше на японски. Настанихме се и зачакахме.

— Няма ли да си поръчаме? — попитах аз.

— Хироши сам ще реши какво да ни донесе, иначе ще го обидим — обясни Конър.

Хироши донесе ястията и започна да реже рибата.

Телефонът иззвъня. От другия край на заведението един японец се провикна:

— Конор сан, она но хито га матеру то итемашита йо.

— Домо — отвърна Конър.

После се обърна към мен и сложи ръка на рамото ми.

— Хайде, ставай, ще трябва да отложим яденето. Време е да потегляме за поредната среща. Носиш ли касетата?

— Да.

— Добре.

— Къде отиваме?

— Ще навестим твоята приятелка, госпожица Асакума.

Колата подскачаше по дупките на магистралата Санта Моника. Движехме се по посока на центъра. Следобедното небе бе сиво. Май се канеше да вали. Болеше ме гърбът. Конър зяпаше през прозореца и си тананикаше.

В цялата лудница съвсем бях забравил за телефонното обаждане на Тереза. Тя ми бе казала, че била забелязала нещо важно в края на касетата.

— Говори ли с нея? — попитах Конър.

— С Тереза ли? Да, съвсем накратко. Дадох й някои съвети.

— Снощи тя сподели с мен, че открила още нещо в записа.

— Така ли, не ми е споменавала за това — лаконично отвърна той.

Имах чувството, че Конър не ми казва истината, но гърбът толкова ме болеше, че се отказах да го притискам за отговор. Понякога ми се струваше, че моят спътник си е чист японец — потаен и затворен.

— Така и не ми обясни защо си се върнал от Япония — подхвърлих аз.

— Там работех в една фирма — започна той с въздишка. — Като съветник по сигурността. Но не се получи.

— Защо?

— Службата не беше лоша…

— Тогава какво те накара да напуснеш?

Конър поклати глава.

— Повечето чужденци, живели известно време в Япония, си тръгват оттам със смесени чувства. В много отношения японците са чудесни хора. Работливи, умни, весели, сплотени. Но са и най-големите расисти на света. Поради тази причина обвиняват всички останали в расизъм. В своята предубеденост те предполагат, че и другите народи изпитват същата расова нетърпимост… По едно време просто ми писна… Омръзна ми да гледам как жените минават на другия тротоар, когато ме зърнат нощем да вървя срещу тях по улицата. Омръзна ми да се правя, че не забелязвам как в претъпканото метро седалките от двете ми страни остават незаети. Омръзна ми да слушам стюардеси, които предполагат, че не говоря езика им, и питат японските пътници дали ще имат нещо против да седнат до един гайджин. Омръзна ми от тази сегрегация, от снизходителното отношение към мен, от вицовете, от дебелашките шеги по мой адрес, пускани зад гърба ми. Омръзна ми да бъда за всички мръсен негър… Просто ми дойде до гуша и си вдигнах чуковете…

— Май доста ги мразиш.

— Не, напротив, харесвам ги. Но не съм японец. А те никога не те оставят да забравиш това.

Той пак въздъхна и продължи:

— Имам много приятели сред японците, които работят тук. И на тях не им е лесно. И те се чувстват изолирани. Нашенците също ги отбягват. Тези мои приятели ме уверяват, че са първо човеци и чак тогава — японци. Но за съжаление от опит знам, че не е така.

— Искаш да кажеш, че са преди всичко японци?

Конър вдигна рамене.

— Кръвта вода не става.

Остатъкът от пътя изминахме мълком.

Намирахме се в малко помещение на третия етаж на общежитие за чуждестранни студенти. Тереза Асакума ни обясни, че стаята не била нейна, а на приятелка, която заминала да учи един семестър в Италия. На масата бяха инсталирани миниатюрният видеомагнетофон и един малък монитор.

— Не можех да остана повече в лабораторията, а исках да видите това — рече Тереза и започна да превърта касетата напред. — Става дума за края на една от лентите, непосредствено след като сенаторът излиза през аварийния изход.

После натисна някакво копче и записът тръгна с нормална скорост. На екрана се появи безлюдният четиридесет и шести етаж. Бледият труп на Черил Остин лежеше на заседателната маса.

Нищо не се случваше. Наблюдавахме статична картина.

— Какво има за гледане? — проявих нетърпение аз.

— Почакай.

Пак нищо.

И изведнъж забелязах, че кракът на момичето видимо помръдна.

— Какво беше това?

— Може би мускулен спазъм?

— Не знам, не знам.

Сега пък ръката се раздвижи върху тъмната повърхност на масата. Пръстите се разтвориха и пак се свиха.

— Тя е още жива!

Тереза кимна.

— Така изглежда. А сега наблюдавайте стенния часовник.

Той показваше осем и тридесет и шест. Не откъсвах очи от него, но нищо не се случи. Изминаха около две минути.

Конър въздъхна и констатира:

— Стрелките не се движат.

— Правилно — потвърди Тереза. — Забелязах го по структурата на растера. Точките трептят твърде систематично.

— Какво означава това?

— Ние му викаме рокендрол. Така обикновено се прикрива застопорен кадър. Когато видеото е „на пауза“, всичко спира да се движи, дори и най-малките точици. А ако камерата снима някаква статична картина, все пак има известно трептене. Затова се вземат две-три секунди запис и се въртят безконечно. Така се създава илюзията, че камерата продължава да работи.

— Значи според теб записът е спрян в осем и трийсет и шест?

— Да, по това време момичето явно е било още живо. Може и да се лъжа, но…

Конър кимна.

— Затова оригиналната касета е била толкова важна.

— Каква оригинална касета? — не го разбра Тереза.

Извадих от джоба си кутийката, която бях намерил предната вечер в апартамента си.

— Пуснете я! — нареди Конър.

Този път четиридесет и шестият етаж бе заснет от една странична камера, която ясно показваше заседателната зала. Касетата действително бе от оригиналните. Видяхме убийството и това как Мортън изчезна през аварийния изход.

После продължихме да наблюдаваме момичето.

— Не забелязвам часовника…

— Тази камера не го лови.

— Колко време мислите, че е изтекло? — попита Конър.

Тереза поклати глава.

— Не знам. Няколко минути.

Момичето на масата се размърда. След крака и ръката, главата й също се помести. Без съмнение Черил бе жива.

После отдясно в кадър се появи някакъв мъж. Влезе в заседателната зала и се обърна, за да се увери, че е сам. Разпознах Ишигура. С делова крачка той стигна до момичето, стисна го за врата и го удуши.

— Господи!

Черил се сгърчи в агония. Ишигура не я пусна още дълго, след като тялото й бе вече безжизнено.

— Не оставя нищо на случайността — изкоментирах аз.

— Педант — съгласи се с мен Конър.

Ишигура си свърши работата, оправи си ръкавелите и си приглади сакото.

— Това, което видяхме, ни стига — рече моят наставник. — Спрете касетата.

Излязохме на улицата. Рехавите слънчеви лъчи едва пробиваха смога. Край нас профучаваха коли, друсайки се по безбройните дупки на платното. Сградите наоколо ми изглеждаха отчаяно занемарени.

Качихме се в автомобила.

— Накъде? — попитах аз.

Конър ми подаде слушалката.

— Обади се в управлението и им съобщи, че разполагаме с касета, на която е записано как Ишигура убива момичето. Уведоми ги, че тръгваме към Накамото да го арестуваме.

— Мислех, че си против използването на радиотелефони.

— Прави, каквото ти казвам.

Послушах го. Обясних на дежурния нашите намерения. Той ме попита дали имаме нужда от подкрепление. Конър поклати глава и аз отговорих отрицателно.

После затворих телефона.

— А сега?

— Карай към Накамото.

След като бях гледал четиридесет и шестия етаж толкова пъти на запис, се почувствах странно, когато отново се озовах на него. Макар че бе събота, в административната централа на Накамото кипеше работа. Секретарки и чиновници търчаха насам-натам из огромното овално помещение. През деня то изглеждаше по друг начин. Отвсякъде проникваше светлина и въпреки смога околните небостъргачи сякаш бяха на хвърлей разстояние.

Погледнах към тавана и установих, че охранителните камери вече ги няма. В заседателната зала, където бе удушена Черил Остин, няколко работници монтираха голяма маса от светло дърво и подреждаха около нея столове, тапицирани в бежово. Черните мебели бяха изчезнали. С новото обзавеждане помещението изглеждаше изцяло променено.

В залата, която се намираше в отсрещния край на етажа, се провеждаше съвещание. Слънчевите лъчи се процеждаха през стъклените стени и огряваха четиридесетина души, разположили се на дълга маса, застлана със зелено сукно. От едната страна американци, от другата — японци. Пред всекиго имаше папка с книжа. Забелязах, че централно място сред американците заема Боб Ричмънд.

Конър въздъхна.

— Каква е тая сбирка?

— Едно от прословутите съботни съвещания, кохай.

— От онези, за които говореше Еди ли?

Моят спътник кимна.

— Събрали са се, за да уточнят формалностите по сключването на сделката за Майкро Кон.

Пред асансьорите имаше бюро, зад което седеше портиерка или по-скоро секретарка, отговаряща за посрещането на посетителите. Тя търпеливо ни изчака да огледаме етажа и да си разменим няколко реплики и накрая вежливо попита:

— С какво мога да ви бъда полезна, господа?

— С нищо, благодаря. Чакаме един човек.

Сбърчих чело. В единия ъгъл на масата разпознах Ишигура, който пушеше цигара. Мъжът до него му прошепна нещо в ухото, убиецът кимна и се усмихна.

Погледнах Конър.

— Само стой и наблюдавай — спря ме той.

Изминаха няколко минути. После млад японец прекоси тичешком централното помещение и влезе в заседателната зала. Там забави крачка и уж спокойно стигна до другия край на масата, където седеше достолепен мъж с прошарена коса. Младежът се наведе и му пошушна нещо.

— Онзи възрастният е Ивабучи — обясни ми Конър.

— Какъв е той?

— Шеф на цялата американска структура на Накамото. Седалището му е в Ню Йорк.

Ивабучи отпрати с кимване младия служител и се надигна. Вестоносецът му придържаше стола. Големият бос мина покрай редицата насядали японци. Пътьом докосна един от тях по рамото и излезе. След минута онзи също стана и го последва навън, на терасата откъм заседателната зала.

— Морияма, шеф на лосанджелиския клон на фирмата — продължи да ми ги представя моят колега.

Двамата стояха, облегнати на парапета, и пушеха. Към тях се присъедини и младежът и започна бързо да им говори нещо, като непрекъснато кимаше. Старшият го изслуша внимателно, после го загърби и се загледа в околните небостъргачи. Подчиненият бе замръзнал в стойка „мирно“ и търпеливо чакаше шефът да премисли чутото.

След минута Ивабучи се обърна към младежа и му каза нещо. Вестоносецът се поклони и се върна в залата. Приближи се до един мустакат чернокос японец и му прошепна няколко думи.

— Ширай — пак се обади Конър. — Той завежда финансите.

Ширай стана, но не отиде на терасата, а мина през централното помещение и хлътна в някакъв кабинет в противоположния край на етажа.

Младежът привика по същия начин още един от японската група. Познах го. Това беше Йошида, шефът на Акай Сирамикс. И той се изсули от залата.

— Какво се разиграва тук? — недоумявах аз.

— Дистанцират се — рече Конър. — Не искат да присъстват на ареста.

Погледнах към терасата. Двамата японци спокойно вървяха към една врата в края й.

— Какво чакаме?

— Имай търпение, кохай.

Преговорите продължаваха. В централното помещение Йошида придърпа към себе си младия служител и му пошушна нещо.

Онзи се върна в заседателната зала.

— Я виж ти! — промълви Конър.

Този път вестоносецът се наведе над ухото на Ричмънд. Юристът беше с гръб към нас и не виждах лицето му, но забелязах как целият потръпна. После американецът отвърна нещо на япончето. То кимна и излезе.

Ричмънд поклати глава, наведе се над папката пред себе си и подаде на Ишигура някаква бележка.

— Наш ред е — подкани ме Конър, показа на секретарката значката си и бързо закрачи към залата.

Млад американец се бе изправил и тъкмо казваше:

— Да преминем към точка трета. Общият размер на капиталите е…

Конър нахълта в залата. Аз го следвах по петите.

Ишигура ни изгледа. Нямаше вид на учуден. Лицето му бе като маска.

— Добър ден, господа — поздрави моят спътник.

— Вижте, в момента имаме важно съвещание. Не бихте ли изчакали… — мазно подхвана Ричмънд.

— Господин Ишигура, арестувам ви по обвинение в убийството на Черил Лин Остин — прекъсна го Конър и издекламира правата на задържания.

Ишигура го изслуша, без да помръдне. Само го гледаше втренчено. Останалите мълчаха. Не се чуваше нито звук. Обстановката ми заприлича на натюрморт.

— Това е абсурдно! — обади се Ишигура от мястото си.

— Господин Ишигура, станете! — изкомандва Конър.

— Дано не грешите — кротко се намеси Ричмънд.

— Знам си правата, господа — добави убиецът.

— Станете, господин Ишигура!

Онзи не помръдна. Димът от цигарата се виеше пред лицето му.

Възцари се продължителна тишина.

Най-сетне Конър се обърна към мен:

— Пусни им записа.

На една от стените в залата бе монтирана видеоапаратура. Намерих магнетофон, подобен на този, който вече бяхме използвали, и заредих касетата. Натиснах съответното копче, но на големия екран нищо не се появи. Опитах други клавиши, ала без резултат.

Отнейде изникна японска секретарка, която очевидно до момента бе стенографирала преговорите. Като се кланяше извинително, тя пусна уредбата, удари още един поклон и изчезна.

— Благодаря ви — казах й аз на изпроводяк.

На екрана изплува картина. Въпреки яркото слънце тя се виждаше съвсем ясно. Записът тръгна от мястото, където Ишигура влиза в залата и сграбчва Черил за шията.

— Какво е това? — попита Ричмънд.

— Фалшификат! — изсъска Ишигура. — Записът е подправен!

— Това, което виждате, е заснето от охранителните камери на Накамото в четвъртък вечерта тук, на четирийсет и шестия етаж — поясни Конър.

— Фалшификат, който не важи пред съда! — обади се Ишигура.

Никой не го чу. Всички бяха зяпнали монитора. Челюстта на Ричмънд провисна.

— Господи! — възкликна той.

— Никой съд няма да признае този монтаж за доказателство. Вие само целите да компрометирате…

Изведнъж маската му падна. Чак сега бе забелязал, че столът на Ивабучи е празен.

Погледът на убиеца се стрелна към другия край на масата.

Столът на Морияма също бе празен.

Нямаше го Ширай.

Както и Йошида.

Очите на Ишигура станаха почти кръгли. Той зяпна смаяно Конър. После кимна, издаде някакъв гъргорещ звук и рязко се изправи.

— Няма да гледам тези глупости. Когато приключите с цирка, капитане, елате да поговорим. Ще ви чакам отвън. Мачигайнаку — процеди японецът, запали цигара и излезе на терасата, като затвори вратата след себе си.

Понечих да го последвам, но Конър едва доловимо поклати глава.

Наблюдавах през стъклото Ишигура, който се бе облегнал на парапета и пушеше, обърнал лице към слънцето. После ни изгледа, поклати тъжно глава и прекрачи парапета.

В залата всички продължаваха да гледат записа. Една юристка от американската група затвори с трясък дипломатическото си куфарче и напусна помещението. Другите останаха по местата си.

Най-сетне касетата свърши.

Никой не продума. Само лекият ветрец премести няколко листа по масата.

Погледнах към терасата.

Беше празна.

Когато стигнахме до парапета, отдолу вече се чуваха сирените.

На улицата въздухът бе прашен. Разнасяше се оглушителен тътен от пневматични чукове. Накамото издигаха пристройка. Работата беше в разгара си. Колона от циментовози бе спряла до тротоара. Проправих си път през тълпата японци в сини костюми и надникнах в изкопа.

Ишигура бе паднал върху прясно излята плоча. Само главата и едната му ръка се показваха от течния бетон. По сивата повърхност пълзяха ручейчета кръв. Работници в сини комбинезони се опитваха без особен успех да извадят трупа с помощта на въжета и дълги лостове. Най-сетне един от строителите нахлузи високи гумени ботуши и нагази в бетона. Но се оказа, че сам трудно ще измъкне Ишигура. Наложи се да го последват още неколцина.

Нашите хора, детективите Фред Пери и Боб Улф, вече бяха пристигнали. Улф ни забеляза и се насочи към нас с тефтер в ръка. Опита се да надвика пневматичните чукове.

— Пийт, знаеш ли нещо за тоя случай? — кресна той.

— Да — отвърнах аз.

— Как се казва умрелият?

— Касагуро Ишигура.

— Я ми го издиктувай буква по буква — намръщи се Улф.

Опитах се, но шумът бе оглушителен. Накрая извадих от джоба си визитната картичка на убиеца и я подадох на колегата.

— Тоя ли е?

— Ъхъ.

— Откъде му имаш визитката?

— Това е дълга история, но е добре да знаеш, че е обвинен в убийство.

— Като извадим трупа, ще поговорим — рече Улф.

— Окей.

Наложи се да го измъкнат с кран. Натежалото от цимент тяло на Ишигура се издигна над главата ми.

Тежки сиви капки изтрополиха по табелата, захвърлена пред краката ми. На нея с големи букви бе написано:

СТРОИТЕЛНА ОРГАНИЗАЦИЯ НАКАМОТО

ГРАДИМ НОВО БЪДЕЩЕ

МОЛЯ, ИЗВИНЕТЕ НИ ЗА НЕУДОБСТВАТА, ПРИЧИНЕНИ ВЪВ ВРЪЗКА СЪС СТРОИТЕЛНИТЕ РАБОТИ

Останахме още час на строителната площадка, докато приключат формалностите. Началникът каза, че искал веднага отчета ни за случая, затова се наложи да се върнем в сградата на управлението и да писателстваме.

Чак към четири успяхме да се измъкнем от службата и прескочихме до близкото кафене.

— Защо му е трябвало на Ишигура да убива девойчето?

— Това не е съвсем ясно — въздъхна Конър. — Аз виждам нещата така: Еди през цялото време е отстоявал интересите на бащината си кайша. Той от години е осигурявал момичета за видни личности, дошли на посещение в Лос Анджелис. Това не е било проблем за светски човек като него. Познавал е всички хубави мацки от този сорт, а конгресмените тъкмо такива са търсели. Еди пък е търсел контакти с конгресмените. Изведнъж покрай Черил му се е открила невероятна възможност да оказва влияние върху сенатора Мортън, председател на комисията по финансите. Мортън е хлътнал по девойчето, но навреме се е осъзнал и се е опитал да скъса с нея. Ала Еди е продължил да я изпраща по дирите му с частни самолети. Устройвал им е уж случайни срещи и всячески се е стремял да възроди връзката им. Еди също е харесвал Черил. Следобеда преди смъртта й той е правил любов с нея. Еди я е накарал да се появи на приема, защото е знаел, че Мортън ще бъде там. Нашият плейбой се е мъчел чрез сенатора да осуети продажбата на Майкро Кон. Между другото, когато гледахме заснетото от телевизионния екип, ни се счу, че той казва на Черил „не се смей“. А всъщност е произнесъл думата „ничибей“, която означава „японо-американски отношения“. Не вярвам Еди да е предполагал какво ще се разиграе на четирийсет и шестия етаж. Просто е искал да срещне двамата любовници. Не е очаквал, че Мортън и Черил ще се качат горе. Вероятно някой от Накамото е подхвърлил тази идея по време на партито. И то поради простата причина че на четирийсет и шестия има спалня, която шефовете понякога използват, за да си починат.

— Как разбра за нея? — учудих се аз.

— Ханада сан веднъж ми спомена, че била доста луксозно обзаведена — усмихна се Конър.

— Шапка ти свалям за връзките! — възхитих се аз.

— Е, познавам някои личности. Не вярвам хората от Накамото да са планирали да изнудват сенатора, защото, както разбрах, в спалнята е нямало камери. Филипс май беше прав. Камерите са били монтирани на етажа, за да въдворяват кайдзен сред служителите. Кой би могъл да предположи, че сексуалната сцена ще се разиграе на масата в заседателната зала? И така, Еди вижда, че Черил и сенаторът се измъкват от партито и отиват в друга част на сградата. Това силно го разтревожва. Той ги проследява и става свидетел на вероятно неволното убийство. После показва на своя приятел Мортън аварийния изход и слиза с него долу, на приема.

— А касетите?

— А, да. Нали помниш какво ти разправях за японците и подкупите? Еди е имал платен агент сред нисшите кадри на Накамото — служителя в отдела за охрана Танака. Вероятно не го е вербувал срещу пари, а му е доставял наркотици. Това всъщност няма значение. Важното е, че Танака от години е работел за Еди и когато Ишигура му е наредил да вземе касетите, той е изпял всичко на Сакамура.

— И Еди е взел касетите вместо него?

— Не. Слезли са в дежурната заедно с Танака.

— Но нали Филипс твърдеше, че бил заварил само Еди?

— Излъга ни, защото познава Танака. По същата причина не е вдигнал шум. Танака е имал пълномощия да се разпорежда в дежурната. Филипс ни каза истината, само пропусна да спомене, че двама японци са взели касетите, а не един.

— Какво е станало после?

— Ишигура е изпратил няколко души да прикрият следите в апартамента на Черил. Танака е занесъл някъде лентите и е направил копия. Еди пък отишъл на купон в Бевърли Хилс.

— Но задържал една от тях… — добавих аз.

— Точно така.

— Когато говорихме с Еди, той ни разказа съвсем друго — сбърчих чело аз.

— Излъга — кимна Конър.

— Теб, своя приятел!

— Мислел е, че ще му се размине.

— А защо Ишигура е убил момичето?

— За да принуди Мортън да не пречи на продажбата на Майкро Кон. И трябва да призная, че почти успя.

— Значи Ишигура е извършил убийство заради някаква си сделка!

— Не, не смятам, че предварително е обмислил действията си. Бил е под голямо напрежение. Искал е непременно да се докаже пред началниците си. Залогът е бил твърде висок. И затова е реагирал по този начин. Повечето японци не биха постъпили като него в подобна ситуация. Освен това, както ти сам чу, той смяташе Черил за „никаквица“.

— Боже!

— Има и още нещо. Мортън наистина изпитваше силна ненавист към японците. Спомни си шегата за атомната бомба. А да правиш секс на заседателната маса е… меко казано, проява на неуважение към домакините, не мислиш ли? Това навярно е вбесило Ишигура.

— А кой е съобщил за убийството?

— Еди.

— Защо?

— За да злепостави Накамото. Успял е да изведе Мортън в безопасност и е позвънил в полицията, вероятно от някой телефон на етажа на партито. По това време още не е подозирал за съществуването на камерите. После е научил за тях от Танака и е започнал да се притеснява, че Ишигура ще използва случая да го натопи. Затова отново се е обадил в управлението.

— И е помолил да изпратят на местопрестъплението неговия приятел Джон Конър.

— Да.

— Значи Коичи Ниши е бил Еди?

Конър кимна.

— Пошегувал се е. Коичи Ниши е персонаж от популярен японски филм за корупцията сред бизнесмените.

Допихме кафето. Моят наставник остави чашката си на плота и се надигна.

— А защо шефовете на Ишигура се дистанцираха от него?

— Защото в онази злополучна вечер е действал прибързано и на своя глава. Те не обичат самодейности. Дори да не бяхме го разобличили, скоро щяха да го върнат в Япония. Остатъкът от живота си щеше да прекара на мадогива — бюро до прозорец. Това означава човек, когото държат встрани от важните дела на фирмата и по цял ден зяпа през прозореца. Нещо като доживотна присъда.

Замислих се и казах:

— Значи ти нарочно се обади в управлението и съобщи, че отиваме да задържим Ишигура? Кой е подслушвал радиотелефона?

— Не знам точно — повдигна рамене Конър. — Но не исках да допусна Ишигура спокойно да се върне у дома си. Еди ми беше приятел.

В службата ме чакаше възрастна жена в траур. Оказа се, че е баба на Черил Остин. Родителите на момичето загинали при автомобилна катастрофа, когато Черил била четиригодишна. Бабата отгледала детето. Женицата ми благодари за това, че съм допринесъл за разкриването на убиеца. После ми разказа каква била Черил като малка.

— Много беше сладка — припомни си бабата. — Момчетата бяха луди по нея. Пред къщата ни винаги висеше цяла сюрия младежи. С пръчка не можеш ги разгони.

Тя млъкна и след малко продължи:

— Е, открай време си знаех, че не е съвсем наред в главата… Беше й приятно, че е харесвана. Обичаше да гледа как се бият заради нея. Беше още на седем-осем години, а вече ръкопляскаше на боричкащите се в прахта влюбени хлапета. Когато се замоми, бе станала специалистка в дразненето на момчета. Ужасно ги тормозеше. Понякога ставаше страхотно зла. Имаше й нещо… Тананикаше все една песен. До полуда.

— На Джери Лий Луис ли?

— Да, същата. Любимата песен на татко й. Когато бе съвсем малка, той я слагаше на седалката до себе си, прегръщаше я през раменцата, пускаше радиото и под ужасните звуци на тези рокове отпрашваха в кабриолета към града. Черил бе толкова горда, че е с най-хубавата си рокличка и се вози с баща си. Ах, колко сладко дете беше! Същинско копие на майка си.

Женицата се разплака. Аз й подадох хартиена кърпичка и се опитах да проявя съчувствие.

Когато се поуспокои, ме попита как точно е умряла Черил.

Не знаех какво да й отговоря.

На излизане от управлението, при фонтаните пред входа ме спря японец в костюм. Представи се официално и ми връчи визитка. В първия миг не го познах. Беше господин Ширай, главният финансист на Накамото.

— Сумису сан, искам да ви уверя, че фирмата ни искрено съжалява за поведението на господин Ишигура. Действията му са непростими. Извършил ги е без наше знание. Накамото е почтена компания, ние спазваме законите. Нямаме нищо общо с постъпката на господин Ишигура. Тя е в разрез с принципите, които отстояваме в бизнеса. Работата на господин Ишигура тук, в Америка, изискваше от него да контактува с редица банкери и търговци, които се занимават с нечестни сделки. Според мен той бе прекалено дълго време в Щатите и придоби някои лоши навици.

„Така значи — помислих си, — извинение и обида едновременно.“ Не знаех какво да му отговоря.

Най-сетне казах:

— Господин Ширай, имаше едно предложение за малка къща…

— Да-а…

— Вероятно не сте чували за него.

— Всъщност май съм чувал…

— Питам се, дали все още го поддържате?

Настъпи продължителна пауза.

Фонтаните весело плискаха игриви струи до нас.

Ширай ме гледаше с присвити очи и се чудеше кой вариант да избере.

— Сумису сан, предложението беше некоректно. Считайте го за оттеглено.

— Благодаря ви, господин Ширай.

Подкарах към къщи. И двамата с Конър мълчахме. Колата се движеше по магистралата Санта Моника. Всички указателни табели бяха изрисувани със спрейове от хулигани. Платното беше осеяно с дупки и неравности. Вдясно от нас сред смога се издигаха небостъргачите. Унила гледка, излъчваща беднотия и разруха.

— В края на краищата всичко се свежда до конкуренцията между Накамото и някаква друга японска фирма. Сборичкали са се за Майкро Кон, така ли?

— Причините за убийството са много — рече Конър. — Но действително за японците Америка не е нищо повече от арена за тяхното взаимно конкуриране. А ние — само фигуранти в тази корида.

Стигнахме до моята улица. Навремето тя ми се струваше приятна със своите стройни редици дървета по тротоарите, с детската площадка. Сега въздухът бе ужасно замърсен, а улицата — сива и неприветлива.

Паркирах колата. Конър слезе и ми подаде ръка за довиждане.

— Не се отчайвай.

— Лесно е да се каже — отвърнах аз.

— Проблемите са сериозни, но ще се оправим. И преди се е случвало да затънем, ала сме успявали да изплуваме.

— Дано излезеш прав.

— Какво ще правиш оттук нататък?

— Не знам — вдигнах рамене аз. — Искам да се махна, но няма къде да отида.

Конър кимна.

— Ще напуснеш управлението?…

— Навярно. Отдела при всички случаи. Тази работа за мен е доста… неясна.

— Благодаря ти за помощта. Желая ти всичко хубаво, кохай.

— И на теб, семпай.

Бях изморен. Качих се по стълбите. Без Мишел апартаментът ми се стори много тих. Взех от хладилника кутия кола и седнах на един фотьойл в хола. Гърбът ме болеше. Станах и пуснах телевизора. Но не можех да се съсредоточа върху предаването. Спомних си думите на Конър за това, че ние, американците, се вторачваме в несъщественото, а не забелязваме важното. Нещата всъщност са прости. Ако продадем страната си на японците, те ще си правят с нея каквото поискат. Така би постъпил всеки собственик.

Отидох в спалнята и се преоблякох. На нощното шкафче бяха пръснати снимките от рождения ден на дъщеря ми. Когато всичко това започна, тъкмо се бях наканил да ги подредя. Те вече бяха остарели — не отговаряха на действителността. Оттогава Мишел доста се бе променила. От телевизора в хола се разнесе смях.

Преди си мислех, че, общо взето, всичко около мен е устроено правилно. Оказа се, че съм се лъгал.

Влязох в стаята на детето. Погледнах креватчето му, завивките на слончета. Представих си Мишел, заспала по гръб, с доверчиво вдигнати над главата ръце. В момента нейният малък свят зависеше изцяло от мен. Помислих си, какъв ли ще е светът, когато тя порасне? Започнах да й оправям легълцето и усетих как сърцето ми се свива.

Запис от 15 март (99)

В. Р.: Добре, Пийт, аз нямам повече въпроси. Ти имаш ли да добавиш още нещо?

Р.: Не.

В. Р.: Разбрах, че се каниш да напускаш Отдела за специално обслужване?

Р.: Вярно е.

В. Р.: И си връчил на заместник-началника Олсън писмена препоръка за някои изменения в програмата за подготовка на кадри в отдела. Според теб сътрудничеството на нашата служба с Фондацията за японо-американска дружба трябва да бъде прекратено, така ли?

Р.: Да.

В. Р.: Защо?

Р.: Щом управлението се нуждае от специално подготвени служители, нека само им заплати обучението. Смятам, че така е редно.

В. Р.: Какво имаш предвид?

Р.: Мисля, че е време да си върнем страната. За това трябва да плащаме.

В. Р.: Получи ли отговор от заместник-началника?

Р.: Още не. Чакам.

1

При разговори по радиостанции американските полицаи използват цифрови кодове за названията на различните престъпления. Така се е образувал своеобразен полицейски жаргон. — Б.пр.

2

Ем Ти Ви (MTV) — световноизвестен телевизионен сателитен канал, предаващ само съвременна забавна музика. — Б.пр.

3

В Съединените щати детективите обикновено работят по двойки. — Б.пр.

4

Вкочаняване на тялото след смъртта. — Б.пр.

5

Популярно американско телевизионно предаване в САЩ за живота на хайлайфа. — Б.пр.

6

Най-популярната бира в Щатите. — Б.пр.

7

Закачка с известна реклама на „Марлборо“. — Б.пр.

8

Няколко от най-престижните университети в САЩ: Харвард, Йейл, Принстън… — Б.пр.

Content

Майкъл Крайтън
Изгряващо слънце

Нощ първа

Ден втори

Нощ втора

Ден трети

1